Справа№ 953/6231/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2023 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

перекладача ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001405 від 12.11.2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шуртанг Ісфаринського району Ленінабадської області, громадянина Таджикистану, раніше судимого, одруженого, має на утриманні 4 дітей: 2017 р.н., 2019 р.н., 2020 р.н., 2023 р.н., офіційно не працевлаштованого, без місця реєстрації, мешкає: АДРЕСА_1

з кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 286 КК України

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 , 11.11.2020 року о 19.10 год., керуючи технічно-справним транспортним засобом «Nissan-Місга», р.н. НОМЕР_1 , рухався з боку вул. Моїсіївської по вул. Шевченко у напрямку вул. Пономарівської в м. Харкові, зі швидкістю 40 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі буд. №160, ОСОБА_6 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому зліва на право відносно його руху рухались пішоходи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , проявив неуважність, діючи необережно, проявив злочину недбалість, своєчасно не знизив швидкість руху і не зупинив керований автомобіль, не надав дорогу пішоходам, чим, грубо порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п. 18.1- «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», та продовжуючи рух допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які рухались по пішохідному переходу «зебрі» та перетинали проїжджу частину вул. Шевченко в м. Харкові, зліва на право відносно його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/910-А/20 від 17.12.2020, отримала тяжкі тілесні ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку важкого ступеня у формі дифузно-асконального пошкодження із контузією мозолистого тіла, яка ускладнилась парезом верхніх та нижніх кінцівок. Також, черепно-мозкова травма, яка встановлена у ОСОБА_8 , супроводжувалася порушенням свідомості до рівня кома І ступеня та у своїй течії 16.11.2020 о 08.30 годині ускладнилася зупинкою серцевої діяльності, що була відновлена.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_6 , що знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішоходів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перетинали проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході «зебрі» зліва на право відносно його руху, та яких він об`єктивно спроможний був виявити, не прийняв своєчасних мір для зниження швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу і допустив на них наїзд, що спричинило ОСОБА_8 , тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження неповнолітній потерпілій ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно вчинив кримінальне правопорушення, яке йому інкриміновано та зазначено в обвинувальному акті, обставини вчиненого не спорював, в суді пояснив причини та обставини скоєного.

Вказує в судовому засіданні, що розкаюється, позовні вимоги потерпілої про відшкодування майнових збитків визнає, щодо моральної шкоди визнає частково, вказував також, що добровільно інколи надає допомогу матері дівчинки на її прохання.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 в повному обсязі визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому положення ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які нікім не оспорюються та розглядає справу на підставі ч.3 ст. 349 КПК України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що провина обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду доказана повністю та його дії за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання за ч.2 ст. 286 КК України суд враховує не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, ставлення особи, що є обвинуваченим до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину, за наявності інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання повинно бути справедливим, співмірним, адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, яке за вимогами ст. 12 КК України є тяжким злочином, з наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень неповнолітній дівчінці, яка стала інвалідом 1 групи пожиттєво, враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, спосіб його життя, склад родини та відношення до вчиненого, пом`якшуючі покарання обставини, визнання обвинуваченим своєї провини щодо вчиненого, його щире каяття, часткове визнання позовних вимог, і вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті, що інкриміновано обвинуваченому.

Вивченням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 встановлено, що той раніше судимий 11.04.2008 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ за ч.3 ст. 305, ч.3 ст. 307 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 12.06.2014 року згідно Закону України «Про амністію», 30.03.2021 року Київським районним судом м. Харкова за ч.3 ст. 332 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією усього його майна, даний вирок не набув чинності, оскільки оскаржений в суді апеляційної інстанції, призначений розгляд на жовтень 2023 року.

Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Згідно з вимогами ст. 88 ч. 1 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Таким чином, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися з нею як невинуватою особою. Такі висновки відповідають практиці Європейського суду з прав людини у рішенні в справі «Аллене де Рібемон проти Франції».

