Номер провадження: 11-кп/813/29/23
Справа № 511/2682/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурорів Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 та ОСОБА_10 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000182 від 29 січня 2014 року, яким

ОСОБА_13 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Роздільна Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_13 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_13 обвинувачувався в тому, що в період з 18 березня 2013 року по 07 листопада 2013 року він перебував на обліку у Роздільнянському районному центрі зайнятості як безробітна особа та отримував грошову допомогу по безробіттю. Також ОСОБА_13 , як безробітна особа, у період з 21 березня 2013 по 29 серпня 2013 року отримав право на навчання та здобуття професійно-технічної спеціальності «Електрогазосварник» у дочірньому підприємстві «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд» державного ПАТ «Будівельна компанія «УКРБУД», куди був направлений спеціалістом Роздільнянського районного центра зайнятості за ініціативою ОСОБА_13 із бронюванням місця у гуртожитку за рахунок коштів Роздільнянського районного центру зайнятості, наданих з Фонду соціального страхування на випадок безробіття.

При цьому ОСОБА_13 письмово та під особистий підпис попереджався, а також йому роз`яснювалось усно спеціалістом Роздільнянського районного центру зайнятості про те, що в разі трудової зайнятості з винагородою, допомога по безробіттю припиняється. Крім того ОСОБА_13 під підпис отримав пам`ятку про права та обов`язки безробітної особи та написав власноручно про необхідність обов`язкового письмового повідомлення до центру зайнятості у разі провадження діяльності, спрямованої на отримання прибутку.

Разом з тим встановлено, що ОСОБА_13 на підставі наказу №112-2-ОК від 21.06.2013 року керівника ТОВ «Агротрейд-Юг» виконував роботи на зазначеному підприємстві на посаді пробовідбірника, за що отримував грошову винагороду згідно трудового договору, не повідомивши до Роздільнянського районного центру зайнятості про те, що з 21 червня 2013 року відповідно до ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» він припинив бути безробітнім та відноситься до зайнятого населення.

Таким чином, ОСОБА_13 в період з 21 червня 2013 року по 11 вересня 2013 року навмисно, шляхом обману, замовчуючи перед посадовими особами Роздільнянського районного центру зайнятості про своє працевлаштування, з метою отримання заробітної плати, порушуючи ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття», не повідомив до Роздільнянського районного центру зайнятості про свою трудову діяльність, розуміючи, що це вплине на умови надання йому державної допомоги по безробіттю та отримання права на майно у вигляді документа про здобуття професійно-технічної спеціальності.

У вказаний період часу ОСОБА_13 , перебуваючи у м.Роздільній Одеської області, розуміючи свої протиправні дії, шляхом зняття з банківського рахунку, відкритого ним в ПАТ «КБ «Надра» для перерахування державної грошової допомоги по безробіттю, протиправно заволодів грошовими коштами Роздільнянського районного центру зайнятості в сумі 497 грн. 20 коп., а також неправомірно отримав документ - свідоцтво з професії «Електорогазосварник» 3-го розряду (реєстраційний номер свідоцтва - № 169 від 29.08.2013 року), виданого дочірним підприємством «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд» державного ПАТ «Будівельна компанія «УКРБУД», які ним отримані внаслідок обману, тобто замовчення відомостей, які мають бути повідомлені до Роздільнянського районного центру зайнятості.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_13 завдав матеріальні збитки Роздільнянському районному центру зайнятості на загальну суму 2638 грн.68 коп., з яких: 769 грн.48 коп. витрачені потерпілою стороною на професійне навчання ОСОБА_13 за період з 21.06.2013 року по 29.08.2013 року, 1372 грн. витрачені потерпілою стороною на заброньоване місце для проживання ОСОБА_13 у гуртожитку та 497 грн. 20 коп. потерпілою стороною виплачено ОСОБА_13 , як допомогу по безробіттю у період з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_13 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2017 року ОСОБА_13 визнано невинуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та виправдано.

