Справа № 278/1306/17
В И Р О К

Іменем України

25 травня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із вищою освітою, працюючого інженером у ТОВ "РДЛ", розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

в с т а н о в и в:

21 листопада 2016 року о 19 год. 30 хв. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Polo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та рухаючись по 6 км + 300 м автодороги "Житомир Сквира" в с. Станишівка Житомирського району та області у напрямку м. Житомира, в порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3 та пункту 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухалась пішохід, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб її пропустити, а у порушення вимог пункту 12.3 ПДР при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , яка переходила дорогу по проїзній частині зліва направо по відношенню до напрямку його руху на відстані близько 16 м за пішохідним переходом, та яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, у результаті чого передньою лівою частиною транспортного засобу здійснив на неї наїзд.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 загинула.

Обвинувачений ОСОБА_6 вину в інкримінованому діянні не визнав та показав, що на момент події мав водійський стаж 16-17 років, ділянку дороги, на якій вона сталася, знав добре, раніше неодноразово по ній рухався. 21.11.2016 увечері він рухався на службовому автомобілі Фольксваген білого кольору у с. Станишівка у напрямку м. Житомира зі швидкістю 50-60 км/год. Це було близько 19:30, було темно, тому рухався із увімкненим світлом фар (яким саме не пам`ятає, в якій смузі також не пам`ятає). На той час ожеледиці не було, проте асфальт був мокрим, дорожню розмітку та дорожні знаки (у тому числі пішохідного переходу) було добре видно. На автомобілі були встановлені зимові шини, в автомобілі окрім обвинуваченого був ще пасажир на передньому сидінні. Коли наближався до пішохідного переходу, який було освітлено, на ньому пішоходів не було. Автомобілів, які б рухались у попутному напрямку, а також зустрічних автомобілів в цей час не було. Коли проїхав пішохідний перехід, через кілька десятків метрів за ним та за кілька метрів від його автомобіля раптово (ця ділянка дороги не освітлювалася) побачив пішохода у темному одязі, який переходив дорогу зліва направо по відношенню до його автомобіля. Оскільки відстань до пішохода була замалою, обвинувачений не встиг зреагувати, щоб загальмувати або об`їхати пішохода, а тому наїхав на нього лівою передньою частиною автомобіля. Куди від удару автомобілем впав пішохід не бачив. Після наїзду одразу зупинив автомобіль біля автобусної зупинки, вийшов з автомобіля та бачив тіло на дорозі. Пасажир його автомобіля одразу побіг до пішохода, після чого свідки події викликали поліцію та швидку. Знаходився на місці події до приїзду поліції, обстановку на місці ніхто не змінював. Шкодує щодо смерті пішохода, проте вважає саме її винною у цій ДТП та її наслідках. З цієї ж причини позови потерпілих не визнає.

Окрім показань обвинуваченого, судом досліджено усі наявні в матеріалах судового провадження та надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з яких оцінено з точки зору допустимості, належності й достовірності.

Свідок ОСОБА_12 показав, що того вечора він їхав із обвинуваченим у службовому автомобілі у відрядження, сидів на передньому пасажирському сидінні, автомобілем керував ОСОБА_6 . Було темно, в автомобіля горіли фари. У Станишівці проїхали пішохідний перехід, і за 7-10 м від автомобіля свідок побачив двох жінок, які переходили дорогу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. Жінки були вдягнені у темний одяг, йшли одна поруч з іншою, та що ближче до автомобіля йшла трохи попереду іншої. В той момент, коли свідок побачив на дорозі цих двох жінок, ОСОБА_6 раптово прийняв вправо, і жінка, яка йшла трохи позаду і далі, встигла відскочити назад, а інша продовжила рух, і її у було збито лівою частиною автомобіля. Свідок вийшов з автомобіля, бачив на лобовому склі сумку, а також на дорозі лежала збита жінка.

Свідок ОСОБА_13 показав, що того вечора він керував власним автомобілем «Судзукі Гранд Вітара» у с. Станишівка, наближаючись до вказаного переходу зі сторони м. Житомира, зупинився перед ним для виконання повороту наліво та надання дороги зустрічному транспорту. Бачив, як під`їхав маршрутний автобус, з нього вийшли пасажири та почали переходити дорогу справа наліво по відношенню до свідка, а автобус поїхав. Пішохід жінка, яка йшла першою (була група пішоходів), встигла перетнути розділову лінію, що поділяє зустрічні потоки, і коли вона вийшла на зустрічну смугу руху, її було майже одразу збито зустрічним автомобілем білого кольору, його лівою передньою частиною, який в момент наїзду намагався зміститись вправо відносно свого напрямку руху. Від удару жінку підчепило та перевернуло, й вона впала на дорогу майже в місці наїзду, вдарившись головою об асфальтобетонне покриття. Свідок уточнив, що збита жінка рухалась на відстані приблизно 1,5 м перед (по відношенню до свідка) пішохідним переходом, а момент наїзду на неї відбувся приблизно за 10 або трохи більше метрів від місця, де зупинився свідок на своєму автомобілі. На момент ДТП в автомобілі свідка горіло ближнє світло фар, у фарах були встановлені штатні галогенні лампи. Після ДТП свідок прибрав свій автомобіль з проїзної частини, заїхавши на паркувальний майданчик, а після цього повернувся до місця ДТП, де вже зібрались свідки та інші особи.