Враховуючі вищенаведене та ті обставини, що вирок Київського районного суду м. Харкова від 30.03.2021 року відносно ОСОБА_6 не набрав законної сили, суд позбавлений можливості враховувати даний вирок при призначенні покарання.

За представленими суду даними, ОСОБА_6 є громадянином Таджикистану, з його слів проживає в Україні з 1993 року, однак документів на підтвердження легального перебування в Україні до суду не надав, знає російську мову, оскільки її вивчав в школі, розуміє українську мову, одружений, має чотирьох малолітніх дітей: 2017 р.н., 2019 р.н., 2020 р.н.,2023 р.н., на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не має постійного місця реєстрації в Україні, офіційно не працевлаштований та офіційних джерел доходів не має, з його слів займається сільським господарством.

Згідно наданого клопотання за підписом Першого секретаря, Консула Посольства Республіки Таджикистан в Україні ОСОБА_11 ОСОБА_6 зарекомендував себе з позитивної сторони, в період з 24.02.2022 року допомагав в захисту м. Харкова.

Обставиною, яка згідно з положеннями ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнає щире каяття, яке виразилось у визнанні ОСОБА_6 своєї провини у вчиненому в повному обсязі, розкаяння у вчиненому, готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене .

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 не заперечував обставин ДТП, що сталися з його провини, надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці, висловив жаль з приводу скоєного, попросив у потерпілої вибачення та з його слів інколи допомагає потерпілій на її прохання.

Наведене, на думку суду, у повній мірі підтверджує, що обвинувачений ОСОБА_6 дійсно розкаюється у скоєному.

Таким чином, дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, врахувавши характер, обставини ДТП та ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим, тяжкі наслідки у вигляді тілесних ушкоджень дитині, яка на все життя стала внаслідок ДТП інвалідом 1 групи, позицію потерпілої з даного питання, яка зазначила, що під час судового розгляду інколи обвинувачений їй допомагає на її прохання, а тому їй важливо, щоб він поніс покарання і надавав допомогу на лікування її дитини.

Суд враховує всі представлені суду дані про особу обвинуваченого, врахувавши пом`якшуючі покарання обставини, думку потерпілої, та суд вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами, в межах строку покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Також, суд зазначає, що підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України та ст.69 КК України, які б давали суду можливість прийти до висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбуття покарання із випробуванням, або застосування більш м`якого покарання немає.

І саме такий вид покарання у вигляді позбавлення волі з ізоляцією від суспільства, на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При вирішенні суд враховує і думку потерпілої, яка надана в судовому засіданні, та яка повідомила, що їй важливо, щоб ОСОБА_6 допомагав її дитині, а тому просила призначити покарання з іспитовим строком, однак суд зазначає, що в судовому засіданні обвинувачений визнав вимоги потерпілої про відшкодування майнових збитків, з приводу моральної шкоди зазначав, що це великий розмір, а доказів на підтвердження того, що обвинувачений добровільно допомагає на лікування дитини ОСОБА_8 суду під час розгляду справи не надано.

Також, судом враховано, що у ОСОБА_6 є громадянином Таджикистану, легальних підстав для перебування в Україні протягом тривалого часу немає, офіційно не працевлаштований та джерело його доходів в Україні невідомо, дані про майно відсутні. Всі ці встановлені судом обставини свідчать про надання можливої допомоги потерпілій в подальшому лише на словах, які не підкріплені будь-якими належними доказами, та не можуть бути для суду підставою для призначенням покарання з випробуванням.

Також, судом враховане клопотання Першого секретаря, Консула Посольства Республіки Таджикистан в Україні, однак це не спростовує висновків суду, враховуючи дані про поведінку обвинуваченого, неодноразове притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за скоєння тяжких злочинів та не вираховування ним в подальшому зазначених висновків у своїй протиправній діяльності.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Також, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним».

