Справа №621/2231/23
Провадження №1-кп/621/244/23
УХВАЛА

15 серпня 2023 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області

судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення: прокурора - ОСОБА_3

з боку захисту: обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні матеріали кримінального провадженнч № 0001252 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

Керуючись ч. 2 ст. 376 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 на 60 днів з метою забезпечення кримінального провадження, мотивуючи тим, що судове провадження не може бути закінчене в межах строку тримання обвинуваченого під вартою, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що полягають у можливості переховуватися від суду, впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення та у такий спосіб перешкоджати кримінальному провадженню, продовжують існувати.

Обвинуваченй ОСОБА_4 при розгляді клопотання не мав що сказати.

Захисник ОСОБА_5 просила застосувати більш м`який запобіжний захід стосово обвинуваченого ОСОБА_4 , так як ризики на підставі яких обрано виключний запобіжний захід були наявні на час досудового розслідування, на стадії судового розгляду вони суттєво зменшились, з цих підстав відмовити прокурору у задоволенні клопотання. Застосувати більш м`який запобіжний захід.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов наступного:

Запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною 1 статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

ЄСПЛ в своїх рішеннях «Панченко проти Росії» та «Бекчиєв проти Молдови» неодноразово зазначав, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Зважаючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, за яке передбачено покарання лише у виді позбавлення волі від п`яти до дванадцяти років, а також враховуючи особу обвинуваченого, де він будучи військовослужбовцем в період дії воєнного стану без повідомлення своїх безпосередніх начальників покинув місцерозташування військової частини. Керуючись положеннями ч.1 ст.194 КПК України, враховуючи суспільний інтерес, з урахуванням презумпції невинуватості, суд дійшов висновку про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується тим, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності є конституційним обов`язком кожного громадянина.

Обвинуваченому ОСОБА_4 інкриміновано вчинення кримінального правопорушення як військовослужбовцем під час виконання бойових завдань.

Такі дії підривають бойову готовність та боєздатність Збройних Сил України, ставлять під загрозу територіальну цілісність та суверенітет України.

Відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, у зв`язку з чим, доводи сторони захисту про наявність підстав для зміни запобіжного заходу не заслуговують на увагу.

За наведеного, суд вважає за необхідне продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, який не може перевищувати 60 днів.

З огляду на наведені обставини, суд вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 є виправданим заходом, оскільки цього вимагає справжній інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.

У зв`язку з наведеним продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є одночасною відмовою у зміні запобіжного заходу на більш м`який не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою в Державній установі "Харківській слідчий ізолятор" на шістдесят днів, до 13 жовтня 2023 року, включно, без визначення застави.

Судове засідання відкласти до 11 год 00 хв 04 вересня 2023 року.

Копію ухвали направити до ДУ "Харківський слідчий ізолятор" для виконання.

Викликати у судове засідання учасників судового провадження.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена протягом семи діб до Харківського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено о 10 год 30 хв 15.08.2023.

Суддя: