Справа № 466/5326/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/221/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0002093 за апеляційними скаргами захисника - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 16.02.2023 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, українки, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, працюючої головним бухгалтером у ТзОВ «БМ-ГРУП ЛЬВІВ» та за сумісництвом головним бухгалтером у ТзОВ «ГУД ЧІЗ», зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судженої,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_9 ,

потерпілого - ОСОБА_10 ,

представник потерпілого - адвокат ОСОБА_11 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 , обвинувачена ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги на вирок Галицького районного суду м.Львова від 16.02.2023 року, яким ОСОБА_8 , визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та призначено покарання - 8 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислюється з дня звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено заставу.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 зарахувати 3 дні ув`язнення, а саме з 30.05.2020 року по 01.06.2020 року до строку призначеного покарання із розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 9363,28 грн. за проведення криміналістичної експертизи відеозапису, звукозапису та судової молекулярно-генетичної експертизи.

Адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Вважає, що даний вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновку суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Апелянт зазначила, що вимоги ст. 370 КПК України судом не дотримані. Засуджуючи ОСОБА_8 , суд допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Визнаючи винною та ухвалюючи обвинувальний вирок відносно обвинуваченої ОСОБА_8 суд дійшов висновку, що її винуватість повністю підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 показала, що вини у пред`явленому їй обвинуваченні не визнає. Жодних тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_12 не наносила. В той ранок була на прийомі в свого лікуючого лікаря з приводу загострення захворювання. Закупила продукти харчування, прийшла додому, прийняла ліки та заснула, оскільки її мучили мігреневі болі голови. Прийшовши додому , відімкнула дзвінок до квартири, оскільки не хотіла щоб її турбували сторонні звуки. Таблетки ,які вона приймає мають заспокійливі та снодійні властивості, тому сон був міцним. З матір`ю перебувала в добрих стосунках, утримувала її, стежила за її здоров`ям. її мати після перенесених інсультів була частково паралізованою, страждала на тяжку форму цукрового діабету, мала дуже поганий зір, тому потребувала постійного догляду, який вона їй і забезпечувала. З братом-потерпілим у справі, у неї склалися неприязні стосунки після отримання ним травми голови. Він тероризував її та маму тривалий час, систематично з любого приводу писав на неї скарги та заяви до поліції.

Так, у вироку суд посилається на показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків обвинувачення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , як на доказ вини обвинуваченої. З даних показів потерпілого та свідків, вбачається, що жоден з них не був очевидцем події, не бачив, що саме ОСОБА_8 наносила удари. Також ніхто з вищенаведених осіб не бачив того, що саме ОСОБА_8 роздягала свою матір, обливала її водою, відкривала двері на балкон, і саме з метою спричинити їй особливі мучення.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст.23 КПК України).

Таким чином, залишається незрозумілим, чиїми показами та якими відеозаписами керувався суд, описавши у вироку в деталях та хронологічному порядку події, які він зазначив як доведені і вчинені саме ОСОБА_8 , а саме те, що саме ОСОБА_8 в певній послідовності і саме пластиковим відром наносила потерпілій удари, оскільки жодного пластикового відра чи його залишків з місця події вилучено не було і в якості речового доказу долучено не було.

Також залишається незрозумілим яким чином суд встановив, що саме ОСОБА_8 виливала на потерпілу спочатку два відра холодної води а потім два відра гарячої води і що це було саме в такій послідовності, а не навпаки. Також незрозуміло хто саме вказав, що саме ОСОБА_8 відкрила вікна і двері балкону і саме з метою спричинення мук своїй матері.

Жодними доказами, які було досліджено в судовому засіданні це не було встановлено і не могло бути встановлено, оскільки ніхто не був очевидцем цієї події і не має жодних відеозаписів, які б це доводили.

Крім того суд, спотворюючи показання свідків, зокрема, свідка ОСОБА_14 , який ствердив в судовому засіданні, що неприязні стосунки були між обвинуваченою ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а суд зазначає у вироку про існування тривалих неприязних стосунків між обвинуваченою та її матір`ю ОСОБА_12 не надаючи своїм висновкам жодного підтвердження.

Саме потерпілий ОСОБА_10 перебував з обвинуваченою в неприязних стосунках. Як зазначалось вище, потерпілий не був свідком подій. Потерпілий під час надання показань в судовому засіданні заперечив факт, що мав ключі від квартири, а також факт, що за його ініціативою була письмова заборонна обвинуваченій наближатися до мами, видана правоохоронними органами за зверненням ОСОБА_10 . Дані факти було спростовано в судовому засіданні свідком ОСОБА_16 , а також дослідженим судом листом про надання такої заборони на ім`я головного лікаря КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат». Однак, даний факт судом залишено без уваги та надання належної оцінки.

Як на беззаперечний доказ вини обвинуваченої суд у вироку посилається на висновки судово-медичних експертів №159/201 від 17.05.2017 та №6982017 від 20.09.2017, висновок клініко-експертної комісії щодо якості надання медичної допомоги, висновок експерта комісійної судово-медичної експертизи №76 від20.01.2020 року, однак не надав належної оцінки та безпідставно не взяв до уваги доводи захисту про те, що всі ці висновки не є належними та допустимими доказами з наступних підстав.