Свідок ОСОБА_14 показала, що того вечора вона разом із ОСОБА_15 приїхали на маршрутці у с. Станишівка, вийшли на зупинці та стали переходити дорогу на іншу сторону. Свідок того вечора була вдягнута в темний одяг. Не пам`ятає, де саме відносно пішохідного переходу переходили дорогу та як саме переходила дорогу Фещук, так як свідок дивилась на дорогу, щоб не впасти. Почула удар і побачила, що ОСОБА_16 вже лежала на дорозі ліворуч від свідка на відстані більш ніж 5 м. Після цього до свідка підійшов якійсь хлопець, який допоміг перейти дорогу. Свідок обставини події пам`ятає погано, оскільки дуже злякалась.

Свідок ОСОБА_17 показала, що також того вечора поверталася додому у с. Станишівка на маршрутці, вийшла з неї на зупинці напроти вулиці Корольова та почала переходити дорогу по пішохідному переходу, а поруч із нею приблизно на 5-10 м лівіше та у тому ж напрямку переходили дорогу дві жінки середнім темпом руху і розмовляли між собою. На той момент зупинка не освітлювалась, проте навпроти горіла вивіска «Кролик». Коли свідок підходила до середини дороги, побачила автомобіль, який наближався з правого боку, і оскільки цей автомобіль не зменшував швидкість, свідок зупинилась задля уникнення наїзду. Свідок бачила, як цей автомобіль проїхав повз неї, не гальмуючи, і в той момент, коли вказані жінки перетнули розділову лінію зустрічних смуг руху, цей автомобіль збив одну із жінок, яка йшла лівіше від свідка. Від удару жінку відкинуло трохи вперед в напрямку руху автомобіля, з неї злетіла шапка, а інша жінка почала її шукати. Свідок уточнила, що те місце, де переходили дорогу жінки, темніше, ніж пішохідний перехід, по якому рухалась свідок.

Свідок ОСОБА_18 показав, що того вечора він разом з ОСОБА_19 та ОСОБА_20 стояли на зупинці в с. Станишівка, чекали маршрутку в напрямку м. Житомира. Свідок дивився у напрямку м. Житомира, звідки мала приїхати маршрутка. Свідок, що з протилежного боку дороги під`їхав маршрутний автобус, і з нього вийшли 2 жінки, які стояли біля пішохідного переходу. Далі свідок бачив автомобіль Фольксваген, який рухався зі швидкістю близько 60 км/год в лівій смузі руху та наближався з боку м. Житомира, а також у світлі його фар бачив силует, після чого цей автомобіль прийняв вправо. Свідок почув звук удару, а цей автомобіль зупинився біля зупинки, де стояв свідок з вищеназваними особами. Вони втрьох підбігли до місця події та побачили, що було збито жінку, з неї злетіло взуття, тоді ними було викликано поліцію та швидку. Свідок бачив на автомобілі жіночу сумку. Також свідок уточнив, що наїзд на жінку відбувся не на самому пішохідному переході, а через 2 м за ним (автомобіль проїхав пішохідний перехід), хоча самого моменту наїзду на жінку свідок не бачив. Чи перебували в момент наїзду на дорозі інші автомобілі свідок не звернув увагу.

Свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 показали, що того вечора вони разом з ОСОБА_18 на зупинці в с. Станишівка чекали маршрутку, проте дивились в інший від нього бік. Чули звук удару, самого моменту наїзду на жінку не бачили, бачили пошкодження автомобіля, труп жінки на дорозі, а також іншу жінку, яка згодом залишила місце події. Свідок ОСОБА_22 ліхтарем підсвічував місце події щоб інші водії його оминали, обстановка на місці події до його огляду поліцейськими не змінювалась.

Свідок ОСОБА_23 показала, що того вечора близько 21 години бачила наслідки події (труп жінки на проїзній частині дороги), автомобіль швидкої допомоги та білий легковий автомобіль з пошкодженим лобовим склом, на якому знаходилась жіноча сумка. Хтось просив свідка сфотографувати автомобіль на камеру мобільного телефону, що вона й зробила.

