ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2611/23 Справа № 204/3992/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве Донецької області, громадянина України, який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2023 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, а саме до 26 серпня 2023 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що стороною обвинувачення доведено вірогідність вжиття обвинуваченим ОСОБА_7 заходів щодо переховування від суду, продовження вчинення ним інкримінованих злочинів або ж вчинення іншого кримінального правопорушення. З урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, обравши ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, захисник посилається на те, що ухвала підлягає скасуванню, а обвинуваченому необхідно обрати інший запобіжний захід. Вважає, що ризики, яким прокурор обґрунтовує клопотання, відсутні. Зазначає, що стороною обвинувачення не наведено переконливих доводів та не надано доказів неможливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого на даний час, а отже не доведено підстав для продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_7 з 04.03.2022 року по теперішній час перебуває під вартою, стосовно нього в іншому кримінальному провадженні обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що повністю нівелює будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК, у зв`язку з чим у даному провадженні в задоволенні клопотання прокурору необхідно відмовити та обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано дані про особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, утримує малолітню дитину та повнолітнього сина, який продовжує навчання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування свої вимог вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Посилається на відсутність будь-яких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 утримується під вартою в іншому кримінальному провадженні, у зв`язку з чим підстави для обрання відносно нього запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні відсутні.

Вказує, що ОСОБА_7 є особою раніше не судимою, має міцні соціальні зв`язки, постійне місця проживання, утриманців, позитивно характеризується, отримував подяки та нагороди від держави. Крім того, обвинувачений є власником корпоративних прав та нерухомого майна, автором книги, що виключає ризик його переховування від суду.

Зазначає, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено належним чином необхідність та доцільність тримання ОСОБА_7 під вартою, а судом першої інстанції всупереч вимогам КПК України та усталеної практики ЄСПЛ не досліджено доводи та докази сторони захисту, а також не було ані розглянуто можливість застосування альтернативного заходу, ані наведено інших підстав для тримання під вартою в порівнянні з раніше постановленими ухвалами про продовження запобіжного заходу у цій справі.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнення до неї, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, негайно звільнивши ОСОБА_7 з-під варти.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена в умовах неповноти судового розгляду, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, внаслідок чого підлягає скасуванню.

Вказує на незаконне затримання ОСОБА_7 ; порушення його права на захист у зв`язку з позбавленням його права мати захисника з моменту затримання; незаконне проведення обшуку, під час якого в обвинуваченого було викрадено майже 4 млн грн.; незаконне поновлення кримінального провадження через більше, ніж 3 роки після його закриття; закінчення строків досудового розслідування та не набуття ОСОБА_7 процесуального статусу підозрюваного та обвинуваченого.

Зазначає, що ОСОБА_7 в цьому кримінальному провадженні протягом 2 місяців незаконно утримувався під вартою, що встановлено ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2023 року. Також ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.05.2023 року доводиться факт тривалого незаконного тримання обвинуваченого під вартою та упередженість в діях прокурора.

Вважає, що склад суду з розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 є незаконним через упередженість головуючого судді та прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які кожен окремо, підтримали апеляційні скарги сторони захисту; обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні скарги захисників; прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг сторони захисту; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що останні не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, і повинно містити:

1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа;

2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;

4) посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу;

5) виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;

6) обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів;

7) обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Згідно із ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою вимог закону дотримався.

Так, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження виключного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 прийшов до об`єктивного висновку про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні низки тяжких та особливо тяжких злочинів, зокрема і проти держави Україна, за які у разі визнання його винуватим передбачено покарання до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а отже з метою уникнення покарання він може переховуватись від суду, вдатися до реалізації інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Аналізуючи обставини справи та відомості про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що існує висока вірогідність того, що останній з метою уникнення відповідальності може вдатися до відповідних дій.

Колегія суддів зважає на те, що суворість можливого покарання, хоча сама по собі і не може бути підставою для тримання особи під вартою, втім підлягає врахуванню у сукупності з іншими встановленими ризиками. Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що окрім міркувань тяжкості інкримінованих злочинів та суворості ймовірного покарання, про існування та особливу вагомість ризику переховування цього обвинуваченого від суду свідчать також відомості про фактичні обставини, пов`язані з інкримінованими ОСОБА_7 діяннями та його особою.

Так, ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у тривалому співробітництві з спецслужбами російської федерації, мав паспорти даної країни та отримував пропозиції обміну до неї, що може свідчити про зацікавленість у ньому зазначених спецслужб.