Під час дослідження трупа потерпілої було виявлено два крововиливи на правій вушній раковині, три синці на передньо-зовнішній поверхні правого передпліччя та на передній поверхні правого передпліччя, які за висновком експерта могли утворитися біля 6-8 діб до настання смерті (тобто перші числа серпня 2017 року) від контакту з тупими предметами. З даного приводу слідством не було проведено дослідної перевірки. Тому не відомо, коли, ким, чим і при яких обставинах було спричинено потерпілій виявлені тілесні ушкодження.

Також у своєму висновку експертом зазначено, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 було виявлено ряд супутніх захворювань, які могли сприяти настанню смерті.

Будучи допитаною в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_28 показала, що під час проведення дослідження трупа нею не вивчався висновок судово-медичної експертизи № 159/2017, яку проводила експерт ОСОБА_17 в лікарні ШМД. Також під час проведення розтину трупа нею не вивчалась медична документація стаціонарної хворої ОСОБА_12 , де відмічалися наслідки перенесеної травми 16.05.2017 р.

Факт неналежного проведення судово-медичним експертом ОСОБА_28 судово-медичної експертизи підтверджується наступним:

-протоколом тимчасово доступу до речей і документів від 05.10.207, згідно з яким з архіву Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги було вилучено медичну карту стаціонарної хворої ОСОБА_12 № 12896 від 16.06.2017;

- протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 06.10.2017 року згідно з яким з КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат» вилучено історію хвороби ОСОБА_12

- протоколом тимчасово доступу до речей і документів від 06.10.2017 року згідно з яким з Львівського обласного госпіталю ветеранів війни та репресованих імені Юрія Липи вилучено медичну карту амбулаторної хворої № 9398 ОСОБА_12 .

Апелянт звертає увагу суду на той факт, що потерпіла ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і судово-медична експертиза трупа проводилася в період часу з 09.08 по 20.09.2017 року. А медична документація вилучена лише 05-06.10.2017 року, що дає підстави ставити під сумнів повноту та висновки проведеної експертом ОСОБА_28 судово-медичної експертизи.

Так, у висновку судово-медичної експертизи №159/2017 ,експерт ОСОБА_17 повністю вивчила та докладно описала анамнез стаціонарної хворої ОСОБА_12 і надала висновок із якого вбачається, що ЗЧМТ відносить до середнього ступеню тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. Також у цьому висновку зазначено, що хвора - потерпіла ОСОБА_12 була виписана у задовільному стані, що і було підтверджено в судовому засіданні свідком -лікуючим лікарем ЛШМД ОСОБА_15 .

Захист звертав увагу суду першої інстанції на той факт, що виявлені експертом під час дослідження трупа ушкодження головного мозку знаходяться в зоні «ПРОТИУДАРУ» і така травма є характерною для падіння на площину навзнак. На запитання захисту про те чи могла ЗЧМТ у потерпілої ОСОБА_12 утворитися внаслідок падіння останньої навзнак (назад) відповіла, що відповісти не може, оскільки на момент дослідження не було наявної точки прикладення. На запитання захисту про механізм утворення даної ЗЧМТ, а саме при вищеописаних обставинах, експерт не змогла дати відповіді, пояснила, що у неї було недостатньою кількість судово-медичних даних. Не змогла відповісти також на запитання чи могла така ЗЧМТ утворитися у потерпілої ОСОБА_12 при падінні навзнак з контактуванням з іншими предметами ( табурет, стіл, перило ліжка тощо) у зв`язку із відсутністю у неї достатніх даних на момент проведення експертизи. Також судово-медичний експерт не змогла дати відповідь захисту на більшість суттєвих запитань, що мають значення, посилаючись на те, що на поставлені запитання відповідь може дати комісійна судово-медична експертиза. Зазначила, що під час проведення експертного дослідження трупа потерпілої ОСОБА_12 нею було виявлено пізню гематому та свіжі крововиливи. Додала, що якість надання медичної допомоги впливає на розвиток посттравматичних змін.

Сам собою висновок судово-медичного експерта ОСОБА_18 свідчить лише про наявність у потерпілої тілесних ушкоджень і не може бути доказом винуватості ОСОБА_7 в заподіянні цих ушкоджень.

Оцінюючи показання судово-медичного експерта та сам висновок судово- медичної експертизи, захист приходить до переконання, що такі не могли братися судом до уваги, як беззаперечний доказ сторони обвинувачення, оскільки є не точними, не повними, та той факт, що висновок СМЕ № 698/2017 складений з недотриманням вимог Наказу МОЗ №6 від 17.01.1995 року , а саме експертом при визначенні тяжкості тілесних ушкоджень та причинного зв`язку не було враховано, що при ушкодженні якого-небудь органу чи його частини, функція якого була втрачена раніше (до травми), ступінь тяжкості ушкодження встановлюється за ознакою фактично викликаної тривалості розладу здоров`я ( примітка до «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказу МОЗ №6 від 17.01.1995 року). Із карт стаціонарної хворої вбачається, що потерпіла ОСОБА_12 страждала на ряд тяжких супутніх захворювань, а саме після двічі перенесеного інсульту у неї було втрачено частина функцій.

