ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 625/184/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/463/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року у відношенні ОСОБА_7 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Різуненкове Богодухівського району Харківської області, громадянина України, з базовою загально-середньою освітою, розлучений, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючий, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України та його виправдано у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України;

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 310 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 8 (восьми) років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 310 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

У відповідності до ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбування покарання для ОСОБА_7 обчислено з 01 травня 2021 року.

Запобіжний захід для ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін у виді тримання під вартою.

Згідно вироку, 01.05.2021, приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території подвір`я домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в ході сварки, з ОСОБА_11 , яка розпочалась на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на вбивство, тримаючи ніж у лівій руці, наніс ОСОБА_11 , один удар в область шиї зліва, після чого ОСОБА_11 почав оборонятися та отримав поранення 1 пальця лівої кисті, а ОСОБА_7 продовжуючи свій злочинний умисел наніс один удар ножем в область грудної клітини та один удар в область черева ОСОБА_11 , тобто життєво важливі органи, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді колото - різаного поранення шиї зліва з ушкодженням зовнішньої яремної вени, колото - різаного поранення грудної клітини, проникаючого поранення грудної клітини, проникаючого в плевральну порожнину, що ускладнилося лівобічним гемопневмотораксом, колото - різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням брижі тонкої кишки, що ускладнилося гемоперитоніумом, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя та різану рану 1 пальця лівої кисті, яка за ступенем тяжкості кваліфікуються як легке тілесне ушкодження.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 втратив свідомість, у зв`язку з чим ОСОБА_7 припинив наносити тілесні ушкодження, вважаючи що довів свій злочинний умисел до кінця.

Крім того, ОСОБА_7 , восени 2020 року, точного часу та дати при цьому не установлено, гр. ОСОБА_7 знаходячись на території поля, яке знаходиться поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на незаконне придбання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, для особистого вживання без мети збуту, діючи з єдиним умислом, в порушення Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 №60/95-ВР зі змінами та доповненнями, умисно, шляхом збирання нарковмісних рослин, зірвав частини рослин та плодів-горішків роду конопель, чим здійснив незаконне придбання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс.

У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, діючи з єдиним умислом ОСОБА_7 шляхом перенесення зірваних восени 2020 року частин нарковмісних рослин роду конопель плодів - горішків, здійснив їх переміщення до приміщення будинку в якому він проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де залишив частини рослин зеленого кольору роду конопель, а саме канабісу, який відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів та плодів-горішків, які містять у своєму складі особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, обіг яких заборонено (точну кількість не встановлено).

Після цього, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне виготовлення особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - канабіс, перебуваючи за місцем свого фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_2 , у невстановлений час ОСОБА_7 відділивши частину рослин, подрібнив частину зірваних нарковмісних рослин роду конопель, чим здійснив виготовлення придатного до вживання особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу (марихуана), для власного вживання без мети збуту, який в подальшому став зберігати за місцем свого фактичного проживання: АДРЕСА_2 , маса канабісу в перерахунку на суху речовину, становить 68,7858 грам, 18,3286 грам, 22,6257 грам, 0,8951 грам, 5,6152 грам, 17,7972 грам. Маса канабісу після відділення плодів-горішків та перерахунку на суху речовину становить: 0,9409 грам, 12,4177 грам, 0,9942 грам, 19,1635 грам, 9,9592 грам, 161,5432 грам.

Крім того, ОСОБА_7 , навесні 2021 року, точного часу та дати судом не встановлено перебував на подвір`ї господарства, в якому він фактично проживає та яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , з метою посіву та вирощування рослин коноплі для власних потреб, ОСОБА_7 , узяв насіння рослини коноплі, розпушив ґрунт на вільній частині присадибної ділянки господарства, в якому він фактично проживає помістив зерна рослин коноплі до розпушеного ґрунту в три паралельні рядки та після цього його загорнув.

У подальшому, після того, як рослини коноплі зійшли ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії направлені на вирощування рослин коноплі, час від часу поливав, прополював та проривав бур`яни між рядками з ростучими рослинами коноплі, а також здійснював їх пасинкування для кращого росту, тим самим незаконно вирощував рослини коноплі, з метою використання для власних потреб. Загальна кількість вилучених кущів рослин роду коноплі згідно огляду місця події від 07.05.2021 склала 11 (одинадцять) штук.