Вимоги, наведені в апеляційних скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 , подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що оскаржуваний вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Так, прокурор стверджує, що під час судового розгляду була допущена неповнота судового розгляду, а висновки суду про відсутність у ОСОБА_13 умислу на заволодіння чужим майном шляхом обману не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Також прокурор зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судово-бухгалтерської експертизи, яка б довела факт виплати ОСОБА_13 Роздільнянським районним центром зайнятості грошових коштів, а також встановила б розмір заподіяних збитків.

Крім того, суд не надав можливості прокурору на та органу досудового розслідування застосувати заходи забезпечення кримінального провадження та провести слідчі (розшукові) дії на підставі ст.333 КПК України для встановлення приналежності підпису на документах Роздільнянського районного центру зайнятості ОСОБА_13 , а також для встановлення місцезнаходження трудової книжки ОСОБА_13 та наявних в ній записів.

Прокурор ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі також стверджував, що судовий розгляд по справі відбувся неповно, висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок постановлений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та, наводячи доводи, аналогічні доводам апеляційної скарги прокурора ОСОБА_14 , просить скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Позиції учасників апеляційного провадження в судовому засіданні.

Прокурор ОСОБА_10 підтримав вимоги апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_12 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурори Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 та ОСОБА_10 у своїх апеляційних скаргах просили призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що статтями 412, 415 КПК України встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Однак, в своїх апеляційних скаргах прокурори не зазначили жодних обставин, передбачених ст.412 КПК України, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції.

Під час апеляційному розгляді апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином вимоги апеляційних скарг прокурорів щодо скасування апеляційним судом виправдувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не відповідають положенням статті 415 КПК України.

Крім того, в апеляційних скаргах прокурори стверджували про те, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційний суд зазначає, що неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, встановлюється апеляційним судом з метою ухвалення обвинувального вироку.

Разом з тим, оскільки прокурори не ставили питання про ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_13 , та просили призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд, керуючись вимогами ч.1 ст.404 КПК України, не вбачає підстав для виходу за межі апеляційних скарг прокурорів.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що, згідно із вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржене судове рішення повністю відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, оскільки, ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_13 суд першої інстанції ретельно перевірив докази, надані стороною обвинувачення та надав їм об`єктивну правову оцінку, в тому числі і на предмет належності, допустимості та достатності для прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

При розгляді зазначеного кримінального провадження відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У п.146 рішення у справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» (1998 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, що обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних, достатніх та допустимих доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Так, відповідно до оскарженого вироку, судом першої інстанції були досліджені зібрані у кримінальному провадженні докази:

- показання представника потерпілого ОСОБА_15 , яка суду першої інстанції пояснила, що ОСОБА_13 звернувся до Роздільнянського районного центру зайнятості (РЦЗ) про постановку його на облік, як безробітного. 18.03.2013 року він підписав відповідну заяву, яка була розпечатана з комп`ютерної програми і власноруч обвинуваченим неписана. ОСОБА_13 прийшов до РЦЗ зі своєю бабусею та просив направити його на навчання, бо на той час дійсно не мав роботи та спеціальності. Сама представник потерпілого не була присутня при подачі ним документів та, після постановки його на облік, жодного разу з ним не спілкувалася. Вважає, що при реєстрації його заяви обвинувачений був ознайомлений працівниками РЦЗ з його обов`язками зареєстрованого безробітного, визначеними законами України. З обвинуваченим спілкувалася спеціаліст РЦЗ ОСОБА_16 , яка оформляла його документи та проводила з ним відповідний інструктаж та бесіди. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_13 працевлаштувався, але службу зайнятості не повідомив про це та продовжував отримувати допомогу по безробіттю. ОСОБА_13 18.11.2013 року було скеровано претензію щодо повернення отриманих коштів у сумі 2638,68 гривень, яку останній залишив без відповіді. 11.12.2013 року Роздільнянський РЦЗ звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду про стягнення з ОСОБА_13 вказаних коштів. 09.01.2014 року постановою Одеського окружного адміністративного суду даний позов задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_13 2638,68 гривень. Виконавчий лист, виданий судом, надійшов на примусове виконання 03.03.2014 року. Державний виконавець 05.03.2014 року відкрив виконавче провадження та 18.03.2014 року на рахунок потерпілого надійшло 300 гривень на виконання вказаної постанови від ОСОБА_13 .. Залишок невідшкодованої суми по виконавчому листу становить 2338,68 гривень. Також представник потерпілого повідомила суд, що разом з подачею позову до суду, а саме: 11.12.2013 року, РЦЗ повідомили прокурора Роздільнянського району про вказаний факт, але про звернення до суду у порядку позовного провадження, прокурора не повідомляли. Про притягнення ОСОБА_13 до кримінальної відповідальності вона заяви не подавала. Метою її звернення до правоохоронних органів було бажання якнайшвидше отримати від ОСОБА_13 відшкодування вказаної суми;