Крім того, ступінь важкості тілесних ушкоджень експертом кваліфіковано без урахування надання потерпілій ОСОБА_12 неналежної медичної допомоги. У даному випадку наявність травми середньої тяжкості у потерпілої ОСОБА_12 ускладнилась пізнім підкровлюванням через ряд хронічних захворювань та наслідків перенесених інсультів що і призвело до смерті.

Таке твердження захисту підтверджується і Висновком за результатами клініко-експертної оцінки щодо надання медичної допомоги ОСОБА_12 , згідно якого вбачається, що визначальним фактором у перебігу та летальному висліді захворювання у ОСОБА_12 була відмова родичів від оперативного втручання не етапі ЛШМД при первинному зверненні.

Даний висновок не можна вважати доказом вини обвинуваченої, оскільки він проводився за ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26.02.2019 р., прийнятої за клопотанням слідчої ОСОБА_19 , та в якій йшлося про призначення комісійної судово-медичної експертизи з метою встановлення чи мало місце порушення медичними працівниками стандартів медичної допомоги хворій ОСОБА_12 та чи могли медичні працівники запобігти смерті ОСОБА_12 .

Жодних питань про наявність чи відсутність у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, ступеню їх тяжкості, механізму заподіяння та причин смерті ОСОБА_12 у даній постанові поставлено не було, як і у висновках експертизи зазначено лише недоліки при лікуванні хворої ОСОБА_12 , і немає жодних висновків про причини смерті останньої, ступінь тяжкості наявних у неї тілесних ушкоджень, як і механізму спричинення таких ушкоджень.

За таких обставин даний висновок (комісійної судово-медичної експертизи) №76 від 20.01.2020 року є неналежним доказом, оскільки в ньому відсутні дані, які б об`єктивно вказували на причини смерті ОСОБА_12 , ступінь тяжкості спричинених їй тілесних ушкоджень, а також механізм їх спричинення.

Таким чином, виключається абсолютне твердження, що смерть потерпілої ОСОБА_12 настала внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні стороною обвинувачення також представлено у якості доказу аудіо файл під назвою « допит мами» . Даний аудіо файл не був предметом огляду під час видачі потерпілим диктофону та жодним чином не зазначений в ньому. Так, в протоколі огляду предмета від 03.02.2020 року зазначено : « Предметом огляду являється диктофон MapKH«Samsung YV-150», який ОСОБА_10 добровільно надав заявою від 03.02.2020 року. Оглядом встановлено: один диктофон марки «Samsung YV-150» із USB шнуром чорного кольору на якому містять аудіо файли із розмовами, а саме VOICE 0006, VOICE 00023 , VOICE 0025, VOICE 0027, VOICE 0041.

Сторона обвинувачення в судовому засіданні ствердила, що аудіозапис «Допит мами» був зроблений потерпілим під час допиту його матері ОСОБА_12 в лікарні.

Відповідно до ч.2 ст.93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом.

Захист зазначає, що походження даного аудіо файлу невідоме, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про його отримання (вилучення) органами досудового розслідування в установленому КПК порядку. Цей аудіо файл був отриманий органом досудового розслідування без ухвали слідчого судді. Крім того, органом досудового розслідування не встановлено хто саме є учасниками даної розмови, кому належать голоси чи даний запис є оригіналом, чи запис не піддавався втручанню, тощо.

Захист вважає, що аудіозаписи, які містяться на диктофоні -VOICE 0006, VOICE 00023 , VOICE 0025, VOICE 0027, VOICE 0041, так само як і аудіофайл «допит мами» не можуть бути використані як докази у справі, оскільки були самостійно зроблені потерпілим, добровільно ним надані слідству і долучені слідчим протоколом огляду до матеріалів досудового розслідування, тобто були отримані органом досудового розслідування зокрема без ухвали слідчого судді, тобто з порушенням вимог ч.1 ст.100 КПК України, а тому являються недопустимими доказами. Ініціативні дії щодо фіксування розмов на диктофон без попереднього дозволу суду порушують права обвинуваченого. Такий висновок зробив ВС в постанові №305/2022/14-к.

Апелянт звертає увагу, що судом також безпідставно покладено в основу обвинувачення та доведеності вини ОСОБА_8 наданий стороною обвинувачення в якості доказу протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-відео контроль особи проведений на підставі ухвали судді Львівського апеляційного суду. Даний протокол складено 21 лютого 2020 року, хоча сама слідча дія була почата і закінчена 13 лютого 2020 року. Даний протокол не може бути складений наступного дня, через тиждень або рік після закінчення конкретної негласної слідчої дії. Він повинен бути складений безпосередньо після закінчення процесуальної дії і саме тією посадовою особою, яка провела цю негласну слідчу (розшукову) дію.