Крім того, у вироку суду першої інстанції зазначено, що органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що, у липні 2016 року, точного часу та дати при цьому не установлено, знаходячись поблизу цвинтарю, розташованого по вул. Центральній, с. Явтухівка Коломацького району (наразі Богодухівського району) Харківської області, маючи умисел на придбання, носіння, та зберігання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу за допомогою лопати викопав, металеву банку, об`ємом 400 мл., у якій знаходилося 273 грама сипучої речовини, яка відповідно до висновку судової експертизи дослідження матеріалів речовин та виробів є двохосновним нітроцелюлозним (бездимним) порохом, що належить до метальних вибухових речовин. Після чого ОСОБА_7 вказану банку з вибуховою речовиною переніс за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 де в подальшому зберігав його до моменту виявлення та вилучення працівниками поліції о 19 год. 08 хв. 07 травня 2021 року під час проведення обшуку за вищевказаною адресою.

За результатами судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять належних та допустимих доказів, які б указували на те, що обвинувачений був обізнаний про те, що виявлена речовина є вибуховою, а докази надані суду стороною обвинувачення доводять лише факт виявлення в домоволодінні ОСОБА_7 вибухової речовини, а тому обвинуваченого ОСОБА_7 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 263 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КК України.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 за змістом апеляційної скарги просить змінити вирок суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на ст. 121 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом першої інстанції не враховано те, що він після скоєння злочину намагався врятувати життя потерпілого ОСОБА_11 , надав першу медичну допомогу та викликав швидку допомогу, а отже не мав умислу на позбавлення життя потерпілого.

Відтак, названі обставини свідчить про те, що його діяння належить кваліфікувати за фактичними наслідками, що настали, тобто за ч.1 ст. 121 КК України.

Крім того, автор апеляційної скарги не погоджується із висновком суду щодо наявності обставини, що обтяжує покарання - стану алкогольного сп`яніння, оскільки названа обставина взагалі не встановлена.

Також, ОСОБА_7 звертає увагу на те, що за злочинами у сфері незаконного обороту наркотичних засобів, з які його засуджено наразі сплинули строки давності.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає замовленню, виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважав, що за злочинами у сфері незаконного обороту наркотичних засобів, з які його засуджено наразі сплинули строки давності, проте таке твердження не ґрунтується на законі, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК та за ч. 2 ст. 310 КК, тобто за кримінальний проступок та нетяжкий злочин кожен з яких є триваючими злочинами.

Стаття49 КК не містить окремої вказівки щодо особливостей обрахування строку давності стосовно триваючих злочинів, яким є, зокрема, і злочини та проступки, передбачені ч. 1 ст. 309 КК та за ч. 2 ст. 310 КК. Тим не менше, особливість таких злочинів полягає в тому, що вони продовжують вчинятися (тривати) на стадії закінченого злочину.

Так, при триваючих злочинах протиправна поведінка має невизначено тривалий характер, тобто вона може здійснюватися як завгодно довго.

Водночас злочини, що полягають у невиконанні обов`язку, який має тривалий характер належать до триваючих злочинів.

Початком триваючого злочину є вчинення особою діяння, безпосередньо спрямованого на виконання об`єктивної сторони складу злочину; закінченням досягнення діянням стадії закінченого злочину; завершенням момент, починаючи з якого особа більше не вчиняє злочин за своєю волею (припинення злочину) чи незалежно від її волі (переривання) злочину.

Аналізуючи указане, колегія суддів вважає, що у разі вчинення триваючого злочину першим днем строку давності є день, наступний за днем завершення злочину, оскільки реалізація підходу обчислення строків давності з моменту вчинення дії чи бездіяльності, яка вже утворює закінчений склад злочину, може потягти за собою фактичну безкарність злочинних посягань, які можуть тривати роками.

Таким чином, враховуючи, що протиправні дії ОСОБА_7 які полягали у незаконному виготовленні та зберігання наркотичних засобів без мети збуту та незаконному посіві та вирощуванні конопель були припинені 07.05.2021 року до дня набрання вироком законної сили строки, передбачені ст. 49 КК України, не сплинули, а отже немає і підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі цього Закону.

Також, колегія суддів визнає безпідставними посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 на той факт, що під час судового розгляду не було встановлено факт його знаходження у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення ним протиправних дій щодо ОСОБА_11 , оскільки вони спростовуються як показами самого ОСОБА_7 так і доказами дослідженими під час судового розгляду.