21.11.2016 у період часу з 20:30 по 23:02 оглянуто місце дорожньо-транспортної пригоди ділянку автодороги Житомир Сквира у с. Станишівка (6 км + 300 м). Огляд проводився у темну пору доби, дорожнє покриття на момент огляду сухе. Оглянута ділянка дороги пряма, має по 2 смуги руху в обох напрямках, смугу гальмування у напрямку м. Житомира та смугу розгону у напрямку с. Глибочиця, нерегульований пішохідний перехід, позначені відповідною розміткою. Пішохідний перехід позначений відповідним дорожнім знаком з обох боків дороги та освітлений вуличним ліхтарем (розташований за 8 м перед пішохідним переходом з правого у напрямку м. Житомира боку), а також вивіскою «Готуємо кролика». Під час огляду смуг руху в напрямку м. Житомира за пішохідним переходом зафіксовано розташування чорної жіночої шапки у правій смузі руху біля її лівого краю на відстані 16,3 м від пішохідного переходу; трупа ОСОБА_11 у лівій смузі руху ближче до її середини на відстані 24,8 м від пішохідного переходу та напроти прилягання другорядної дороги з правого боку. Труп розташований головою у напрямку м. Житомира, від голови на асфальтобетонному покритті дороги наявна пляма речовини бурого кольору (труп вдягнений в темний одяг та взуття). Біля трупа у правій смузі руху біля її лівого краю розташовані ліве дзеркало заднього виду автомобіля Фольксваген Поло та чорний ґудзик, інші такі ґудзики у правій і лівій смугах руху за трупом. Автомобіль Фольксваген Поло, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », знаходися біля правого краю дороги на відстані 15,8 м перед автобусною зупинкою в напрямку м. Житомира та на відстані 51,1 м за пішохідним переходом. На автомобілі зафіксовані пошкодження лівої частини вітрового скла, лівої сторони капоту, лівого дзеркала заднього виду та передньої лівої стійки. На капоті автомобіля в лівій частині виявлені нашарування чорного кольору, на вітровому склі автомобіля зліва розміщена чорна сумка. Слідів шин, а також слідів переміщення об`єктів на місці ДТП до початку огляду не виявлено (т. 1 а.с. 165-184, 186).

Згідно із висновком експерта від 7.02.2017 № 1099 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_11 виявлено: три садна на правій гомілці, двох саден на обличчі посередині та справа та двох саден зліва, крововилив у м`які тканини волосистої частини голови зліва, поперечний перелом грудини, переломи ребер по декільком анатомічним лініям з ушкодження обох листків плеври та легеневої тканини справа, перелом верхньої гілки правої лонної кістки, крововиливи у м`які тканини у проекції переломів, струс легень крововиливи під легеневу плевру в прикореневих ділянках та по задній поверхні обох легень. Вказані тілесні ушкодження у своїй сукупності та за механізмом свого утворення є тупою поєднаною травмою, утворилися від дії тупих твердих предметів з переважаючою контактуючою поверхнею у термін від декількох хвилин до 3 годин до часу настання смерті, не виключено у термін та за обставин, що вказані у постанові про призначення експертизи (21.11.2016 близько 20 години внаслідок наїзду автомобілем), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя і знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Під час первинного контакту потерпіла ОСОБА_11 знаходилась у вертикальному положенні передньо-правими поверхнями тіла до травмуючого предмету. Після первинної дії травмуючого предмету відбувся контакт задньо-лівими поверхнями тіла із тупим твердим предметом з переважаючою контактуючою поверхнею, не виключено при відкиданні тіла на дорожнє покриття.

Смерть ОСОБА_11 настала від тупої поєднаної травми, яка ускладнилась розвитком травматичного шоку, могла настати в межах однієї доби до часу розтину трупа (проведений 22.11.2016).

При судово-токсикологічної експертизі крові трупа ОСОБА_11 етилового та інших спиртів (т. 1 а.с. 189-191).

Відповідно до висновку експерта від 16.01.2017 № 3/1288 на момент огляду робоча гальмова система, рульове керування, зовнішні світлові прилади та ходова частина автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », знаходились в технічно працездатному стані, проте ходова частина не відповідала вимогам підпункту «г» п. 31.4.5 ПДР, оскільки на колеса задньої осі були встановлені шини різних моделей з різними малюнками протектора. В процесі дослідження вищевказаних систем автомобіля не виявлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху (т. 1 а.с. 193-206).