Протокол про результати проведення негласної (розшукової) слідчої дії склав старший лейтенант поліції ОСОБА_20 , який її і проводив за дорученням слідчої ОСОБА_19 . Проте не зрозуміло, як саме даний оперативний працівник міг самостійно проводити дану слідчу дію. Даний протокол НРСД недопустимим доказом ще із наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.252 КПК України, фіксація ходу результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки.

Апелянт зазначає, що положеннями КПК України прямо передбачено, що рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів приймається особою, яка проводить відповідну процесуальну дію, то відповідно до ч.3 ст.110 КПК України, особа яка проводить негласну слідчу розшукову дію (наприклад аудіо-відео контроль особи), повинна винести відповідну постанову про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів. При цьому слідчий (оперативний працівник) повинні вказати у цій постанові ідентифікаційні ознаки технічних засобів, які будуть використані під час проведення процесуальної дії.

При дослідженні протоколу про проведення негласної слідчої (розшукової) дії- аудіо-відео контролю особи, а саме ОСОБА_7 від 21.02.2020 року вбачається, що таке рішення як постанова про застосування технічних засобів не приймалось взагалі.

Крім того, захист вважає, все вищенаведене стосується і досліджуваного судом протоколу про результати проведення НСРД - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з якого вбачається, що зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж відбувалося 29.01.2020 року, також 11.02.2020 року, де оперуповноважений ОСОБА_20 вказав, що в ході виконання ним доручення слідчого, в межах вищевказаного кримінального провадження, ним було здійснено телефонний дзвінок до ОСОБА_7 ) з метою з`ясування деяких обставин по справі, та домовилися про зустріч вживу. У розмові коротко обговорили події минулого, згадали обставини кримінального провадження, та в подальшому домовилися про особисту зустріч.

Сам протокол про проведення вищевказаних НСРД оперуповноваженим ОСОБА_20 було складено 21.02.2020 року. Також захист звертав увагу суду на те, що фактично оперуповноважений в складеному ним протоколі визнав, що при здійсненні аудіо-відео контролю особи ним фактично проведено процесуальну слідчу дію і офіційну розмову в присутності адвоката Шишки, під час якої йшло обговорення питань щодо суті справи. Як присутній адвокат Шишка так і моя підзахисна Олійник (Гонимар) були впевнені, що ця розмова є конфіденційною і все почуте не буде використано органами досудового розслідування, зокрема для проведення експертного дослідження. Такої форми, як «довірлива бесіда», кримінальним процесуальним законодавством не передбачена. Фактично дані, отримані під час проведення НСРД були використані для проведення криміналістичної експертизи відео-, звукозапису у кримінальному провадженні. А відтак, даний протокол не може прийматись судом, як допустимий доказ.

Органом досудового розслідування в порушення вимог кримінального процесуального законодавства України, зокрема ч.2 ст. 145 КПК, було використано здобуті в незаконний спосіб зразки голосу обвинуваченої ОСОБА_7 та проведено криміналістичну експертизу відео-, звукозапису.

Крім того, у вироку суд посилається як на доказ вини обвинуваченої на дані протоколу огляду предмету від 13.06.2017 року та долученим до нього диском, згідно з якими предметом огляду є диск DVD-R із написом, зробленим чорним фломастером «Фаль ОСОБА_21 », АДРЕСА_2 » на якому містяться 4 папки: 1. «2.04.2017 речі мами викинуті на вулицю»; 2. «Відібрані дзвінки ОСОБА_22 до мене ОСОБА_23 з програми»; 3.»Мама Фаль Стефанія розповіді»; 4. « Фото в Інтернет катованої мами» -в яких містяться фотографії та звукозаписи.

Зазначає, що вищевказані предмети не були предметом дослідження в судовому засіданні в якості доказів. Ні диск, ні фотографії, ні розповіді в ході судового слідства не оглядалися і не демонструвалися.

Також, як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме журналу судового засідання від 14 лютого 2023 року та технічного носія інформації перебігу судового засідання, після того, як головуючий суддя видалився до нарадчої кімнати, відомості щодо виходу з нарадчої кімнати головуючого та проголошення вироку відсутні. Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні розписки учасників розгляду провадження про отримання копії вироку, який вручається учасникам негайно після його проголошення.

Вирок оскаржила обвинувачена ОСОБА_7 , яка просить його скасувати та призначає новий розгляд у суді першої інстанції.

Вважає вирок місцевого суду незаконним, оскільки під час судового розгляду було допущено неповноту судового розгляду, висновки суду викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт покликається, що описані у вироку умисні дії ОСОБА_24 що мали характер особливого мучення, щодо потерпілої ОСОБА_12 тривали до 14 год. 30 хв. тобто, до прибуття на місце події працівників патрульної поліції. Однак, відображення послідовності подій, які зазначені у вироку, як доведені, зокрема, докладна і чітка послідовність та характер нанесення потерпілій ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, час та механізм їх заподіяння, прохання потерпілої ОСОБА_25 припинити побиття висловлене до ОСОБА_24 жодними об`єктивними доказами, які були досліджені під час судового розгляду не підтверджені. Зокрема допитані в судовому засіданні потерпілий та свідки не були очевидцями події, яка відбувалася 16 травня 2017 року, у період часу з 10 год. 00 хв. до 14 год. 30 хв.