При вирішенні питання строку покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, суд вважає за необхідне не призначати максимального строку покарання за даною статтею, враховуючи наявність за ст. 66 КК України пом*якшуючих покарання обставин у вигляді щирого каяття, і дане покарання, суд вважає буде відповідати принципам законності, зазначених у рішеннях Європейського суду з прав людини, мети покарання, встановленій у ст.50 КК України, принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" при постановленні вироку суди мають обговорювати питання про застосування поряд основним покаранням відповідного додаткового. Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого рішення.

При вирішенні питання щодо додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд приходить до висновку про необхідність застосовування до обвинуваченого додаткового виду покарання, виходячи з обставин ДТП та особи ОСОБА_6 , який є громадянином іншої держави, порушив ПДР України, і даних про необхідність йому за місцем роботи або з інших підстав керувати транспортним засобом на підставі чинних документів, що дають право на керування транспортними засобами не надав.

Відповідно до вимог ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Потерпілою ОСОБА_5 (матір*ю ОСОБА_8 ) пред`явлено цивільний позов, в якому вона просить стягнути з ОСОБА_6 на її користь суму матеріальної шкоди, пов*язану з придбанням ліків в розмірі 98500,18 грн., та у відшкодування завданої моральної шкоди суму в розмірі 500000 грн. Посилається на те, що 11.11.2020 року під час ДТП, винним в якій є ОСОБА_6 її дитина отримала тяжкі тілесні ушкодження, не ходить, є інвалідом 1 групи, потребує постійного стороннього догляду. Вони всі відчувають моральні страждання, дитина і фізичні, переживають біль та страждання, що не можна взагалі оцінити.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасника справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суду щодо заявлених позовних вимог на обґрунтування витрат на лікування в розмірі 98500,18 грн. надані копії чеків, які приймаються судом на підтвердження понесених нею затрат, та визнаються ці вимоги обвинуваченим в повному обсязі. Даних про відшкодування добровільно цих витрат до суду ОСОБА_12 не надано.

Враховуючи доведеність даних позовних вимог належними доказами та визнання позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги в цій частині в повному обсязі та стягує з цивільного відповідача ОСОБА_6 на користь цивільного позивача ОСОБА_5 суму у відшкодування майнових збитків на лікування в розмірі 98500,18 грн.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Розмір відшкодування моральної немайнової шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди", обов`язковому з*ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди визнає частково, оскільки це завелика сума.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, аналізуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про потерпілу дитину, яка є інвалідом після ДТП, потребує постійного лікування та стороннього догляду, страждання її та батьків, суд приходить до висновку, що з врахуванням душевних та фізичних страждань, їх тривалість та беззворотність погіршення здоров*я дитини, яка постраждала у ДТП у молодому віці на все життя, позовні вимоги ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди в сумі 500000 грн. слід задовольнити в повному обсязі, і дану суму шкоди суд вважає обґрунтованою і доведеною, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ст.ст.118,122,124 КПК України суд стягує з ОСОБА_6 на користь держави підтверджені процесуальні витрати за проведення судових експертиз у загальному розмірі 6864,90 грн.

Питання щодо речових доказів судом вирішується в порядку ст.100 КПК України.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 обрана не була і клопотань щодо міри запобіжного заходу прокурором в судовому засіданні не заявлено.

Керуючись ст. ст. 369, 370, 373, 374 КПК України, суд

Ухвалив:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту фактичного виконання вироку та фактичного затримання ОСОБА_6 .

Речовий доказ (автомобіль «Nissan-Місга», р.н. НОМЕР_1 ), який був переданий ОСОБА_6 під зберігальну розписку 11.11.2020 залишити в розпорядженні власника або володільця.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в загальному розмірі 6864,90 грн.

Цивільний позов ОСОБА_5 про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 у відшкодування понесених майнових збитків суму в розмірі 98500,18 грн., у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 500000 грн.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційного скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий - ОСОБА_1