Номер провадження: 11-кп/813/493/23
Справа № 947/6702/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 к,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2022 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Подільськ, Одеської області, громадянина України, українця, не працюючого, не одруженого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1ст.135 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Оскаржуваним вироком Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2022 ОСОБА_10 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки;

- за ч.1 ст. 135 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з часу його фактичного затримання - з 10.11.2021 року.

В строк відбування призначеного покарання зараховано період перебування ОСОБА_7 під вартою з 10.11.2021 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі (ч.5 ст. 72 КК України),

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 в частині стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 7760 гривень 62 копійки, та щодо стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень, задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 7 760 (сім тисяч сімсот шістдесят) гривень 62 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення з ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 51 492 гривень задоволено в повному обсязі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди у розмірі 1500000 гривень, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 51 492 (п`ятдесят одна тисяча чотириста дев`яносто дві) гривні.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 (один мільйон ) гривень.

Також вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Згідно оскаржуваного вироку:

04 листопада 2021 року близько 17 годині 25 хвилин водій ОСОБА_7 грубо порушив пункти: 1.5.; 1.7.; 2.3. (б); 12.4.; 12.9. (б); 18.1. «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, які зобов`язують водія:

п. 1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 1.7 - «Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності».

п. 2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. (нові зміни з 01.01.2018).

п. 12.9 Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість зазначену у пункті 12.4 Правил дорожнього руху України та на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 (обмеження максимальної швидкості);

п. 18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Так, в зазначений день та час, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «OPEL ASTRA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темний час доби, по асфальтованому дорожньому покриттю проїзної частини Адміральського проспекту міста Одеса збоку вулиці Краснова в напрямку вулиці Суднобудівна на освітленій вуличним ліхтарним освітленням прямій рівній ділянці горизонтального профілю, де організовано двосторонній рух, по дві смуги для руху у кожному напрямку, які поділені між собою газоном, у другій смузі свого напрямку руху.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаком 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1 (зебра), а також знаками 3.29 (обмеження максимальної швидкості 40 км/год) та 1.33 (Діти), перед перехрестям з вулицею Геранієва, рухався зі швидкістю близько 60 км/год, чим перевищив дозволену швидкість руху на зазначеній ділянці проїзної частини та вкрай уважним не був, не стежив за дорожньою обстановкою і відповідно не відреагував на її зміну, у вигляді появи на нерегульованому пішохідному переході двох пішоходів, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховував на їх відвернення, маючи об`єктивну можливість спостерігати попереду себе нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожніми знаками і розміткою, а також пішоходів на ньому, не вжив своєчасно заходів до зниження швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, не дав дорогу пішоходам ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які перетинали проїзну частину по вказаному переходу зліва направо відносно руху автомобіля «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , продовжив рух, виїхав на пішохідний перехід, де у межах дорожньої розмітки «зебра» передньою частиною кузова керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішоходів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала наступні тілесні ушкодження:

a) закрита черепно-мозкова травма: масивне осаднення та дрібні забійні рани обличчя; масивна забійна рана в тім`яно-скроневій ділянці справа; крововилив в м`які тканини голови справа; крововилив під м`яку мозкову оболонку правої лобової, скроневої, тім`яної та потиличної часток; крововилив під м`яку мозкову оболонку лівої скроневої частки; крововилив під м`яку мозкову оболонку стовбуру головного мозку; крововилив під м`яку мозкову оболонку мозочка;

б) закрита травма тулуба: перелом 3-го правого ребра по середній пахвовій лінії; надриви легень біля їх коренів; крововилив в ділянці воріт печінки;

в) травма кінцівок: садно правого плеча; синець та два садна правого стегна; рвана рана в ділянці правого колінного суглоба з переходом на гомілку; садно правої гомілки; крововилив в м`які тканини лівої гомілки; крововилив в м`які тканини правої гомілки; карманоподібне відшарування м`яких тканин правої гомілки.

Смерть ОСОБА_12 настала від закритої черепно-мозкової травми у вигляді крововиливу під м`яку мозкову оболонку правої лобової, скроневої, тім`яної та потиличної часток, крововиливу під м`яку мозкову оболонку лівої скроневої частки, крововиливу під м`яку мозкову оболонку стовбуру головного мозку, крововиливу під м`яку мозкову оболонку мозочка. Безпосередньою причиною смерті з`явилося ускладнення травми - набряк головного мозку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав наступні тілесні ушкодження: закриті переломи п`яткової кістки та човноподібної кістки лівої стопи, відкритий перелом основи 5-ої плеснової кістки лівої стопи, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості.