- показання свідка ОСОБА_16 , яка суду першої інстанції пояснила, що вона є спеціалістом центру зайнятості та особисто працювала з ОСОБА_13 при постановці його на облік, як безробітного. Вона протягом декількох хвилин роз`яснила йому його обов`язки та не пам`ятає чи вручала йому пам`ятку. Про кримінальну відповідальність вона ОСОБА_13 не попереджала. Він зразу після постановки на облік був направлений на навчання, тому вона не пам`ятає скільки разів останній приходив на консультації до РЦЗ. Свідок не пам`ятає змісту своїх розмов із ОСОБА_13 під час його прийому у центрі зайнятості, не пам`ятає чи запитувала вона обвинуваченого про будь-яке працевлаштування, не пам`ятає чи запитувала вона у нього і чи пред`являв він їй свою трудову книжку під час відвідування центру зайнятості. ОСОБА_13 проставляв підписи у відповідних документах щодо дати поточної явки до центру зайнятості, отримував талон на наступний прийом у центрі зайнятості. Всі наступні бесіди тривали недовго та відповідають термінам вказаним у роздруківках «картки відвідування»;

- показання свідка ОСОБА_17 , яка суду першої інстанції пояснила, що вона є головним спеціалістом РЦЗ та роз`яснила про порядок взяття осіб на облік, як безробітних, а також про те, що з ОСОБА_13 вона не працювала, але впевнена, що спеціалісти Центру завжди вручають особам пам`ятки про їх права та обов`язки та доступно все роз`ясняють. Крім того, вказані пам`ятки знаходяться на столах у приміщенні центру та особи можуть самостійно з ними знайомитися;

- витяг з кримінального провадження №0000182 з якого вбачається, що 29.01.2014 року внесені відомості в ЄРДР за правовою кваліфікацією ст.190 ч.1 КК України та фабула такого змісту: «29.01.2014 року до ЧЧ Роздільнянського РВ надійшло повідомлення про те, що особа на ім`я ОСОБА_13 в період з 21.06.2013 по 18.07.2013 року шляхом обману заволодів грошовими коштами Роздільнянського центру зайнятості в розмірі 2638,68 грн.» (т.1, а.с.101); джерело отримання вказаних відомостей у витязі відсутнє;

- заява ОСОБА_13 , відповідно до якої він був зареєстрований в Роздільнянському районному центрі зайнятості з наданням статусу безробітного, з виплатою допомоги по безробіттю, під розпис роз`яснена ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» та буклет пам`ятки «Ваші права - Ваші обов`язки»;

- заява про направлення ОСОБА_13 на профнавчання від 20.03.2013 року;

- наказ №112-2-ОК від 21.06.2013 року, відповідно до якого ТОВ «Агротрейд-Юг» прийняло ОСОБА_13 на роботу за строковим договором на посаду пробовідбірника з 21.06.2013 року по 21.09.2013 року;

- наказ №152-ОК від 18.07.2013 року про розірвання трудового договору за заявою ОСОБА_13 ;

- заява ОСОБА_13 про прийом на роботу та звільнення, копія трудового договору №22 від 13.03.2014 року (без реквізитів робітника);

- наказ №134-ОК від 05.07.2013 року про надання відпустки ОСОБА_13 без збереження заробітної плати на 14 календарних днів з 05.07.2013 року по 18.07.2013 року, заява про відпустку, довідка про нараховану заробітну плату;