З показів потерпілого та свідків, вбачається, що жоден з них не був очевидцем події, не бачив, що саме ОСОБА_24 наносила удари і як саме потерпілій ОСОБА_25 . Також ніхто з вищенаведених осіб не бачив того, що саме ОСОБА_24 роздягала свою матір, обливала її водою, відкривала двері на балкон, і саме з метою спричинити їй особливі мучення.

Апелянт зазначає, що залишається незрозумілим, чиїми показами та якими відеозаписами керувався суд, описавши у вироку в деталях та хронологічному порядку події, які він зазначив як доведені і вчинені саме ОСОБА_24 , а саме те, що саме ОСОБА_24 в певній послідовності і саме пластиковим відром наносила потерпілій удари, оскільки жодного пластикового відра чи його залишків з місця події вилучено не було і в якості речового доказу долучено не було.

Також залишається незрозумілим яким чином суд встановив, що саме ОСОБА_24 виливала на потерпілу спочатку два відра холодної води а потім два відра гарячої води і що це було саме в такій послідовності, а не навпаки.

Також незрозуміло хто саме вказав, що саме ОСОБА_24 відкрила вікна і двері балкону і саме з метою спричинення мук своїй матері.

Жодними доказами, які було досліджено в судовому засіданні це не було встановлено і не могло бути встановлено, оскільки ніхто не був очевидцем цієї події і не має жодних відеозаписів, які б це доводили.

Що ж стосується отриманих потерпілою ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, то під час допиту в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_26 , остання повідомила, що для визначення механізму травми, внаслідок якої у ОСОБА_12 утворилась черепно-мозкова травма їй потрібно було оглянути висновок попередньої судово-медичної експертизи, яка була проведена судово- медичним експертом ОСОБА_17 . Однак даного висновку під час проведення експертизи трупа ОСОБА_12 , вона не мала, а тому в своєму висновку не могла встановити механізм утворення черепно-мозкової травми. Також експерт не змогла пояснити, чим керувалась експерт ОСОБА_17 , вказуючи у своєму висновку про те, що у ОСОБА_12 виявлено середньої тяжкості тілесні ушкодження. Для цього потрібно було провести повторну судово-медичну експертизу. В разі проведення повторної судово-медичної експертизи можна було б встановити механізм утворення черепно-мозкової травми у ОСОБА_12 та визначити дійсний ступінь важкості отриманого нею тілесного ушкодження.

Крім того, на запитання в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_26 повідомила, що вона не може дати категоричного висновку про те, що смерть ОСОБА_12 настала внаслідок неналежного лікування останньої, не може оцінювати якість наданої ОСОБА_12 медичної допомоги. Питання з`ясування якості наданих ОСОБА_12 медичних послуг і чи неналежне надання таких могло сприяти настанню смерті останньої відноситься до компетенції комісійної судово-медичної експертизи.

Для повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, враховуючи те, що в провадженні було призначено дві судово-медичні експертизи, які мали суттєві розбіжності, одна з них, а саме судово-медична експертиза №698/2017 р від 09.08.2017 р. проведена з істотним порушенням вимог Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень N 6 від 17.01.9 5р., а також те, що залишилось нез`ясованим питання про те, чи смерть ОСОБА_12 могла настати внаслідок неналежного лікування отриманого нею тілесного ушкодження середньої тяжкості, суду потрібно було призначити по справі повторну комісійну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставити ряд питань :

Які тілесні ушкодження отримала ОСОБА_12 16.05.2017 р. - середньої тяжкості чи тяжкі тілесні ушкодження.

Механізм заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ( з`ясування питання чи наявна черепно - мозкова травма у ОСОБА_12 могла утворитись внаслідок удару при падінні в предмет з обмеженою поверхнею чи від стороннього удару предметом з обмеженою поверхнею з прикладанням сили).

Чи страждав при житті ОСОБА_12 захворюваннями, які в сукупності з тілесними ушкодженнями, отриманими нею 16.05.2017р., могли сприяти настанню смерті останньої?

Чи було проведено належне лікування ОСОБА_12 , яке відповідало б характеру отриманих нею тілесних ушкоджень і перебігу хвороби?

Чи були небезпечними для життя тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_12 в момент їх заподіяння (з врахуванням відповідей на питаня 3 і 4), і до якого ступеня тяжкості вони відносяться?

Яка причина смерті ОСОБА_12 ? Чи наявний причинний зв`язок між настанням смерті ОСОБА_12 та отриманими нею, тілесними ушкодженнями?

У разі встановлення неналежного лікування хворої ОСОБА_12 , чи це спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 ?

Проведення судової експертизи слід було доручити експертам Державної спеціалізованої установи «Головне бюро судово - медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України /вулиця Дорогожицька, буд. 9, м. Київ, 04112/.

Однак, місцевий суд за наявності суперечливих доказів, маючи можливість усунути їх в судовому засідання шляхом призначення повторної судово-медичної експертизи не усунув, надав перевагу висновку судово- медичної експертизи №698/2017 р. від 09.08.2017 р., при цьому не зазначивши, з яких підстав відхиляє висновок судово медичної експертизи №159/2017 від 17.05.2017 р.

