Справа №949/938/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2023 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , за матеріалами кримінального провадження, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140 від 17 травня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України про арешт майн

в с т а н о в и в:

Слідчий СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 , за погодженням прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулася до суду із клопотанням в якому просить накласти арешт на квадроцикл "Honda Ranger", на якому відсутні державні номерні знаки та який є незареєстрованим, який було вилучено під час проведення обшуку по АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що в провадженні слідчого відділення ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000140 від 17 травня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 16 травня 2023 року до відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення 5 відділу 6 управління ДВКР СБУ про те, що ними спільно з начальником відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 , було виявлено факт незаконного видобутку бурштину в лісовому масиві поблизу с. Будимля, Сарненського району Рівненської області. 19 червня 2023 року на підставі ухвали Дубровицького районного суду №949/938/23 від 12 червня 2023 року було проведено обшук по АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де було виявлено та вилучено квадроцикл марки "Honda Ranger", на якому відсутні державні номерні знаки та який є незареєстрованим.

Вилучене майно постановою слідчого від 19 червня 2023 року в рамках вказаного кримінального провадження визнано речовими доказами.

У клопотанні слідчий ставить питання про накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із розпорядженням та використанням квадроцикла марки "Honda Ranger", які можуть призвести до втрати чи пошкодження, знищення слідів вчинення кримінального правопорушення.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні подане слідчим клопотання підтримав та просив суд його задовольнити.

В судовому засіданні представник власника вилученого майна - адвокат ОСОБА_4 просив суд відмовити у задоволенні клопотання. Вважає подане слідчим клопотання необгрунтованим, оскільки ні із самого клопотання, ні з долучних до нього документів, не вбачається чіткої конкретизації та ідентифікації, що надає можливість відрізнити вилучений квадроцикл від іншого аналогічного. Крім того, звертає увагу на те, що на момент вилучення, квадроцикл знаходився за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме по АДРЕСА_1 , а тому вважає, що він ніяк не взаємопов`язаний із видобутком бурштину. Також зазначає, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру, що в свою чергу грає важливу роль при вирішенні питання про арешт майна. Тому, вважає, що слідчим не наведено достатніх підстав та не долучено достатніх доказів, щоб вважати майно, на яке він просить накласти арешт, тобто квадроцикл, предметом злочину.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

З матеріалів клопотання встановлено, що 17 травня 2023 року слідчим відділом ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області розпочато досудове розслідування за фактом незаконного видобутку бурштину, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140.

Статтею 131 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог частини 1 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.

Аналізуючи дане клопотання про арешт майна, вбачається, що метою застосування такого арешту є збереження речових доказів та унеможливлення вчинення подальших дій, пов`язаних із розпорядженням та використанням такого майна.

Зазначене підтверджується постановою слідчого СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 від 19 червня 2023 року про визнання та приєднання переліченого у клопотанні майна в якості речових доказів до кримінального провадження №0000140 від 17 травня 2023 року.

Згідно з частиною 2 статті 171 Кримінального процесуального кодексу України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини 6 статті 170 цього Кодексу.

Однак вищевказані вимоги слідчим дотримані не в повному обсязі.

Зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно та обґрунтування необхідності такого арешту.

У матеріалах клопотання також відсутні відомості про власника вилученого майна або ж факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження третіми особами таким майном.

До того ж, вказаний перелік майна не містить чіткої конкретизації та ідентифікації, що надає можливість відрізнити його від іншого аналогічного майна.

Обов`язок подачі таких даних лежить саме на слідчому, який звернувся з клопотанням про арешт майна.

Згідно з частиною 3 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України, з метою забезпечення збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог Кримінального процесуального кодексу України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі статтями 94, 132, 173 Кримінального процесуального кодексу України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до пункту 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Речовими доказами, відповідно до статті 98 Кримінального процесуального кодексу України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно, а саме квадроцикл " ОСОБА_8 ", зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України, як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, таких як витягу з ЄРДР, протоколу обшуку та постанови про визнання та приєднання речових доказів, слідчий суддя не вбачає.