- обмін даними з ДПА станом на 30.10.2013 року, де зазначено, що ОСОБА_13 у другому кварталі 2013 року працював в ТОВ «Агротрейд-Юг» та отримував доходи;

- акт №57 від 30.10.2013 року Роздільнянського районного центру зайнятості про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо звірки (перевірки) достовірності даних зазначених в документах особи, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_13 , перебуваючи на обліку в РЦЗ, як безробітний з 18.03.2013 року, працював в ТОВ «Агротрейд-Юг» з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року, а також у цей період отримував матеріальну допомогу за рахунок коштів державного бюджету України по безробіттю у сумі 497,20 (чотириста дев`яносто сім) гривень 20 копійок;

- договір №135/13/1519 між РЦЗ та ОСОБА_13 від 20.03.2013 року щодо професійного навчання, де зокрема в п.2.1.4 зазначено, що громадянин зобов`язаний виконувати письмові рекомендації Центру та здійснювати самостійний пошук роботи під час навчання;; у Розділ 3 - «Відповідальність сторін» передбачені підстави розірвання договору та скорочення виплат по безробіттю , до яких не віднесено працевлаштування особи у період навчання без відриву від учбового процесу; - докази прибуття ОСОБА_13 на навчання, поселення його до гуртожитку, розрахунок вартості навчання та проживання у період з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року;

- наказ Роздільнянського РЦЗ від 15.11.2013 року №95 про повернення ОСОБА_13 коштів у сумі 2638,68 гривень;

- претензія Роздільнянського районного центру зайнятості від 18.11.2013 р. за №1362/03-04 ОСОБА_13 про повернення в повному обсязі отриманої допомоги по безробіттю в сумі 2638,68 грн.;

- постанова від 09.01.2014 року Одеського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом Роздільнянського РЦЗ про стягнення з ОСОБА_13 2638,68 грн.;

- відповідь ВДВС Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про надходження на виконання виконавчого документу згідно вказаної постанови суду про стягнення з ОСОБА_13 коштів у сумі 2638,68 грн. та квитанція про сплату останнім 300 грн на рахунок потерпілого, копії виконавчих документів;

- витяг з наказів про прийняття рішення по особі ОСОБА_13 від 19.11.2013 року про повернення коштів, дані про виконані платежі, витяг з наказів про прийняті рішення по ОСОБА_13 від 14.09.2013 року, де зазначено, що останньому скорочено виплату допомоги по безробіттю з 12.09.2013 року по 26.09.2013 року у зв`язку з недотриманням безробітним рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню;

- свідоцтво про присвоєння робочої кваліфікації серії НОМЕР_1 видане 29.08.2013 року ОСОБА_13 ДП «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд» в тому, що він з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року пройшов курс навчання та йому присвоєно кваліфікацію «Електрогазозварник» 3 розряду, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; - характеристика на ОСОБА_13 з місця навчання;

- наказ про прийняття рішення по особі від 19.03.2013 року, від 25.03.2013 року, та додаток до них про надання статусу безробітного ОСОБА_13 та виплату йому допомоги;

- договір №113/13 РЦЗ з навчальним закладом про професійне навчання безробітних; список осіб, направлених на навчання, до якого входить ОСОБА_13 ;

- кошторис витрат на професійне навчання;

- розрахунок вартості навчання;

- робочий навчальний план; відомості виплат допомоги по безробіттю та докази перерахування коштів на рахунки за навчання та проживання.

Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначені докази самі по собі, так і в сукупності - не підтверджують прямо чи опосередковано існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, а тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_13 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), з огляду на таке.