Крім того, ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні низки тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень на протязі тривалого часу, а також щодо нього одночасно розслідується та перебуває на етапі виконання вимог ст. 290 КПК України інше кримінальне провадження, в якому останній підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст 28, ч. 4 ст. 358 КК України, що дозволяє грунтовно припускати, що він є особою, яка зневажливо ставиться до суспільства та встановлених у ньому правил, схильна до системного порушення вимог закону, та свідчить про існування і особливу вагомість ризику продовження вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає, що відносно цього обвинуваченого продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які з часу обрання щодо нього запобіжного заходу не припинили існування і не втратили вагомості, а отже суд першої інстанції прийшов до грунтовного висновку про необхідність продовження строку дії застосованого до цього обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки менш обтяжливий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання покладених на останнього обов`язків та нівелювання встановлених щодо нього ризиків.

Аналізуючи апеляційні доводи захисників, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, покладених в основу оскаржуваної ухвали, оскільки полягають головною мірою у висловленні суб`єктивних оціночних суджень з приводу існування та вагомості встановлених щодо ОСОБА_7 ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України, з якими суд апеляційної інстанції не може погодитись із вищенаведених міркувань.

Так, суд апеляційної інстанції не вважає, що наведені стороною захисту відомості про особу ОСОБА_7 , його сімейний стан, неодноразові закордонні поїздки, його співпрацю у минулому з ГУР МО, збіг тривалого часу з моменту вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень і те, що на час їх вчинення не було введено воєнний стан, достатньою мірою знижують вагомість встановлених щодо цього обвинуваченого ризиків.

Посилання захисників на тримання ОСОБА_7 під вартою одночасно в іншому кримінальному провадженні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки заходи забезпечення вживаються у кожному кримінальному провадженні окремо з фактичних та юридичних підстав, що існують саме у ньому, та їх одночасне застосування до тої самої особи у різних провадженнях, за наявності достатніх підстав для цього у кожному із них, процесуальному закону не суперечить. Крім того, досягнення дієвості даного кримінального провадження, що відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України і є метою тримання ОСОБА_7 під вартою у межах його судового розгляду, не може ставитись у залежність від процесуальних рішень, які приймаються в інших кримінальних провадженнях з підстав та міркувань, що існують у них.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що судом не було надано оцінки обгрунтованості підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на даному етапі кримінального провадження існує обвинувачення останнього, викладене в обвинувальному акті, скерованому до суду, яке не є вочевидь безпідставним.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про застосування запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою, а дослідження доводів сторони захисту про безпідставність обвинувачення є предметом судового розгляду справи по суті.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального обвинувачення по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження застосованого до неї запобіжного заходу, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів оцінює як безпідставні.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів оцінює критично також посилання захисника ОСОБА_8 на те, що суд, визнавши підозру ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень небезпідставною, тим самим виявив упередженість та заздалегідь висловив свою оцінку щодо його винуватості.

Доводи захисника ОСОБА_8 щодо необгрунтованого відхилення судом першої інстанції відводу, заявленого прокурору ОСОБА_11 , та не розгляду клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження колегія суддів не приймає до уваги як такі, що стосуються процесуальних рішень, які не є предметом апеляційного перегляду, а отже виходять за його межі.

Інші доводи апеляційних скарг сторони захисту зводяться до власного суб`єктивного тлумачення положень процесуального закону; суб`єктивної оцінки доведеності або недоведеності окремих обставин, що на думку апелянтів підлягають врахуванню; недопустимості зібраних стороною обвинувачення доказів винуватості ОСОБА_7 ; незаконності низки слідчих та процесуальних дій, виконаних у межах досудового розслідування, - а також вони у своїй сукупності не спростовують наявності та виключної вагомості ризиків, встановлених судом, та не можуть бути прийняті до уваги з огляду на вищенаведене.

Продовжений запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондує характеру суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретним підставам і меті запобіжного заходу, що узгоджується з позицією ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovich v. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що питання про продовження запобіжного заходу, застосованого до ОСОБА_7 , було вирішене у межах підготовчого провадження, а отже кримінальне провадження перебуває на початковій стадії судового розгляду. У подальшому, з урахуванням перебігу судового провадження, доцільність тримання цього обвинуваченого під вартою може бути переглянута, втім на даний час підстав для застосування до нього менш обтяжливого запобіжного заходу не вбачається.

У зв`язку з викладеним апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2023 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4