Також, як на доказ вини обвинуваченої ОСОБА_24 , суд посилається на висновок експерта (комісійної судово-медичної експертизи) №76 від 20.01.2020 року.

Однак, даний висновок не можна вважати доказом вини обвинуваченої, оскільки він проводився за ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 26.02.2019 р., прийнятої за клопотанням слідчої ОСОБА_19 , та в якій йшлося про призначення комісійної судово-медичної експертизи з метою встановлення чи мало місце порушення медичними працівниками стандартів медичної допомоги хворій ОСОБА_12 та чи могли медичні працівники запобігти смерті ОСОБА_12 .

Жодних питань про наявність чи відсутність у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, ступеню їх тяжкості, механізму заподіяння та причин смерті ОСОБА_12 у даній постанові поставлено не було, як і у висновках експертизи зазначено лише недоліки прн лікуванні хворої ОСОБА_12 , і немає жодних висновків про причини смерті останньої, ступінь тяжкості наявних у неї тілесних ушкоджень, як і механізм спричинення таких ушкоджень.

За наведених обставин судом недопустимими доказами є фактичні дані, отримані під час здійснення аудіозаписів розмов ОСОБА_10 із ОСОБА_24 та з висновку криміналістичної експертизи відео-звукозапису №2550/2551 від 25.05.2020 року у кримінальному провадженні №0002093.

Дана позиція узгоджується з постановою ВС від 15 червня 2021 року справа N 305/2022/14-к,провадження N 51-2180км20.

Крім того апелянт покликається, що доказом вини обвинуваченої ОСОБА_24 є посилання у вироку суду на матеріали проведеної відносно ОСОБА_24 . НСРД. Однак, судом не враховано, що дані НСРД проведені з порушенням кримінального-процесуального Закону.

Апелянт наголошує, що враховуючи зазначені в клопотанні обставини слідчим суддею Львівського апеляційного суду було винесено ухвалу від 16.12.2019 р. про надання дозволу на проведення НСРД відносно ОСОБА_24 .

Натомість, слідча, скориставшись наданим їй дозволом на проведення НСРД відносно ОСОБА_24 , дала вказівку о/у Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_20 , з метою отримання зразків голосового мовлення ОСОБА_24 , знаючи, що телефонні розмови будуть записані в межах прослуховування при проведенні НСРД, здійснити телефонний дзвінок до ОСОБА_24 .

Після цього доручення, о/у ОСОБА_20 згідно протоколу НСРД від 21.02.2020 р. здійснив телефонний дзвінок начебто ОСОБА_24 13.02.2020 р. та спілкувався з нею по телефону по надуманих причинах.

Після цього запис телефонної розмови здобутий в рамках НСРД, між о/у ОСОБА_20 та начебто ОСОБА_24 , був надісланий до експертної установи для порівняння голосу, який записаний на диктофон ОСОБА_10 з голосом, який начебто записаний під час НСРД ОСОБА_24 .

Однак, ніде і ніяким допустимим способом не встановлено, що о/у ОСОБА_20 спілкувався по телефону саме з ОСОБА_24 .

Крім того, місцевим судом не взято до уваги те, що постанова про призначення у даному кримінальному провадженні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 від 09.08.2017 р. призначена слідчим Личаківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_27 і на основі цієї постанови було проведено судово медичну експертизу трупа ОСОБА_12 та складено висновок експерта №698/2017 від 09.08.2017 р. Даний висновок згідно вироку суду є доказом вини ОСОБА_24 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК України.

Однак, даний висновок не можна вважати допустимим доказом в зв`язку з тим, що дана експертиза призначена слідчим, який не входив до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи.

Призначаючи дану експертизу, слідчий не знав про наявність відкритого кримінального провадження щодо факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , а тому зазначаючи в постанові питання причини смерті ОСОБА_12 не зазначав обставин, які мали істотне значення по справі, зокрема наявність іншого висновку судово-медичної експертизи, згідно якого потерпілій ОСОБА_12 були 16.05.2017 р. спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження. За наявності обізнаності судово-медичного експерта про наявність іншого висновку судово-медичної експертизи вона мала б витребувати всі наявні медичні документи щодо обставин спричинення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень та згідно Положення про проведення судово-медичної експертизи клопотати перед слідством про надання їй для проведення експертизи інших медичних документів. Однак судово-медичним експертом цього зроблено не було, в зв`язку з чим на даний час по справі є два висновки судово-медичних експертиз і чітко не надано відповіді на питання - які саме тілесні ушкодження середньої тяжкості чи тяжкі були заподіяні ОСОБА_12 16.05.2017р.

Виходячи з позиції наведеної постановою від 31.08.2022 р. Великої Палати Верховного Суду провадження № 13-3кс22 Справа № 756/10060/17 суд може визнати дані висновку експертизи недопустимими доказами лише за умови, якщо призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи призвела до порушення прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією або Конституцією України.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме журналу судового засідання від 14 лютого 2023 року та технічного носія інформації перебігу судового засідання, після того, як головуючий суддя видалився до нарадчої кімнати, відомості щодо виходу з нарадчої кімнати головуючого та проголошення вироку відсутні. Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні розписки учасників розгляду провадження про отримання копії вироку, який вручається учасникам негайно після його проголошення.