Обвинувачений ОСОБА_13 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив суду, що чужим майном шляхом обману не заволодівав, картку про відвідування Роздільнянського РЦЗ він підписав, не читаючи її, а запис про роз`яснення йому прав та обов`язків, де він попереджений про необхідність обов`язкового письмового повідомлення ЦЗ про провадження діяльності спрямованої на отримання прибутку, написаний рукописним текстом - він не вчиняв. На день звернення до Роздільнянського районного центру зайнятості він роботи не мав, за направленням пройшов навчання з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року та отримав спеціальність «Електрогазозварник», але роботи за спеціальністю не отримав. У період навчання, коли був перерив у учбовому процесі, він пішов працювати у ТОВ «Агротрейд-Юг» з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року та отримав невелику заробітну плату, близько 300 гривень. Коли поновився учбовий процес, він звільнився з 18.07.2013 року та повернувся на навчання, яке закінчив 29.08.2013 року та тримав відповідне свідоцтво. Свої зобов`язання перед Роздільнянським РЦЗ він виконав, і, якби, знав, що треба попереджати РЦЗ про працевлаштування, обов`язково повідомив би. Він не мав умислу на шахрайське заволодіння коштами РЦЗ ні при постановці на облік, як безробітний, ні в подальшому. Збитки, які він завдав потерпілій стороні з нього стягнуто згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду, яка знаходиться на примусовому виконанні у ДВС, та з нього вже стягнуто 300 гривень у відшкодування заборгованості. У процесі примусового виконання він погасить всю суму заборгованості по можливості.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_13 звернувся до Роздільнянського районного центру зайнятості Одеської області із заявою про надання статусу безробітного 18.03.2013 р. та цього ж дня заповнив та підписав власноруч заяву про призначення допомоги по безробіттю. Станом на день звернення він не працював та не навчався.

Між тим, суд першої інстанції констатував, що стороною обвинувачення не надано доказів того, чи надавав у день звернення до даної державної установи ОСОБА_13 трудову книжку, з останнім записом про звільнення, оскільки підпунктом «е» пункту 2.19 глави 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58 передбачено, що запис безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення.

Крім того, не надано доказів того, що трудова книжка ОСОБА_13 містить запис про призначення обвинуваченому допомоги по безробіттю.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи прокурорів про те, що суд першої інстанції не надав можливості прокурору та органу досудового розслідування застосувати заходи забезпечення кримінального провадження та провести слідчі (розшукові) дії на підставі ст.333 КПК України для встановлення приналежності підпису на документах Роздільнянського районного центру зайнятості ОСОБА_13 , оскільки ОСОБА_13 не заперечував підписання документів, однак зазначав про те, що не був ознайомлений з їх змістом.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не надав можливості прокурору на та органу досудового розслідування провести дії для встановлення місцезнаходження трудової книжки ОСОБА_13 та наявних в ній записів, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки прокурор не вказав про те, яким чином суд першої інстанції мав посприяти стороні обвинувачення у пошуках трудової книжки ОСОБА_13 .

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано до суду доказів на підтвердження обставин, зазначених в обвинувальному акті, а саме про те, що ОСОБА_13 у період з 21.06.2013 року по 11.09.2013 року навмисно, шляхом обману, замовчуючи перед посадовими особами РЦЗ про своє працевлаштування, не повідомив центр зайнятості про свою трудову діяльність та саме у вказаний період незаконно заволодів коштами РЦЗ на суму 497,20 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції констатував, що в обвинувальному акті стороною обвинувачення не вірно зазначений період тимчасового працевлаштування ОСОБА_13 , оскільки зазначено лише те, що останній влаштувався на роботу з 21.06.2013 року, та не враховано, що він звільнився з роботи 18.07.2013 року за власним бажанням, а з 05.07.2013 року по 18.07.2013 року перебував у безоплатній відпустці, тобто заробітну плату у цей період не отримував. Крім того, стороною обвинувачення не вказано, що ОСОБА_13 тимчасово працював без відриву від навчання, у вільний від учбового процесу час та не порушував умов, викладених у вказаному вище договорі щодо його професійного навчання, що також підтверджується його характеристикою з місця навчання.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття» тривалість виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації скорочується на строк до 90 календарних днів у разі приховування відомостей про працевлаштування на тимчасову роботу (у тому числі за межами України) або здійснення іншої діяльності за винагороду в період одержання допомоги по безробіттю.

Отже, за умови приховування відомостей безробітним про працевлаштування на тимчасову роботу, законодавець визначив, що тривалість виплати (а не припинення виплати допомоги по безробіттю) скорочується (а не припиняється взагалі) на строк до 90 днів.

Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, лише три види строків трудових договорів: безстроковий, на визначений строк, на час виконання певної роботи. Термін «працевлаштування на тимчасову роботу» вжито законодавцем у законі щодо сфери зайнятості населення, у п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», який є спеціальним законом щодо регулювання відповідної сфери відносин.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з показів свідків, представника потерпілого, обвинуваченого, змісту картки відвідування ним РЦЗ, неможливо однозначно встановити, чи відвідував ОСОБА_13 РЦЗ під час навчання у період з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року, та чи була у нього можливість повідомити своєчасно Центр про своє тимчасове працевлаштування.

Пунктом 28 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. №198, передбачено, що зареєстрований безробітний зобов`язаний відвідувати з метою пошуку підходящої роботи та отримання інших соціальних послуг центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів, з пред`явленням паспорта громадянина України чи іншого документа, що посвідчує особу та трудової книжки.

Між тим, суд першої інстанції звернув увагу на те, що стороною обвинувачення не спростовано показання обвинуваченого ОСОБА_13 про пред`явлення ним щоразу після відвідування центру зайнятості своєї трудової книжки щодо проcтавлення відмітки про призначення допомоги по безробіттю та вказана трудова книжка суду не надана.

Пунктами 6, 7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Мінсоцполітики України, ДПА України від 13.02.2009 N 60/62, передбачено, що у разі якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку. Рішення про повернення коштів особою оформлюється наказом. Протягом 2 (двох) робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції зазначив про те, що після встановлення факту про тимчасове працевлаштування в період перебування на обліку з 18.03.2013 р. ОСОБА_13 центром зайнятості складено акт №57 від 30.10.2013 р., в якому зазначено про необхідність повернення отриманої допомоги по безробіттю за період його тимчасового працевлаштування, коштів за навчання та проживання у гуртожитку в сумі 2638,68 грн. Добровільно вказані кошти ОСОБА_13 не повернув та, за адміністративним позовом РЦЗ, 09.01.2014 року постановою суду з нього було стягнуто дану суму.

Враховуючи викладене, необґрунтованими є доводи апеляційних скарг прокурорів про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про проведення судово-бухгалтерської експертизи, яка б довела факт виплати ОСОБА_13 Роздільнянським районним центром зайнятості грошових коштів, оскільки вказаний факт встановлений за адміністративним позовом РЦЗ.

Так, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, характеризується прямим умислом.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів умисного вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 дій, спрямованих на заволодіння грошовими коштами центру зайнятості шляхом обману. Обвинувачений дав показання, що не повідомляв центр зайнятості про тимчасову роботу, оскільки не знав, що це потрібно робити. Крім того, він був впевнений, що виконує тимчасову роботу у період навчання на законних підставах, тому ніякого умислу на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману у нього взагалі не було. При цьому, центр зайнятості не провів з ним попереджувальну роботу про кримінальну відповідальність, у разі працевлаштування на іншу роботу.

Разом з тим, суд першої інстанції констатував, що у кримінальному провадженні відсутні належні, допустимі і достатні докази того, що ОСОБА_13 , влаштувавшись офіційно на тимчасову роботу, та пропрацювавши менше одного місяця, у період одержання допомоги по безробіттю, діяв з прямим умислом на заволодіння державними коштами.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, за клопотанням сторони обвинувачення ухвалою суду від 01.12.2015 року по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза. Однак, як зазначив суд першої інстанції, ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту на вимогу експертів не надала достатнього порівняльного матеріалу для отримання відповідного висновку, а доказів, що містяться у справі для експертів виявилося недостатнім, про зазначено у Повідомленні №7543/02 від 16.02.2017 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами справи.

Між тим, суд першої інстанції наголосив, що згідно з п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у разі приховування особою відомостей про працевлаштування на тимчасову роботу в період одержання допомоги по безробіттю тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк до 90 днів.

Верховний Суд України висловив правову позицію, щодо вказаних положень п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону, в ухвалі від 25.02.2010 р., справа №5-173км10 «Про скасування судових рішень та звільнення від кримінальної відповідальності» та сформулював такий висновок: «отже, законодавець спеціальним законом врегулював це питання і визначив цивільно-правову відповідальність особи за наведені дії, встановивши максимальний термін, на який у такому випадку може бути скорочена виплата допомоги, а також, у якому порядку і ким це питання вирішується, поклавши цей обов`язок на відповідних службових осіб центру зайнятості, які й визначають конкретний термін, на який скорочується виплата допомоги. За змістом ч. 6 ст. 9, ст. 458 КПК України правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, для суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку (ст. 36 Закону).

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що, встановлені та доведені обставини цього кримінального провадження, зазначені приписи законів, суб`єктивна та об`єктивна сторони шахрайства як злочину, правова позиція Верховного Суду України свідчать, що вчинене ОСОБА_13 діяння передбачає виключно цивільно-правову відповідальність особи за наведені дії та не є шахрайством, що також підтверджено постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.01.2014 року, яка долучена до справи. При цьому суд першої інстанції зазначив про те, що відомості в ЄРДР по факту вчинення невідомою особою «на ім`я ОСОБА_13 » шахрайства за ч.1 ст.190 КК України, були внесені 29.01.2014 року після набрання законної сили постанови суду про стягнення коштів з ОСОБА_13 .

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції вірно встановив, що в обвинувальному акті, як затвердженому 08.09.2014 року, так і зміненому прокурором у суді 28.07.2015 року згідно ч.2 ст.337 КПК, міститься констатація фактів перебування ОСОБА_13 на обліку у РЦЗ, направлення його на навчання, проживання його у гуртожитку, отримання ним свідоцтва з професії, тимчасового його працевлаштування, отримання ним допомоги по безробіттю у сумі 497,20 гривень, але немає жодного посилання на наявність у обвинуваченого прямого умислу на вчинення шахрайських дій у зазначений в обвинуваченні період. Посилання на те, що обвинувачений неправомірно внаслідок обману отримав свідоцтво з професії також не підтверджено наданими суду доказами.

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні; тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 червня 2018 р. у справі № 712/13361/15, провадження № 51-1604км18, ЄДРСРУ № 74777387).

Тобто, при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають: «Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.(Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17, ЄДРСРУ № 75286445).

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія протии Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25). який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Так, відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.91 КПК України на слідчого та прокурора покладено обов`язок доведення вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції який, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, дослідивши та оцінивши усі докази, надані стороною обвинувачення, стороною захисту, потерпілим, в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення та потерпілим не надано безсумнівних, беззаперечних, належних і допустимих доказів наявності в діях ОСОБА_13 складу кримінального правопорушення, якому стороною обвинувачення надано правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Апеляційний суд зазначає, що однієї з засад кримінального провадження - є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Даний стандарт доказування передбачає, що у достовірності факту, а саме - винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення не повинно залишатися розумних, тобто раціональних сумнівів.

За положеннями частини 4 статті 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що згідно з частиною 3 статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На думку апеляційного суду, наведені у апеляційних скаргах прокурорів доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не ставлять під сумнів законність оскарженого судового рішення.

Виправдовуючи ОСОБА_13 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в статтях 373-374 КПК України і навів у вироку конкретні, беззаперечні обґрунтування мотивів, з яких суд дійшов висновків про недоведеність, що в діях ОСОБА_13 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, а тому апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції є об`єктивними і всебічними, оскільки базуються на безсторонній оцінці наданих сторонами кримінального провадження доказів.

Доводи прокурорів, викладені в апеляційних скаргах, щодо неповноти судового розгляду, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони повністю спростовані висновками суду першої інстанції, наведеними у виправдувальному вироку, які апеляційний суд вважає правильними та обґрунтованими.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

На підставі викладеного апеляційний суд вважає оскаржений виправдувальний вирок законним і обґрунтованим, в зв`язку з чим апеляційні скарги прокурорів Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 та ОСОБА_10 підлягають залишенню без задоволення, а виправдувальний вирок суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурорів Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 та ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 30 березня 2017 року, яким ОСОБА_13 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3