УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 204/1747/17

провадження № 51-832ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року щодо нього,

встановив:

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська вироком від 12 липня 2021 року засудив

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Олександрополя Петропавлівського району Дніпропетровської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК)- до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 2 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону України № 838-VIII) у строк відбуття покарання ОСОБА_4 зараховано період його попереднього ув`язнення починаючи з 1 грудня 2016 року і по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 19 січня 2023 року зазначений вирок залишив без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону України № 838-VIII) в строк покарання ОСОБА_4 зараховав строк попереднього ув`язнення, починаючи з

9 листопада 2022 року по 19 січня 2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За обставин детально викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 27 листопада 2016 року, близько 17:00 перебував на території домоволодіння на

АДРЕСА_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, завдав ОСОБА_6 не менше 19 ударів по голові невстановленим металевим прутом (фрагментом металевої арматури), заподіявши потерпілій тяжкі тілесні ушкодження від яких настала смерть останньої.

Цього ж дня, ОСОБА_4 близько 18:00 умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрав майно потерпілої ОСОБА_6 , а саме телефон «Lenovo A5000» вартістю 2 075 грн, яким розпорядився на власний розсуд.

Продовжуючи свої злочинні дії, 28 листопада 2016 року ОСОБА_4 у невстановлений в ході досудового розслідування час, з метою приховування слідів вчинення кримінального правопорушення, переніс труп ОСОБА_6 у підвал та прикидав землею, таким чином приховавши його.

Крім того, 28 листопада 2016 року, близько 13:00, ОСОБА_4 умисно, діючи з корисливих мотивів, повторно, таємно викрав ноутбук «Lenovo ideapad 100-151 IBY» вартістю 5 275 грн належного ОСОБА_6 , яким розпорядився на власний розсуд.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на те, що стороною обвинувачення не доведено наявності у нього мотиву та умислу на вбивство потерпілої. Зазначає, що суди попередніх інстанцій не проаналізували надані стороною обвинувачення докази з точки зору належності і допустимості та безпосередньо не дослідили їх. Посилається на порушення його права на захист.

Вважає, що за наявності таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та позитивної характеристики за місцем проживання, суд призначив йому явно несправедливе покарання.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, кваліфікації та кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК відповідно до вимог цієї статті, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів за скаргою, висновок місцевого суду, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Зокрема, такий висновок суд першої інстанції обґрунтував наданими в судовому засіданні показаннями: потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , свідків

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , показаннями свідків в якості понятих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ; даними протоколу огляду домоволодіння від 30 листопада 2016 року, даними протоколу проведення слідчого експерименту від 1 грудня 2016 року з відеозаписом до нього, даними протоколу огляду місця події від 2 грудня 2016 року та фото-таблиць до нього, протоколу додаткового огляду місця події від 2 грудня

2016 року та фото-таблиці до нього, даними протоколу огляду трупа від 2 грудня

2016 року, висновком експерта від 20 грудня 2016 року, № 4628 е, висновками судово-медичних експертиз від 3 січня 2017 року № 2283-Е, №2283/585-Е та №2283/52-Е.д., висновком судово-медичної експертизи від 20 січня 2017 року №42/Н, висновком судово-медичної експертизи від 20 січня 2017 року, № 41/Н, висновком судово-медичної експертизи № 235-МК та іншими доказами.

Зіставивши всі докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання потерпілих та свідків, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.

У процесі вивчення цим судом матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, належності, достовірності й достатності.

Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми, місцевий суд, з чим погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК.

Доводи засудженого про відсутність у нього умислу та мотиву на вбивство потерпілої, позбавлені підстав.

Так, умисне вбивство, передбачене ст. 115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Згідно з усталеною судовою практикою, узагальненою, зокрема, у пункті

22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Разом із тим відповідно до статті 24 КК умисел поділяється на прямий і непрямий. Межа між цими видами умислу визначається спрямованістю волі винного: діючи із прямим умислом, винний бажає настання певних наслідків, діючи з непрямим умислом - не бажає настання цих наслідків, але свідомо припускає їх настання.

Таким чином, виходячи з установлених обставин кримінального провадження - способу, характеру, локалізації тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, зокрема завдання ударів металевим прутом (фрагментом металевої арматури) в голову потерпілої, яка є життєво важливою частиною тіла, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в сукупності вони свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_4 на вбивство потерпілої ОСОБА_6 .

Що стосується тверджень засудженого про відсутність у нього мотиву на вбивство потерпілої, то слід зазначити наступне.

Місцевим судом встановлено, що між потерпілою ОСОБА_6 та засудженим ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин на побутовому рівні, виник конфлікт, який на переконання цього суду і став мотивом для скоєння засудженим ОСОБА_4 умисного вбивства ОСОБА_6 .

Доводи засудженого про те, що суди попередніх інстанцій постановили свої рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з тим, що безпосередньо не досліджували надані стороною обвинувачення докази з точки зору належності та допустимості, є необґрунтованими.

Як вже зазначалося вище, за статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд у ході перевірки матеріалів провадження за скаргою встановив, що місцевий суд дотримався вимог зазначеного закону із додержанням ст. 23 КПК про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Крім того, з ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні лише частково підтримав апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_18 , подану в його інтересах, а саме в частині суворості призначеного покарання. Інші доводи, викладені в касаційній скарзі ОСОБА_4 , не були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, оскільки засуджений просив лише призначити йому покаранням за наявності обставин, що його пом`якшують у відповідності до вимог ст. 69-1 КК.

Також зі змісту ухвали цього ж суду видно, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК та повідомив, що вбивство ОСОБА_6 вчинив за обставин встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку. Захисник ОСОБА_19 після узгодження позиції із засудженим ОСОБА_4 у судовому засідання зазначив, що повністю підтримує вимоги свого підзахисного щодо суворості призначеного йому покарання та просить змінити вирок в цій частині.

Посилання засудженого на суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Так, згідно з вимогами ст. 50 КК метою покарання є виправлення засуджених,

а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених

у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та усіх обставин справи. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, Верховний Суд неодноразово зазначав, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до положень ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року, справа № 740/5424/15-к, від 5 лютого 2019 року, справа № 753/24474/15-к та інші).

З огляду на обставини кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 115 КК, врахував, що вчинений ним злочин за характером є злочином проти життя і здоров`я особи, за ступенем суспільної небезпечності є особливо тяжким злочином, дані про особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, неодружений, офіційно не працевлаштований, на утриманні нікого не має, без підтверджених джерел доходу, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на тяжкі та хронічні захворювання не хворіє. Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, суд не встановив.

Крім того, виходячи з установлених судом обставин - способу, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, зокрема, завдання потерпілій численних ударів металевим предметом в життєво важливі частини тіла, а саме в голову, поведінки засудженого після вчинення ним злочину (залишення потерпілої, яка ще була жива на момент вчинення злочину на місці події без надання медичної допомоги, в подальшому приховування трупа потерпілої та слідів злочину), місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на максимальний строк - 15 років, з таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції.

Так, апеляційний суд під час перегляду матеріалів кримінального провадження перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, вислухавши позицію засудженого і не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення ОСОБА_4 покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Посилання у касаційній скарзі на обставини, які на думку засудженого, пом`якшують йому покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, є неспроможними і не знайшли свого підтвердження, оскільки місцевим судом відповідно до статей 66, 67 КК таких не було встановлено. Разом з тим, слід зауважити, що ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК і щиро розкаявся лише під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Доводи засудженого про порушення апеляційним судом вимог ст. 65 КК при призначенні йому покарання, через те, що не в повній мірі врахував відсутність у нього судимостей, наявність позитивної характеристики за місцем проживання, до адміністративної відповідальності не притягався, має наміри відшкодувати завдану потерпілій шкоду, а також наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих, колегія суддів вважає безпідставними, і такими, що не впливають на зроблені судами попередніх інстанцій висновки про строк призначеного йому покарання.

Призначене ОСОБА_4 покарання обрано згідно з вимогами статей 50, 65 КК, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Позбавлені підстав і твердження засудженого про те, що апеляційний суд порушив його право на захист відмовивши у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання для узгодження позиції із захисником ОСОБА_19 , оскільки, як вже зазначалося раніше, захисник ОСОБА_19 під час апеляційного розгляду зазначив, що позицію захисту із засудженим ОСОБА_4 узгоджено і він повністю підтримує вимоги свого підзахисного.

Крім того, Суд ураховує також і те, що під час апеляційного розгляду засуджений у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, і на даний час доводи його касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з призначеним судом покаранням. З урахуванням цього твердження засудженого про порушення, на його думку, права на захист у зв`язку з відмовою суду у задоволенні клопотання про додаткове ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у даному конкретному випадку не можна вважати слушними та такими, що впливають на законність і обґрунтованість судового рішення та є підставою для його скасування або зміни.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими і обґрунтованими та за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, в них наведено мотиви, з яких виходили суди та положення закону якими вони керувалися при постановленні рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3