Так згідно показів допитаного під час судового розгляду ОСОБА_7 , останній пояснив, що 01.05.2021 о 14.00 до нього зателефонував ОСОБА_11 та запросив у гості на що він погодився та прийшов до потерпілого додому разом із своєю співмшекнанкою ОСОБА_12 , де вони рзопочали вживати алкогольні напої.

Крім того, з висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 01.05.2021 вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (т. 2 а.с. 175)

Також судом досліджено висновок судово-психіатричного експерта №289 від 07.06.2021, згідно якого зазначено, що ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності, внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення ОСОБА_7 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2 а.с. 127-128).

Названі докази в апеляційній скарзі ОСОБА_7 не оспорюються, відтак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок стосовно вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення щодо ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння та подальше визнання цієї обставини такою, що обтяжує покарання.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 стосовно неправильної кваліфікації його дій щодо потерпілого ОСОБА_11 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі сторони захисту не висловлено вимог щодо повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Названих вимог судом першої інстанції дотримано.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України, вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, за що передбачена відповідальність за ст. 121 КК, є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів та наводити її вдруге вважає недоцільним, оскільки жодний з них в апеляційній скарзі не оспорюється.

При цьому, судом першої інстанції ретельно проаналізував заперечення захисту щодо незгоди з кваліфікацією обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 та його недоведеності, і визнав цю версію необґрунтованими, належним чином мотивувавши своє рішення.

Апеляційні доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження і під час перегляду вироку апеляційним судом.

Як зазначено вище, визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, судом в основу обвинувального вироку було покладено як покази самого обвинуваченого, який в ході як судового розгляду так і під час апеляційного розгляду підтверджував факт спричинення потерпілому встановлених тілесних ушкоджень за обставин, встановлених судом, так і покази потерпілого та свідків допитаних в судовому засіданні, ряд висновків експертиз, протоколами огляду місця події, слідчого експерименту тощо, які, як вже зазначалось вище в апеляційній скарзі не оспорюються.

За змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.

Якщо особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчинити замаху на їх досягнення.

При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч.2 ст.15 КК України як закінчений замах на умисне вбивство.

Злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою і суб`єктивно реалізованою - особа зробила все необхідне, щоб здійснити ціль і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

У цьому випадку вольовий акт уже закінчений, наслідки, які не настали, не змінюють його змісту; особа робить останній крок, за яким закінчується панування над обставинами і свобода вибору.

Зважаючи на наведене, існує сукупність необхідних обставин для встановлення наявності у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого: спосіб - множинних проникаючих ударів ножем в життєво важливі частини тіла - шию, грудну клітину; знаряддя злочину - ніж з довжиною леза 10 см., кількість, характер і локалізація поранень: колото - різане поранення шиї зліва з ушкодженням зовнішньої яремної вени, колото - різаного поранення грудної клітини, проникаючого поранення грудної клітини, проникаючого в плевральну порожнину, що ускладнилося лівобічним гемопневмотораксом, колото - різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням брижі тонкої кишки, що ускладнилося гемоперитоніумом, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя та різану рану 1 пальця лівої кисті; поведінка винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки - раптово виниклі неприязні стосунки.

Враховуючи зазначене, суд вірно дійшов висновку, що характер дій ОСОБА_7 у сукупності свідчать про те, що він у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть смерть потерпілого і припинив їх лише після того як потерпілий втратив свідомість.

Також колегія суддів визнає необґрунтованим посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_7 як на підставу для зміни кваліфікації його дій того факту, що він викликав швидку для надання потерпілому медичної допомоги, оскільки в апеляційній скарзі не наведено доказів які підтверджують дану обставину та не висловлено вимог щодо їх дослідження.

Отже, місцевий суд вірно встановив наявність у діях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, правильно кваліфікував її дії за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а не за наслідками, що настали, як про це просить автор апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого повністю відповідають встановленим судом обставинам справи, ґрунтуються на ретельно досліджених та всебічно оцінених доказах у їх сукупності відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 цього Кодексу, є законним та обґрунтованим.

Покарання ОСОБА_7 призначено у відповідності до ст. 65 КК України та у наближенні до мінімального розмірі, передбаченому за діяння у якому останній був визнаний винним.

За таких обставин колегія суддів констатує, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни за доводами апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коломацького районного суду Харківської області від 16 лютого 2022 року у відношенні ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з для отримання копії судового рішення.

Головуючий Судді