Отже, під час розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що згідно з положенням ст. 412 КПК Україниє безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Дана позиція узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року справа № 461/8380/21, провадження № 51-1430км22.

На дані апеляційні скарги потерпілий ОСОБА_10 подав заперечення в яких просить вирок суду залишити без змін, а апеляційні вимоги без задоволення, вважає даний вирок законним та обґрунтованим, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника, такими, що не підлягають задоволенню і їх слід відхилити.

Суд першої інстанції належним чином оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення і навів вмотивовані висновки, чому він бере до уваги одні докази, а відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів

Як убачається з матеріалів провадження, показання потерпілого ОСОБА_10 та вказаних свідків на підтвердження вчинення ОСОБА_8 інкримінованого їй суспільно - небезпечного діяння у своїй сукупності узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами у провадженні, дослідженими та належно оціненими судом (даними висновків експертиз, показаннями експертів, протоколом обшуку, протоколом огляду місця події).

Щодо доводів наведених у апеляційних скаргах про наявність суперечностей між висновком експерта № 159/2017 та висновком комісійної судової медичної експертизи № 76 від 20 січня 2020 року (вимога щодо визнання даного доказу недопустимим) стосовно тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_12 , вважаю, що суд обґрунтовано взяв до уваги останню за часом експертизу, оскільки вона була проведена комісією експертів та повністю узгоджується з дослідженими під час судового розгляду доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та з урахуванням встановлених досудовим слідством обставин, у тому числіпопереднього висновку експерта, зважаючи на те, що відповідно до п. 3.6 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року, у разі призначення експертизи (залучення експерта) для проведення додаткової або повторної експертизи, крім матеріалів, зазначених у п. 3.3. цього розділу, до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками) тощо, а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку. Ставлячи під сумнів висновки експертиз, сторона захисту перед судом не клопотала про призначення повторної експертизи, лише зазначає в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд мав можливість усунути в судовому засіданні шляхом призначення експертизи.

Всі перелічені на думку сторони захисту порушення не заслуговують уваги, так як вони не перешкодили і не могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і не є підставою для закриття кримінального провадження або призначення нового розгляду судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 , 16 травня 2017 року, у період часу з 10 год. 00 хв. до 14 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які існували тривалий час, реалізовуючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підійшла до неї та почала обома руками і ногами наносити потерпілій множинні удари по голові, тулубу та кінцівках, після чого, з метою подолання опору, який, намагаючись захиститись, чинила потерпіла ОСОБА_12 , обвинувачена ОСОБА_8 повалила її на підлогу та, схопивши за одяг, затягнула потерпілу до кімнати, де, з метою спричинення особливого болю та фізичних страждань, продовжила наносити ОСОБА_12 численні удари обома руками та ногами по всьому тілу.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , незважаючи на постійні прохання потерпілої припинити наносити їй побої та знущатися над нею, з метою завдання особливо сильних страждань потерпілій, вилила на ОСОБА_12 два відра холодної води та облила її мильним засобом, після чого, облила гарячою водою та нанесла один сильний удар пустим пластиковим відром по голові потерпілої, від якого воно розлетілось на частини і від нього відламалась ручка, якою вона нанесла ще один удар по голові потерпілої.

В подальшому, ОСОБА_8 , діючи з особливою зухвалістю, з метою спричинення фізичних страждань потерпілій ОСОБА_12 , достовірно знаючи та усвідомлюючи, що остання є особою похилого віку, хворіє на ряд тяжких захворювань, продовжуючи ігнорувати прохання потерпілої припинити її побиття та знущання над нею, відкрила усі вікна в квартирі, що призвело до виникнення протягу та зниження температури повітря, після чого на нетривалий час вийшла з кімнати.

Скориставшись тимчасовою відсутністю своєї доньки ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_12 , вийшла на сходову площадку, щоб покликати людей на порятунок, куди, почувши крики про допомогу, відразу ж вибігла ОСОБА_8 , яка, змушуючи потерпілу замовкнути, схопила її за одяг та затягнула до кімнати вказаної квартири, де штовхнула на підлогу та продовжила руками та ногами наносити потерпілій численні удари по голові, тулубу та кінцівках, після чого, зняла із ОСОБА_12 одяг, проявляючи таким чином особливу жорстокість, зневагу та нелюдське ставлення до своєї матері.

Таким чином, зазначені умисні дії ОСОБА_8 , що мали характер особливого мучення, щодо потерпілої ОСОБА_12 тривали до 14 год. 30 хв. 16.05.2017, тобто, до прибуття на місце події працівників патрульної поліції.

