Справа № 161/3325/19 Провадження №11-кп/802/37/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінальне провадження № 000728 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, непрацюючого, несудимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» 5617 (п`ять тисяч шістсот сімнадцять) грн. витрат на лікування.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 28.08.2018 близько 10 години 01 хвилин, перебуваючи в селі Милуші Луцького району Волинської області, керуючи фургоном малотоннажним-В марки «Nisan Primastar» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись ним у денну пору доби в умовах достатньої видимості на проїзній частині автодороги М-19 сполученням Доманова-Ковель-Чернівці-Тереблече у напрямку м. Луцька, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, порушив вимоги пунктів 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керування транспортним засобом, внаслідок чого змінив напрямок руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки «ЗИЛ ММ3 45021» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого пасажир фургону малотоннажного-В марки «Nisan Primastar» ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми краніовертебрального переходу у вигляді перелому суглобового відростка потиличної кістки зліва, закритої черепно-мозкова травми у вигляді струсу головного мозку, закритого перелому кісток носа зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичної експертизи за №796 від 14.11.2018 за ступенем тяжкості травма краніовертебрального переходу у вигляді перелому суглобового відростка потиличної кістки відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, решта тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше шести діб.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, а саме: п. 2.3(б), 10.1 Правил дорожнього руху України.

Так, в порушення вимог п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну.

В порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Вказує на необґрунтоване призначення судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, хоча і в межах санкції цієї статті, однак без призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Своє рішення про не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання суд мотивував тим, що керування транспортними засобами є єдиним джерелом його доходу, а тому позбавлення обвинуваченого такого права поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище.

Однак, в ступній частині вироку вказано, що ОСОБА_7 не працює. Крім того матеріали справи не містять жодних підтверджуючих документів, які би свідчили, що єдине джерело заробітку в обвинуваченого пов`язане саме з керування транспортними засобами. Більш того, на переконання апелянта, судом не враховано належним чином тяжкість вчиненого злочину та його спосіб.

Прокурор звертає увагу суду, що в резолютивній частині оскаржуваного вироку не вказано рішення, яке суд прийняв за результатами розгляду цивільного позову, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 374 КПК України.

З урахуванням вказаного, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненнні кримінального правопорушення, передбаченого ч .2 ст. 286 КК України, та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на нього відповідних обовязків. Внести у вирок рішення щодо цивільного позову КП «Луцька міська клінічна лікарня» та вказати про його задоволення повністю.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які щодо її задоволення заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому та доведеність його винуватості у вчиненні даного злочину, ґрунтуються на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції, а тому вирок суду в цій його частині на предмет законності та обґрунтованості апеляційним судом не переглядається.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Даних вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, котрий не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав та щиро розкаявся, має постійне місце проживання, за місцем реєстрації характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, збитки потерпілому повністю відшкодував, закладу охорони здоров`я частково, зокрема, в сумі 3128 грн., та те, що ним вчинено необережний злочин. Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, та часткове відшкодування завданих збитків. Обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.

З врахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, без застосування додаткового покарання, передбаченого даною нормою закону, - позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу обвинуваченого, а тому позбавлення цього права поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище.

Однак, з таким висновком колегія суддів апеляційного суду погодитися не може та вважає його таким, що суперечить вимогам ст. 65 КК України.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в достатній мірі не мотивував свого рішення, хоча й врахував позицію потерпілого, який не наполягав на призначенні останньому суворого покарання.

Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України відноситься до злочинів проти безпеки руху, у яких питання покарання стосується інтересів не лише потерпілих, а усіх учасників дорожнього руху, а тому, думка потерпілого в даному випадку не є вирішальною.

Також, на переконання судової колегії, судом першої інстанції не в повній мірі враховано і тяжкість вчиненого злочину та його спосіб. Зокрема, обвинувачений, керуючи малотоннажним фургоном, виїхав на значній швидкості на зустрічну смугу руху в світлу пору доби та допустив зіткнення із зустрічним вантажним автомобілем, внаслідок чого потерпілому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя (закрита травма краніовертебрального переходу у вигляді перелому суглобового відростка потиличної кістки зліва).

Мотивуючи своє рішення про не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд зазначив, що керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходу обвинуваченого, а позбавлення цього права поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище.

Однак, такі посилання суду першої інстанції апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки, як вбачається з вироку, ОСОБА_7 не працевлаштований, також матеріали справи не містять жодних підтверджень, окрім слів обвинуваченого, що єдиним доходом останнього є діяльність, яка пов`язана з керуванням транспортним засобом.

З врахуванням цих обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд безпідставно не призначив ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому є явно несправедливим внаслідок м`якості. Тому вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, відповідно до вищевказаних вимог, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненому визнав та щиро розкаявся, має постійне місце проживання, за місцем реєстрації характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, збитки потерпілому повністю відшкодував.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить щире каяття та повне відшкодування збитків, оскільки на день ухвалення апеляційним судом вироку ОСОБА_7 повністю відшкодовано збитки закладу охорони здоров`я, що стверджується наявними в матеріалах справи довідкою КП « Луцька міська клінічна лікарня» за №1397/2.8.20 від 20.08.2020 (а.с. 86) та копією квитанції (а.с. 158).

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що злочин, передбачений ст. 286 КК України відноситься до злочинів проти безпеки дорожнього руху, у зв`язку із чим, думка потерпілого щодо призначення покарання ураховується у сукупності з іншими обставинами, проте сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

Враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, які обтяжують покарання, враховуючи особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, вчинив необережний злочин, який відноситься до категорії тяжких злочинів, апеляційний суд вважає за необхідне призначити останньому покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки з подальшим звільненням його від відбування основного покарання відповідно до ст. 75, 76 КК України.

На думку апеляційного суду, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим аналогічних кримінальних правопорушень.

У свою чергу, як вбачається з мотивувальної частини вироку суд першої інстанції вирішив долю цивільного позову КП «Луцька клінічна лікарня», а саме задовольнивши частково та постановив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 витрат на лікування у сумі 5617 грн. Таким чином не зазначення результату розгляду цивільного позову в резолютивній частині вироку не може свідчити про істотне порушення норм кримінально процесуального закону, що могло призвести до зміни чи скасування рішення в цій частині.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420, 615 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75, 76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді