Справа №: 148/1136/23
Провадження № 1-кп/148/139/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Тульчинський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретареві ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисників обвинуваченого ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Тульчин в залі суду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

В С Т А Н О В И В :

16.06.2023 у провадженні Тульчинського районного суд Вінницької області надійшов обвинувальний акт та реєстр досудового розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він у період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (продовженого згідно Указу Президента № 58/2023 від 06.02.2023), 24.04.2023, біля 12 години 35 хвилин, з метою заволодіння чужим майном, вчинив розбійний напад, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 .

Так, ОСОБА_4 , керуючись корисливим умислом спрямованим на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, 24.04.2023 близько 12 години 35 хвилин перебуваючи біля будинку № 2 по вул. Незалежності, м. Тульчин Вінницької області, діючи умисно та протиправно, підійшов до автомобіля марки Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований біля вищевказаного будинку № 2 по вул. Незалежності та в якому знаходилась ОСОБА_7 . Достовірно розуміючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій та передбачаючи настання відповідних наслідків, з метою доведення свого злочинного умислу на заволодіння чужим майном до кінця, погрожуючи предметом зовні схожим на пістолет, приставивши останній до голови потерпілої з лівої сторони, почав вимагати від останньої мобільний телефон марки Iphone 7+ вартість якого становить 4766,67 гривень.

Дії ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_7 сприйняла, як реальну погрозу застосування насильства небезпечного для її життя та здоров`я, у зв`язку з чим вона почала голосно кричати та чинити опір відбиваючись руками, що було почуто сторонніми особами, які почали кричати на ОСОБА_4 з метою припинення протиправних дій.

Вказане помітив ОСОБА_4 , який так і не отримав мобільного телефону від ОСОБА_7 , злякавшись свого викриття, відійшов від автомобіля та невідкладно залишив територію подвір`я будинку АДРЕСА_2 , однак в подальшому після вчиненого розбійного нападу був затриманій працівниками поліції.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Прокурор клопотання мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суд Вінницької області від 26.04.2023 року строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою обрано до 22.06.2023 року включно. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обвинувачується за ст. 187 ч. 4 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років. З часу застосування строку тримання під вартою попередньо зазначені ризики передбачені ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_4 може вчиняти нові кримінальні правопорушення; переховуватись від органів досудового розслідування, може уникати безальтернативного покарання у виді позбавлення волі до 15 років; незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не зменшились, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів та лише такий вид запобіжного заходу може гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_4 його процесуальних обов`язків. Можливість застосування до ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі до 15 років, у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України свідчить про те, що ризик переховування від суду з часом не зменшився. Ризик того, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, продовжує існувати, оскільки обвинуваченому відоме місце проживання потерпілої. Крім цього, після вчинення ОСОБА_4 кримінально караного діяння, останній розпочав знищення та приховування предметів злочинної діяльності задля уникнення в подальшому відповідальності.

Вище перераховані обставини, свідчать про неможливість запобігання наявним у провадженні ризикам шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів, адже особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава не зможуть обмежити можливість ОСОБА_4 , вчинити вищезазначені діяння, передбачені ст. 177 КПК України.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 183 КПК України та враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, просив не визначити розмір застави у кримінальному провадженні оскільки ОСОБА_4 вчинив злочин із застосуванням насильства або погрози його застосування.

За таких обставин та беручи до уваги, що вказані вище ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному конкретному випадку є недоцільними і саме - тримання під вартою може запобігти зазначеним ризикам, просив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задовольнити.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_5 про заміну раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, просив відмовити.

Захисник ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про заміну раніше обраного запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт за місцем проживання вітчима, по АДРЕСА_3 . Зазначив, що обвинувачений є внутрішньо переміщеною особою, проживає на даний час в будинку вітчима ОСОБА_8 , який не заперечує проти відбування ОСОБА_4 домашнього арешту в його будинку. Також послалися на те, що ОСОБА_4 задовільно характеризується з місця проживання, скарг на його поведінку не надходило.

Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_6 підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Потерпіла ОСОБА_7 у підготовче засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про день та час підготовчого розгляду повідомлена своєчасно та належним чином. Через канцелярію суду надала заяву в якій вказала, що матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора та захисту, суд виходить зі слідуючого.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується за ч. 4 ст. 187 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, суд враховує тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, особу обвинуваченого, який не має стабільного доходу та постійного місця роботи, зареєстрований у м. Доцецьк, також не має стійких соціальних зв`язків, та стримуючих факторів оскільки не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працюючий.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Окрім того, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, незаконного впливу на свідків та потерпілого, не зменшилися і не припинили існувати.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні, суд виходить із встановленого КПК України порядку отримання показань зазначених осіб у кримінальному провадженні на різних його етапах, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Тим самим, не виключена ймовірність того, що обвинувачений не будучи обмежений у спілкуванні зі свідками та потерпілим може здійснювати на них вплив шляхом вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Таким чином ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та їх дослідження.

Ризик впливу на свідків та потерпілого узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відтак, встановлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені прокурором ризики на даний час є реальними та не зменшились.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений зможе виконувати умови домашнього арешту, проживаючи в будинку свого вітчима по АДРЕСА_3 та виконувати всі процесуальні обов`язки, суд прийняти не може, оскільки ні обвинуваченим ні захисниками не надано суду переконливих доказів того хто саме являється власником вищезазначеного будинку та чи отримана згода власника домоволодіння на застосування домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_4 саме в даному домоволодінні, крім цього згідно довідки характеристики від 26.04.2023 року встановлено, що ОСОБА_4 за вищезазначеною адресою проживає без реєстрації. Крім цього захисниками не наведено доказів які б свідчили про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, що були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також обґрунтованих доказів з приводу того, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися під вартою, матеріали клопотань не містять.

Разом з цим, доводи захисту обвинуваченого щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, суд вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було застосовано щодо ОСОБА_4 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оцінюючи можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, суд прийшов до висновку, що домашній арешт не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не виключить ризиків переховуватись від суду, впливу на свідків та потерпілого, вчинення іншого кримінального правопорушення, тому такий запобіжний захід суд вважає недостатнім.

Враховуючи вищенаведене, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 слід продовжити з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства в цілому.

З огляду на те, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину із погрозою застосування насильства, з урахуванням підстав та обставин, визначених ст.ст. 177, 178 КПК України, суд не вбачає підстав для визначення підозрюваному застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст.177,183,331 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжити на 60 днів, тобто до 19.08.2023 включно.

Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Вінницького апеляційного суду через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Суддя ОСОБА_1