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог 1.5.; 1.7., 2.3. (б); 12.4; 12.9 (б); 18.1 «Правил дорожнього руху» знаходяться у прямому причино - наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі пішохода ОСОБА_12 та спричиненні тілесних ушкоджень середньої тяжкості пішоходу ОСОБА_11 .

Крім того, 04 листопада 2021 року приблизно о 17 годині 25 хвилин у водія ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виник раптовий злочинний умисел на завідомо залишення без допомоги особі, яку він своїми діями поставив в небезпечний для життя стан та яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи при цьому змогу надати таку допомогу, та зникнення з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Так, у зазначений день та час ОСОБА_7 , у порушення вимог п. 2.10 «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), згідно з якими водій зобов`язаний:

п. 2.10 «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвести потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки)»;

не зупинив керованим ним автомобіль, навмисно не залишився на місці події, заходів для надання медичної допомоги потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не вжив, швидку медичну допомогу для надання первинної допомоги потерпілим не викликав, в органи поліції про дорожньо-транспортний випадок не повідомив, прізвища й адреси очевидців події не записав, заходів до забезпечення схоронності слідів події не прийняв, а зник з місця пригоди, чим залишив без допомоги потерпілу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що перебувала на проїзній частині та яку він своїми діями поставив в небезпечний для життя стан та яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, хоча повинен та мав змогу надати таку допомогу.

Таким чином, що належним виконанням вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху України , ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти ДТП і його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження просить пом`якшити йому покарання, призначене оскаржуваним вироком суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у повному обсязі жалкує про скоєне та визнає свою провину; кається, що був за кермом неуважним та знехтував правилами дорожнього руху; готовий відшкодувати шкоду потерпілим в ДТП, понести діюче каяття.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не повірив у щирість його каяття та створив образ бездушного, байдужого до чужого горя, безвідповідального водія-вбивці, який прагне уникнути справедливого покарання.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду:

обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити та змінити вирок в частині призначеного покарання;

прокурор та потерпіла заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого та просили залишити її без задоволення, а вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України за ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_12 , а потерпілому ОСОБА_11 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, за ч. 1 ст. 135 КК України за кваліфікуючими ознаками: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Апеляційний суд враховує те, що обвинуваченим фактичні обставини справи в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення йому покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при призначені покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчиненого злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стані правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Санкція кримінального правопорушення ч.2 ст.286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; характеристику особи обвинуваченого; а також конкретні обставини справи, зокрема, визнання своєї провини, також суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання; думку потерпілих, які просили суд призначити найсуворіше покарання обвинуваченому.

Враховуючи викладене, та з урахуванням вимог вищезазначених норм закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає, що підстав для застосування до обвинуваченого дії ст.ст. 69 та 75 КК України у даному кримінальному провадженні відсутні.

Що стосується апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів зважає на наступне.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності у нього щирого каяття за для пом`якшення йому покарання обставиною, з огляду на таке.

На думку апеляційного суду саме по собі визнання обвинуваченим своєї провини не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к (провадження № 51-2607 км 18), розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Окрім того, у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 10.03.2021 року зазначено, що щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини й готовності нести кримінальну відповідальність. Немає підстав встановлення щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, у випадку, коли обвинувачений повідомив про своє розкаяння неусвідомлено та не щиро, озвучивши це лише на словах, не підтверджених жодними діями як-то висловлення співчуття родині загиблого, вибачення перед потерпілою, відшкодування заподіяної їй матеріальної чи моральної шкоди, а вину свою визнав таким чином, що підтвердив лише очевидність скоєння ним.

Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості, що свідчать про щирість каяття обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненому за обставин встановлених судом першої інстанції, проте, хоча і висловлює жаль з приводу вчиненого, однак жодних дій, крім вибачення, відносно потерпілої не чинив.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 носить лише формальний характер та має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинений злочин, тому не може бути визнане пом`якшуючою покарання обставиною.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо його бажання відшкодування завданої шкоди, апеляційний суд вважає також необґрунтованими, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому злочини 04.11.2021 року. Однак, на момент розгляду апеляційної скарги обвинуваченим не вживались заходи щодо відшкодування матеріальних збитків або моральної шкоди.

Апеляційний суд враховує, що від дій обвинуваченого втратила життя неповнолітня особа, тоді як життя - є найвищою соціальною цінністю, безцінне вже само по собі.

Колегія суддів приймає до уваги думку потерпілої, яка втратила дитину, а інша внаслідок дій обвинуваченого отримала тілесні ушкодження, які призвели до нвалідності.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Враховуючи викладене, оскаржуваний вирок відповідає вимогам закону, підстав для зміни чи скасування цього вироку колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає його без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2022 року, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1ст.135 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - у той же час, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4