Тому, слідчий суддя звертає увагу на те, матеріали клопотання не містять жодних доказів що можуть підтверджувати факт незаконного видобутку бурштину.

Фактично, квадроцикл "Honda Ranger" на момент його виявлення та вилучення слідчим, знаходився за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме по АДРЕСА_1 , що в свою чергу, не підтверджує факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України.

Отже відомості, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо виявлення факту незаконного видобутку бурштину ґрунтуються на припущеннях слідчого, що є недопустимим як у відповідності но Конституції України, так і норм Кримінального процесуального кодексу України.

Разом з тим, слідчий суддя враховує і те, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не було повідомлено про підозру.

Таким чином, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог статті 132 Кримінального процесуального кодексу України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.

Також не доведено органом досудового розслідування і існування ризиків, визначених у частині 1 статті 170 Кримінального процесуального кодексу України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно.

Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешти майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з положеннями статті 172 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 цього Кодексу.

Наразі надані слідчим матеріали клопотання, не підтверджують підстави, мету та не містять відповідного обґрунтування необхідності арешту майна.

З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення Кримінального процесуального кодексу України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні завдання арешту майна, так як не має підстав вважати, що вказане у клопотанні слідчим майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись.

Окрім того, згідно диспозиції частини 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України, кримінальна відповідальність, передбачена за незаконне видобування бурштину, а так само збут, придбання, зберігання, передача, пересилання, перевезення, переробка бурштину, законність походження якого не підтверджується відповідними документами.

Основним безпосереднім об`єктом такого кримінального правопорушення є встановлений порядок раціонального і комплексного використання і охорони корисних копалин загальнодержавного значення - бурштину.

При цьому предметом злочину є бурштин.

Об`єктивна сторона аналізованого злочину включає діяння у формі видобування, збуту, придбання, зберігання, передачі, пересилання, перевезення та переробки.

При цьому, дане кримінальне правопорушення має формальний склад і є закінченим з моменту вчинення будь-якого вищевказаного діяння.

Отже, слідчий вказує на на таку форму діяння злочину, як видобування.

Звертаючись до тлумачення поняття "видобування", то слід зазначити, що у Великому тлумачному словнику сучасної української мови зазначається, що "видобувати" означає "виймати, витягати, діставати що-небудь звідкись; вибирати з надр землі".

Крім того, в Малій гірничій енциклопедії зазначається, що видобування корисних копалин - це дія, процес добування корисних копалин з надр, у результаті їхньої розробки: твердих - підземним та відкритим способами; рідких та газоподібних - фонтануванням і відкачуванням зі свердловини; розсолу та розчинів - випаровуванням або іншими методами.

Отже, видобування - це вилучення предметів злочину, у даному випадку бурштину, усіма можливими способами із природного середовища.

Однак, даних про те, що відбувалися вищевказані дії, слідчим не наведено та не надано відповідних доказів.

Повертаючись до протоколу обшуку, що доданий до клопотання, квадроцикл "Honda Ranger" знаходився за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме по АДРЕСА_1 , що не може свідчити про обставини, на які посилається слідчий у клопотанні про арешт майна.

Таким чином, ні з клопотання, ні з матеріалів, які додані до нього, в порушення вимог пункту 1 частини 2 статті 171 Кримінального процесуального кодексу України не вбачається підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт вказаного майна.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 132 Кримінального процесуального кодексу України, Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора.

В силу статті 41 Конституції України, статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі статтею 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного майна.

Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту, з метою збереження речових доказів, що безумовно може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані. Слідчим не наведено достатніх підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом злочину та не вказано виконання яких саме завдань планує досягти слідчий при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.

Беручи до уваги вищевикладене, оцінюючи розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна, обґрунтованість необхідності обмеження у праві власності майном, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є необґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами статей 132, 167, 170-173, 309-310, 376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , за матеріалами кримінального провадження, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000140 від 17 травня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 240-1 Кримінального кодексу України про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено 27 червня 2023 року.

Слідчий суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_1