Такими своїми діями, ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_12 , відповідно до висновків експертів №159/201 від 17.05.2017 та №698/2017 від 20.09.2017, які складені експертами Львівського обласного бюро судово-медичних експертиз, наступні тілесні ушкодження: тупу закриту черепно-мозкову травму у вигляді сформованих інкапсулярних гематом в лівій лобно-тім`яно-скроневій ділянці, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, а також синці в правій лобно-вилично-скроневій ділянці з переходом на бокову поверхню шиї, на підборідді та передній поверхні шиї, в лівій вилично-скронево-соскоподібній ділянці, на повіках обох очей з крововиливами в білкові оболонки обох очей, на задній поверхні правого надпліччя та правого плеча, на передній поверхні грудної клітки справа, на тильній поверхні лівої кисті, на задній поверхні правого плеча та правого передпліччя, на зовнішній поверхні лівого стегна та лівої гомілки, на передній поверхні лівої гомілки, які відносяться до легкого тілесного ушкодження та утворились не менше як від тринадцяти контактів з тупими предметами.

Після отриманих тілесних ушкоджень, 16.05.2017 ОСОБА_12 госпіталізована в Комунальну міську клінічну лікарню швидкої медичної допомоги, що на АДРЕСА_4 , та в подальшому останню 24.07.2017, госпіталізовано в Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих імені АДРЕСА_5 , де ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла внаслідок тілесних ушкоджень, які 16.05.2017 ОСОБА_8 нанесла своїй матері під час конфлікту за адресою їх спільного проживання АДРЕСА_6 .

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника - адвоката ОСОБА_6 про задоволення їх апеляційних вимог, думку потерпілого ОСОБА_10 , підтриману його представником- адвокатом ОСОБА_11 , який просив відмовити у задоволені апеляційних скарг поданих обвинуваченою та її захисником, як необгрунтовані та залишити вирок суду першої інстанції без змін, міркування прокурора про відмову у задоволенні апеляційних вимог сторони зазначених в апеляціях обвинуваченої та її захисника та залишити вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч.4 ст.21 КПК України вбачається, що здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час його здійснення порушуються права і свободи людини, гарантовані Конституцією і міжнародними договорами України, та статті 13 Конвенції, яка передбачає право особи на ефективний засіб правового захисту на національному рівні від порушень прав і свобод, гарантованих цією Конвенцією.

Статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено право на справедливий суд, що знайшло своє відображення у положеннях статей 7, 10, 22 КПК, відповідно до яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, свобода сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. При цьому, суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставинами, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.

Невиконання судом першої інстанції вищевказаних вимог кримінального процесуального закону призвело до порушення прав обвинуваченого на захист, яке відповідно до змісту ст. 20 КПК України, полягає у сукупності наданих йому законом прав для спростування обвинувачення, пом`якшення покарання, захисту особистих інтересів.

У суді апеляційної інстанції знайшли підтвердження апеляційні вимоги захисника обвинуваченої та обвинуваченої про те, що судом першої інстанції було здійснено неповнота судового розгляду, оскільки поза увагою суду залишилися питання, яким не було надано правову оцінку. Так судом не було досліджено період між нанесенням тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та часом настання її смерті. Не встановлено, і перед експертами чітко не було поставлено питання щодо тяжкості тілесних ушкоджень, так як в різних висновках експертів є різні дані спочатку про тілесні ушкодження середньої тяжкості а потім про тяжкі тілесні ушкодження. Не було допитано в судовому засіданні лікуючих лікарів стосовно умов отримання ОСОБА_12 тілесних ушкоджень. Не враховано відмову ОСОБА_10 про проведення матері ОСОБА_12 оперативного втручання відразу після поступлення в лікарню і по цьому питанню не з`ясовано безпосередньо в суді думку лікуючих лікарів та лікарів КМК ЛШМД стосовно можливості настання смерті у разі оперативного втручання. Не усунуто недоліки по висновках експертів стосовно отриманих ОСОБА_12 гематом за 6-8 днів до смерті. Через розбіжності у висновках експертів по ряду питань не проведено комплексної судово-медичної експертизи, з наданням експертам всі наявних матеріалів та медичних документів стосовно ОСОБА_12 та поставленні перед експертами всебічних запитань щодо причини та наслідків настання смерті ОСОБА_12 .

У суді апеляційної інстанції колегією суддів виявлені істотні порушення чинного законодавства, які полягають у тому, що суд першої інстанції видалився в нарадчу кімнату 14.02.2023, у подальшому учасники процесу не були повідомленні про вихід суду з нарадчої кімнати, проголошення повного тексту було здійснено без них, а також у матеріалах справи відсутні розписки про отримання обвинуваченою, прокурором копії вироку негайно після проголошення у відповідності до вимог ч.6 ст. 376 КПК України.

Вказані порушення відповідно до положень ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, що згідно з приписами ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Враховуючи зазначене вище, колегію суддів вважає, що апеляційні скарги захисника підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга обвинуваченої підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції під час якого повно та всебічно дослідити докази у кримінальному провадженні в їх сукупності з врахуванням доводів зазначених в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченої та запереченні потерпілого, даних встановлених під час апеляційного розгляду, перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченої, з врахуванням даних про її особу, стан здоров`я, та у разі визнання її винною, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення по справі, яке відповідатиме положенням ст.370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 410, 412, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу адвоката захисника - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 16.02.2023 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджену за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції..

Ухвала остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: