УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року

м. Київ

справа № 617/800/21

провадження № 51-4203 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 28 грудня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року,

ОСОБА_4 засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Задоволено цивільні позови потерпілих, стягнуто з ОСОБА_4 завдану кримінальним правопорушенням шкоду на користь ОСОБА_5 у розмірі 258 000 грн, ОСОБА_6 - 250 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 04 квітня 2021 року, приблизно о 15 год, в приміщенні кухні житлового будинку по

АДРЕСА_1 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході сварки із ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з метою вбивства, умисно наніс останньому один удар у грудну клітину кухонним ножем, завдавши потерпілому наскрізне колото-різане поранення правої половини грудної клітини з ушкодженням по ходу ранового каналу рукоятки грудини та правої легені, що супроводжувалось гострою крововтратою в праву плевральну порожнину, від чого настала смерть ОСОБА_7 .

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не проаналізував всі доводи апеляційної скарги та не дав на них мотивовані відповіді, що становить порушення статей 370, 412, 419 КПК України. При цьому, апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_4 будучи раніше судимим за

ч. 1 ст. 115 КК України та звільнений від відбування покарання умовно-достроково, на шлях виправлення не став, вчинив новий особливо тяжкий злочин, пов`язаний із умисним позбавленням життя людини, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та небажання ставати на шлях виправлення. Також, суд не прийняв до уваги вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. На думку прокурора, покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років хоча і призначено судом в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 115 КК України, однак є явно несправедливим через м`якість.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за п. 13 ч. 2

ст. 115 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому судове рішення в цій частині не перевіряється.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті.

Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Тобто вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням виняткових, надзвичайних даних про особу, які свідчать про нехтування нею загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, та про небажання особи стати на шлях виправлення. Зокрема, це наявність судимостей в особи, негативних характеристик з місця проживання тощо.

Враховуючи зазначене та приписи статей 50, 65 КК України, суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого

ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, який судимий (зокрема, за умисне вбивство), за місцем проживання характеризується посередньо, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, та обставини, яка його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в розмірі наближеному до максимальної межі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що місцевим судом при обранні обвинуваченому заходу примусу належним чином враховано всі обставини справи, як щодо вчиненого кримінального правопорушення, так і особи обвинуваченого, у тому числі ті, на які посилається прокурор, при цьому зазначив, що призначене ОСОБА_4 покарання, яке є майже максимальним строковим покаранням, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є законним та сприятиме меті покарання, підстави вважати його явно несправедливим через м`якість відсутні.

Разом з цим, суд зауважив, що з огляду на зміст положень ч. 1 ст. 64 КК України апеляційні скарги, у тому числі прокурора, не містять обґрунтувань неможливості призначення ОСОБА_4 строкового покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому, колегія суддів зауважує, що уконтексті наведеного не можна визнати переконливими доводи касаційної скарги прокурора щодо несправедливості призначеного судом ОСОБА_4 покарання через м`якість. Особливих та виняткових даних, які би беззаперечно свідчили про виключну небезпечність засудженого та обумовлювали необхідність пожиттєвої ізоляції його від суспільства, судами попередніх інстанцій не встановлено та у касаційній скарзі не наведено.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційних скарг, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3