Сторона захисту клопотала про визнання вказаного висновку автотехнічної експертизи недопустимим доказом на тій підставі, що судом не було безпосередньо в судовому засіданні досліджено автомобіль Фольксваген Поло, який був предметом експертного дослідження, а також цей автомобіль не було відкрито стороні захисту після закінчення досудового розслідування. Щодо доводу про невідкриття автомобіля стороні захисту суд зазначає, що відповідно до ч. 12 ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідкриття стороною кримінального провадження його матеріалів зобов`язує суд не допустити відомості, шо містяться в них, як докази. Тобто у випадку невідкриття автомобіля стороні захисту суд не міг у подальшому оглядати цей автомобіль в судовому засіданні з метою здобуття таким чином доказів. Разом із цим, надані суду стороною обвинувачення протокол огляду місця події, під час якого було оглянуто автомобіль на місці ДТП, а також зазначений висновок експерта автотехніка були відкриті стороні захисту (т. 6 а.с. 92-97), а тому відомості названих процесуальних джерел доказів були допущені як такі судом і досліджені в судовому засіданні. Щодо посилання захисника на імплементовану у ч. 1 ст. 87 КПК доктрину «плодів отруєного дерева», суд вважає такий довід недоречним, оскільки у наведеній нормі йде мова про докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, однак при проведенні дослідження порушень прав чи свобод ОСОБА_6 допущено не було, останній надав згоду на проведення відповідних досліджень автомобіля (т. 1 а.с. 187). До того ж, предметом експертного огляду в процесі дослідження був технічний стан певних вузлів, агрегатів та систем, для чого потрібні спеціальні знання в галузі автотехніки, якими суд не наділений, отже й безпосереднє проведення огляду автомобіля судом було б недоцільним. Крім того, сторонами кримінального провадження не ставиться під сумнів, що експертом було досліджено саме той автомобіль, яким керував ОСОБА_6 в момент вказаної ДТП, а також не заперечувалася достовірність висновків експертизи про технічний стан цього автомобіля. Доводи сторони захисту щодо недопустимості цього висновку експерта, а також усіх нижченаведених через їх невідповідність вимогам будь-яких підзаконних нормативно-правових актів, недодання до висновку експерта документів на підтвердження експертного стажу судом відхиляються, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК допустимість доказів визначається цим Кодексом, а ст. 102 КПК не висуває до висновку експерта зазначених захисником вимог.

Під час слідчого експерименту, проведеного 20.02.2017 у період часу з 12:20 по 12:40, свідок ОСОБА_13 вказав місце у лівій смузі руху в напрямку с. Глибочиця на відстані 46 м від пішохідного переходу та 15,4 м від повороту ліворуч, де він у вечір події зупинив свій транспортний засіб для виконання маневру повороту та з якого спостерігав за подією. Також свідок вказав місце на відстані 0,9 м від пішохідного переходу та 3,7 м від лінії, що поділяє зустрічні потоки, де знаходилась пішохід в момент наїзду на неї автомобілем Фольксваген. Крім того експериментально було встановлено, що відстань в 10 м пішохід ОСОБА_11 перед наїздом на неї подолала приблизно за 7,64 с (т. 1 а.с. 207-211). Суд відкидає відомості вказаного протоколу проведення слідчого експерименту щодо відстані від місця, з якого свідок спостерігав подію, до пішохода в момент наїзду на неї автомобілем та відстані, на якій в цей момент пішохід знаходилась від пішохідного переходу як недостовірні, оскільки слідчу дію проведено вдень за ясної сонячної погоди (зафіксовано на відеозаписі), що істотно відрізнялась від умов події, за яких її спостерігав свідок (у темну пору доби у світлі фар), що на думку суду істотно вплинуло на здатність свідка достовірно відтворити, зокрема, відстань до пішохода, силует якої він бачив у світлі фар, а саме головне відстань, на якій відносно пішохідного переходу пішохід переходила дорогу. У той же час достовірність вказаного свідком місця, де перебував його автомобіль в момент події, судом під сумнів не ставиться, оскільки свідком чітко вказано орієнтир поворот наліво, який був найбільш наближений до автомобіля, не міг змінитись з часом і не залежав від погодних умов.

Під час слідчого експерименту 23.03.2017 експериментально було встановлено, що видимість пішохода, одягненого у темний одяг, який знаходився на відстані 0,9 м за вищевказаним пішохідним переходом, для водія автомобіля «Фольксваген Поло» у світлі його фар та у світлі фар зустрічного автомобіля «Ніссан», розташованого на відстані 46 м за пішохідним переходом, становила 83,5 м, а видимість елементів проїзної частини для водія автомобіля «Фольксваген Поло» за цих же умов становила 111,5 м. З дослідженого у судовому засіданні відеозапису вказаної слідчої вбачається, що для визначення цієї видимості слідчим було визначено 5 міток для пішохода з інтервалом 1,3 м за 0,9 м за пішохідним переходом у крайній зустрічній та крайні лівій (за напрямком автомобіля «Фольксваген Поло») смугах руху. Для автомобіля «Фольксваген Поло» було визначено також 5 міток з інтервалом 16,5 м у крайній лівій смузі руху в напрямку м. Житомира. Видимість пішохода була визначена у крайніх дальніх мітках, які розташовані на вищевказаних відстанях, і визначена не лише понятими, а й зафіксована безпосередньо на відео, знятого з переднього пасажирського сидіння. Аналогічним чином було встановлено та зафіксовано видимість елементів проїзної частини дороги. Таким чином присутність під час проведення цієї слідчої дії потерпілої та її представника ніяким чином не могли вплинути на об`єктивність зафіксованих даних. Слідчу дію проведено з використанням автомобіля Фольксваген Поло, який за своїми технічними характеристиками був аналогічний автомобілю, яким керував ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 212-216).

