Номер провадження: 11-кп/813/155/23
Справа № 522/9988/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2019 року у кримінальному провадженні №0000215, внесеному до ЄРДР 11.03.2018 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального порушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, цивільного позову та речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що 11 березня 2018 року, о 02:00 годині у темний час доби, знаходячись в Приморському районі м. Одеси, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Camry», р/н НОМЕР_1 , здійснював рух по вул. Балківській, з боку вул. Маловського в напрямку вул. Ольгієвський спуск, по якій організовано двосторонній рух, по три смуги руху в кожному напрямку, транспорті потоки протилежних напрямків якої розділені розділювальним газоном, в умовах чистого вологого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн, не слідкуючи за дорожньою обстановкою, напроти буд. №21 по вул. Балківська, не обрав безпечної швидкості руху свого транспортного засобу, яка б дозволяла безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух, не впорався з керуванням транспортного засобу та втратив контроль над ним, в процесі заносу виїхав за межі проїзної частини, де допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які йшли за межами проїзної частини уздовж вул. Балківська в попутному напрямку. В подальшому автомобіль «Toyota Camry» допустив наїзд на перешкоду у вигляді ліхтаря вуличного міського освітлення, який знаходиться за межами правого краю проїжджої частини.

Своїми діями водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог п.п. 2.3 б), 12.1 «Правил дорожнього руху України». В результаті дорожньо - транспортної події пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження, від яких загинули на місці дорожньо - транспортної пригоди.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини обвинуваченого просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання обвинуваченому, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що, на думку прокурора, висновок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що судом при призначенні покарання не взято до уваги обставини, при яких обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, а також тяжкість наслідків злочину, що виразились у загибелі двох осіб. Крім цього, при призначенні покарання обвинуваченому судом невірно застосовано приписи ст. 75 КК України та не зазначено, від якого саме покарання звільнено з випробовуванням ОСОБА_8 від основного чи і від додаткового покарання.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про дату, час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, повторно в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_8 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, а тому допитавши обвинуваченого ОСОБА_8 за згодою всіх учасників судового розгляду, суд першої інстанції розглянув справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох людей.

Щодо доводів сторони обвинувачення про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив що враховує те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, повністю визнав свою провину, його щире каяття, позитивну характеристику, копія якої наявна в матеріалах справи та те, що він всебічно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдані збитки потерпілим, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також зважаючи на позицію потерпілого ОСОБА_13 , який зазначив, що претензій до обвинуваченого він не має та просив не позбавляти свободи обвинуваченого, оскільки завдана йому шкода, відшкодована.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Згідно ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3(три) роки.

На думку апеляційного суду, з урахуванням фактичних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, який повністю визнав свою вину, щиро каявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем навчання, роботи та проживання, раніше не судимий, добровільно відшкодував у повному обсязі завдану потерпілим шкоду, думку потерпілих які в суді першої та апеляційної інстанції погодились з вироком суду та просили залишити вирок суду без змін, зазначивши, що матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не мають (т. 1 а.п. 58, 59, 153, 154), враховуючи те, що обвинувачений також відшкодував шкоду міському господарству м. Одеси за пошкоджене в результаті ДТП майно (т. 1 а.п. 60), застосування судом положень ст. 75 КК України відносно обвинуваченого ОСОБА_8 є обґрунтованим та справедливим.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги те, що за час розгляду справи обвинувачений ОСОБА_8 одружився, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, не вчиняв кримінальних правопорушень за час розгляду справи, що також підтверджено прокурором в судовому засіданні апеляційного суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене обвинуваченому покарання є явно несправедливим через м`якість, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Разом з тим, дослідженням оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального Закону щодо порядку застосування ст. 75 КК України.

Так, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції дійсно допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та помилково не вказав від відбування якого саме покарання ОСОБА_8 звільнено із випробуванням, оскільки обвинуваченому призначено як основне покарання у виді позбавлення волі на 5 років, так і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

При цьому ч. 1 ст. 75 КК України не передбачено звільнення від відбування з випробуванням покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що судом залишено поза увагою суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в цій частині, оскільки нечітке формулювання судом рішення щодо застосування ст. 75 КК України перешкоджає належному виконанню вироку.

Одночасно апеляційний суд вважає, що необхідності у визнані ОСОБА_8 винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України не має, оскільки останній вже визнаний винним, що виключає у собі необхідність повторного визнання його винуватості, як про це зазначає прокурор в своїй апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Відповідно до положень п. 3 ч. 4 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок - зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись статтями 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 532 КПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2019 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 3 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання - змінити.

Викласти другий абзац резолютивної частини вироку в наступній редакції:

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4