Згідно із висновком експерта від 6.04.2017 № 3/252 місце наїзду автомобіля, яким керував обвинувачений, розташовано на проїзній частині дороги в напрямку м. Житомира перед жіночою шапкою чорного кольору, зафіксованою під час огляду місця події на відстані 16,3 м за пішохідним переходом та на відстані 3,9 м від лінії, що розділяє зустрічні потоки. Безпечна швидкість автомобіля, яким керував ОСОБА_6 , за умови видимості елементів проїзної частини 111,5 м, з технічної точки зору становила 125,7 … 127,4 км/год. Підтвердити чи спростувати достовірність показань свідка ОСОБА_13 щодо місця наїзду на пішохода не представилось можливим. З технічної точки зору ОСОБА_6 за вищевказаних умов мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом застосування термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, і мав діяти відповідно до вимог пунктів 12.3, 18.1 ПДР, проте його дії цим вимогам ПДР не відповідали. З технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП є невідповідність дій водія ОСОБА_6 технічним вимогам п. 18.1 ПДР. Оцінка дій пішохода ОСОБА_11 не потребує спеціальних технічних знань (т. 1 а.с. 222-230). Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_24 підтвердив правильність висновків експертизи та показав, що при її проведенні були використані вихідні дані, зазначені у постанові про призначення експертизи, у тому числі й щодо моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_6 , який було визначено як момент виявлення водієм пішохода на проїжджій частині дороги (його об`єктивна видимість). Підстав для використання інших даних, у тому числі щодо моменту виникнення небезпеки для руху водія, експерт не вбачав.

Стале сповільнення автомобіля «Volkswagen Polo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », на сухому асфальтобетонному покритті при завантаженні автомобіля одним пасажиром та вантажем 150 кг становить 6,39 м/с2 (т. 1 а.с. 241-242).

Висновок експерта від 11.05.2017 № 3/381 містить висновки, аналогічні вищезазначеним, наведеним у висновку від 6.04.2017 № 3/252. Технічна можливість запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом її об`їзду не визначалась, оскільки такий маневр відповідно до п. 12.3 ПДР застосовується лише у разі виявлення нерухомої перешкоди, яким пішохід, що рухається, не є (т. 1 а.с. 232-237). Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_25 підтвердив правильність наведених висновків.

Сторона захисту клопотала про визнання відомостей вищезазначених висновків експерта від 16.01.2017 № 3/1288, від 6.04.2017 № 3/252 та від 11.05.2017 № 3/381 недопустимими доказами, оскільки при проведенні цих експертиз були використані недопустимі в силу ч. 3 ст. 87 КПК докази показання ОСОБА_6 , надані ним під час досудового слідства у якості свідка. Слід зазначити, що під час проведення експертизи технічного стану транспортного засобу (висновок експерта від 16.01.2017 № 3/1288) показання ОСОБА_6 не досліджувались, висновок експерта посилання на них не містить. Щодо доводів сторони захисту про недопустимість показань ОСОБА_6 , даних ним під час досудового розслідування у статусі свідка та використаних під час проведення експертиз механізму ДТП, суд виходить із правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.05.2021 у справі № 162/512/16-к. Згідно із цією позицією зміст п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Призначення експертиз із використанням показань особи, наданих нею у статусі свідка у присутності її адвоката, суть яких не змінювалась і під час судового розгляду, не може свідчити про істотні порушення прав людини і основоположних свобод та обмеження прав обвинуваченого на захист. Оскільки при проведенні експертиз механізму ДТП (висновки експерта від 6.04.2017 № 3/252 та від 11.05.2017 № 3/381) були використані показання свідка ОСОБА_6 , надані ним у присутності адвоката та за роз`яснення свідку його права не свідчити проти себе (т. 6 а.с. 98-106), суть яких не змінювалась і які в цілому відповідають показанням, наданим суду, суд дійшов висновку, що при отриманні показань у ОСОБА_6 в якості свідка не були порушені його права чи свободи, у тому числі й право зберігати мовчання. Доводи захисника щодо порушення прав обвинуваченого при призначенні експертиз через спізніле повідомлення йому про підозру також судом відхиляються, адже чинний КПК на відміну від ст. 197 Кримінально-процесуального кодексу України 1961 року не передбачає якихось прав підозрюваного при призначенні чи проведенні експертизи. Право сторони захисту на надання суду висновку експерта, залученого стороною захисту, під час даного судового розгляду не було обмежено. Тому у суду відсутні підстави для визнання вказаних захисником висновків експерта недопустимими доказами.

ОСОБА_6 21.11.2016 о 22:25 у стані сп`яніння не перебував (т. 2 а.с. 3).

Сторона захисту клопотала про визнання відомостей усіх вищенаведених протоколів слідчих дій та висновків експертів неналежними та недопустимими доказами на тій підставі, що в них зазначено дату події 21.11.2016, у той же час як ОСОБА_6 згідно із обвинувальним актом висунуто обвинувачення у вчиненні діяння 22.11.2016. Суд не погоджується з такими доводами сторони обвинувачення, оскільки, хоча у обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 на другому аркуші зазначено дату події ДТП 22.11.2016, проте на першому аркуші обвинувального акту зазначається про встановлення того, що ця подія мала місце 21.11.2016. Усі докази підтверджують, що подія мала місце саме 21 листопада 2016 року, це визнається самим обвинуваченим, який не заперечує свою причетність до цієї події. Таким чином, допущена на другому аркуші обвинувального акта описка ніяким чином не вплинула на суть та обсяг обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 , а тому вона не може вважатись підставою для визнання доказів неналежними чи недопустимими. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у пунктах 13-20 постанови від 8.12.2020 у цій справі.

Згідно із висновком комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 15.06.2017 № 000228/1, проведеної за клопотанням сторони захисту, місце наїзду автомобіля, яким керував ОСОБА_6 , на пішохода ОСОБА_11 знаходиться на правій (за напрямком руху автомобіля) смузі, по якій безпосередньо перед наїздом рухався автомобіль, в місці розташування на проїзній частині дзеркала заднього виду автомобіля: по довжині проїзної частини на відстані 25,7 м від вихідного краю нерегульованого пішохідного переходу, а по ширині на відстані 0,8 м від лінії 1.5, що поділяє межу правої правої і лівої смуги. В момент удару, спричиненого наїздом пішохода, ліве дзеркало заднього виду автомобіля було зірвано з конструктивного місця кріплення зусиллям, що виникло під час контактування з тілом пішохода, і було спрямоване спереду назад автомобіля. Пояснення свідків в тій частині, де вони вказують, що наїзд на пішохода відбувся на пішохідному переході, з технічної точки зору не відповідають дійсності. Небезпека для водія ОСОБА_6 виникла тоді, коли пішохід ОСОБА_11 , перетинаючи проїзну частину дороги зліва направо (за напрямом руху автомобіля) поза межами пішохідного переходу, перебувала на лівій смузі і наблизилась до правої смуги, по якій рухався автомобіль, на відстань, яка щонайменше рівна половині ширини лівої смуги 1,8 м. В цей момент пішохід ОСОБА_11 перебувала від місця наїзду на відстані 2,6 м. У досліджуваній ситуації у водія ОСОБА_6 при швидкості руху автомобіля 60 км/год не було технічної можливості шляхом гальмування керованого ним автомобіля уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 . ОСОБА_26 у цій ситуації повинен був керуватись вимогами пунктів 12.4 та 18.1 ПДР, а після виникнення небезпеки для його руху й п. 12.3 ПДР. У досліджуваній ситуації невідповідностей дій ОСОБА_26 вимогам ПДР, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку із даною пригодою наїздом на пішохода ОСОБА_11 , не вбачається. Для оцінки дій пішохода ОСОБА_11 спеціальні технічні знання не потрібні. Саме її необережні дії, які не відповідали вимогам розділу 4 ПДР, з технічної точки зору стали причиною даної ДТП (т. 2 а.с. 40-62). Під час допиту в судовому засіданні експерт ОСОБА_27 підтвердив правильність висновки експертизи та роз`яснив, що вказаний момент виникнення небезпеки для водія ОСОБА_6 було визначено експертом згідно із відповідними науково-методичними рекомендаціями, оскільки особою, яка замовила проведення експертизи, цей момент визначено не було, а органом досудового розслідування при призначенні попередніх експертиз його було визначено невірно, т.я. пішохід переходила дорогу не по пішохідному переходу. У той же час експерт зазначив, що у випадку, якщо водій, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не може визначити, чи по пішохідному переходу, чи поруч із ним (за чи перед) переходить дорогу пішохід, момент небезпеки у цьому випадку для водія виникає з моменту виходу пішохода на проїзну частину дороги.

Разом із цим, суд відкидає як неналежні відомості протоколу проведення слідчого експерименту від 23.03.2017 зі свідком ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 217-220), оскільки останній відмовився давати показання та відтворювати обстановку події, через що протокол не містить жодних відомостей, що мають доказове значення у справі. Крім того, суд відкидає як неналежні відомості листа Служби автомобільних доріг у Житомирській області від 14.02.2017 № 11-02/263 (т. 1 а.с. 238-239), оскільки у ньому міститься інформація щодо розташування дорожніх знаків станом на 13.02.2017 без зазначення змін у порівнянні із датою ДТП (21.11.2016). Також суд відкидає як неналежні відомості листа Житомирського обласного центру з гідрометеорології від 7.02.2017 № 24-03-16/1-158 щодо погодних умов 22.11.2016 (т. 1 а.с. 245), оскільки подія ДТП сталася днем раніше.

Оцінюючи сукупність вищенаведених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд дійшов наступного.

Усі вищенаведені докази у їх сукупності доводять, що 21.11.2016 о 19 год. 30 хв. ОСОБА_6 у с. Станишівка на ділянці автодороги «Житомир-Сквира» здійснив наїзд керованим ним автомобілем «Фольксваген Поло» на пішохода ОСОБА_11 , яка переходила дорогу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. Внаслідок наїзду ОСОБА_11 загинула на місці події. Ці обставини стороною захисту не заперечуються.

ОСОБА_6 стороною обвинувачення інкриміновано здійснення наїзду на ОСОБА_11 у той час, коли вона рухалась по пішохідному переходу. Проте жоден з наведених доказів не підтверджує цю обставину, а показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 які з їхніх слів бачили момент наїзду, а також зафіксована під час огляду місця події слідова інформація та висновки експертиз підтверджують, що наїзд відбувся за (по напрямку руху автомобіля) пішохідним переходом.

Сторона захисту вважала, що наїзд відбувся за пішохідним переходом на відстані 25,7 м. На підтвердження цієї обставини сторона захисту надала висновок експертизи від 15.06.2017 № 000228/1, проведеної за клопотанням сторони захисту, з якого вбачається, що наїзд на пішохода було здійснено на правій по напрямку руху автомобіля смузі руху на відстані 25,7 м за пішохідним переходом і 0,8 м від лінії, що поділяє праву і ліву смуги, тобто в місці виявлення під час огляду місця події лівого дзеркала заднього виду. Експерти дійшли такого висновку, виходячи з того, що оскільки у автомобіля були відсутні пошкодження переднього бампера, а була наявна вм`ятина на лівому крилі, отже, контакт відбувся з лівою боковою частиною автомобіля, у тому числі з його лівим дзеркалом, після чого пішохода відразу відкинуло ліворуч на смугу руху, а дзеркало впало в місці наїзду на пішохода. При цьому експерти аналізували копії протоколу огляду місця події, схеми та фототаблиці. Зокрема, пошкодження капота автомобіля з лівого боку (фото № 11 висновку) експерти розцінили як потертість, не надавши їм ніякого значення. Разом із цим, на дослідженому в судовому засіданні відеозаписі місця події (який, як вбачається з описової частини висновку, експертами не досліджувався), зокрема, починаючи з 3 хв. 10 с відео, чітко видно вм`ятину на лівій частині капоту автомобіля, яку експерти прийняли за потертість і яка розташована на одній вертикальній лінії із нашаруванням чорного кольору на лівій частині переднього бамперу під лівою протитуманною фарою. Крім того, при наданні вказаного висновку експертами не було враховано та не надано оцінку наявності та походженню пошкоджень у вигляді тріщин переднього вітрового скла та лівої передньої стійки автомобіля (фото та відеододатки до протоколу огляду місця події). Наявність таких пошкоджень на автомобілі свідчить про те, що первинний контакт відбувся між передньо-правою нижньою частиною тіла пішохода ОСОБА_11 (висновок судово-медичної експертизи), після чого пішохода відкинуло трохи вверх (показання свідка ОСОБА_13 , який бачив момент наїзду), і вона впала на ліву стійку автомобіля, пошкодивши її та ліву частину вітрового скла, а вже потім впала на проїзну частину, пошкодивши при падінні ліве дзеркало заднього виду, яке впало на проїзну частину дороги на одній відстані від пішохідного переходу із загиблою. При цьому оскільки наведене відбувалось за руху автомобіля зі швидкістю приблизно 60 км/год, як слідує з показань обвинуваченого, тіло потерпілої від моменту первинного контакту з автомобілем до падіння на дорогу могло таким чином переміститись вперед на декілька метрів, що не суперечить показанням з цього приводу свідка ОСОБА_13 , наданих в судовому засіданні. Суд вважає, що викладене спростовує висновок експертів від 15.06.2017 № 000228/1 щодо визначеного ними місця наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

Усі очевидці події надали різні показання щодо місця наїзду на пішохода. Так, обвинувачений надав показання, що точного місця наїзду він не зафіксував, як і де падало тіло пішохода не бачив, однак це було за пішохідним переходом, і він вважає, що наїзд стався у місці виявлення трупа пішохода. Свідок ОСОБА_14 показала, що хоча переходили дорогу разом з ОСОБА_11 , яка йшла лівіше, проте самого наїзду не бачила, а вже виявила тіло ОСОБА_11 на дорозі на відстані 5 м лівіше від свідка. За таким показаннями наїзд стався за 19,8 24,8 м від пішохідного переходу. Свідок ОСОБА_17 показала, що дві жінки, у тому числі й загибла, переходили дорогу на 5-10 м лівіше від пішохідного переходу, по якому йшла свідок, отже, за її показаннями наїзд мав статись саме на такій відстані від пішохідного переходу. Свідок ОСОБА_12 , пасажир автомобіля, яким керував ОСОБА_6 , показав, що наїзд стався за пішохідним переходом мінімум за 7-10 м за ним, проте точного місця свідок не бачив. Свідок ОСОБА_18 показав, що хоча самого моменту наїзду він не бачив, проте вважає, що пішохід ОСОБА_11 , на яку було здійснено наїзд, рухалась за 2 м від пішохідного переходу. Свідок ОСОБА_13 показав, що пішохід рухалась за пішохідним переходом за 1,5 м, проте бачив наїзд з відстані близько 10 м, що суперечить одне одному (відстань від пішохідного переходу до місця, де зупинився свідок для повороту наліво, складає 46 м). Причиною таких розбіжностей в показаннях названих осіб суд вбачає у різні ракурсах спостереження очевидцями події в темну пору в умовах освітлення фарами автомобілів, в тому числі й у русі. Враховуючи усі вищенаведені показання у їх сукупності, а також відомості протоколу огляду місця події із додатками до нього, висновків експертиз щодо обставин та механізму ДТП, суд дійшов висновку, що наїзд на пішохода ОСОБА_11 було здійснено керованим ОСОБА_6 автомобілем орієнтовно на межі правої і лівої смуг руху у напрямку м. Житомира за нерегульованим пішохідним переходом на відстані приблизно 16 м від нього, зокрема, орієнтовно в місці виявлення на дорозі жіночої шапки, яка на думку суду, впала на дорогу після первинного контакту пішохода з передньою лівою частиною автомобіля. Після первинного контакту тіло пішохода ОСОБА_11 контактувало з лівою передньою стійкою автомобіля і впало на дорогу у місці його виявлення. Викладене узгоджується із відомостями висновку експерта від 6.04.2017 № 3/252 щодо місця наїзду на пішохода, зафіксованою під час огляду місця події слідовою інформацією тощо.

Сторона захисту ставила під сумнів правдивість показань свідка ОСОБА_13 , вважаючи, що цього свідка насправді на місці події в момент ДТП не було. При цьому захисник виходив із того, всі допитані учасники та очевидці події заперечили наявність інших автомобілів на дорозі, окрім автомобіля обвинуваченого. Однак, названі свідки, зокрема, свідок ОСОБА_18 , показав, що спостерігав за транспортними засобами, які рухались у напрямку м. Житомира, з іншими свідками очікував маршрутку, бачив світло фар з цього напрямку автомобіля обвинуваченого, а тому не звернув увагу на наявність транспортних засобів у зворотному напрямку руху. Пішохід ОСОБА_17 переходила дорогу по пішохідному переходу на відстані за 46 м від автомобіля ОСОБА_13 і також здебільшого спостерігала за автомобілем обвинуваченого. Пішохід ОСОБА_14 взагалі не слідкувала за дорожньою обстановкою. Жоден з названих свідків категорично не заперечив присутність автомобіля ОСОБА_13 на дорозі в момент ДТП, за виключенням обвинуваченого. Таким чином у суду відсутні підстави вважати, що свідок ОСОБА_13 надав суду завідомо неправдиві показання.

Також сторона захисту вважала, що оскільки місце наїзду на пішохода ОСОБА_11 знаходиться на значній відстані від пішохідного переходу (не менш 16,3 м), то при проведенні вищезазначених експертиз (висновки експерта від 6.04.2017 № 3/252 та від 11.05.2017 № 3/381) заданий органом досудового розслідування момент виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_6 вихід пішохода на пішохідний перехід, але не раніше його об`єктивної видимості, визначений невірно. Крім того, при проведенні слідчого експерименту видимість пішохода визначалась за відстані 0,9 м за пішохідним переходом, у той час як пішохід ОСОБА_11 переходила дорогу не менш як за 16,3 м від нього. Викладене, на думку сторони захисту, призвело до недостовірних висновків експерта щодо можливості водія ОСОБА_6 уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 , що в свою чергу, підтверджується вищенаведеним висновком експертів від 15.06.2017 № 000228/1.

Зокрема, із останнього вбачається, що момент небезпеки для руху водія ОСОБА_6 , який рухався у правій смузі руху, виник відповідно до вимог ПДР у момент наближення пішохода ОСОБА_11 до половини суміжної (лівої по напрямку руху автомобіля) смуги руху, тобто на відстань 1,8 м до краю смуги і 2,6 м до місця наїзду. Слід зазначити, що з усіх вищенаведених доказів не вбачається, що на цій ділянці дороги водій ОСОБА_6 рухався саме у правій смузі руху. Обвинувачений в судовому засіданні показав, що не пам`ятає, в якій смузі руху він рухався. З показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що автомобіль обвинуваченого навпаки, рухався у лівій смузі руху і лише майже перед самим наїздом на пішохода змістився вправо. Це також узгоджується із показаннями пасажира цього автомобіля ОСОБА_12 , який показав, що лише після виявлення на дорозі жінок обвинувачений намагався прийняти вправо, щоб уникнути наїзду. Далі у своєму висновку експерти вирахували, що в цей момент автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , знаходився за 33,2 м до місця наїзду, яке, як зазначалось вище, вважали встановленим експерти, знаходилось на відстані 25,7 м за пішохідним переходом. Таким чином, за розрахунками експертів автомобіль, яким керував ОСОБА_6 , у визначений експертами момент виникнення небезпеки для його руху знаходився (33,2 м 25,7 м 3,9 м (ширина пішохідного переходу за даними схеми до протоколу огляду місця події) за 3,6 м перед (за напрямком руху автомобіля) пішохідним переходом. При цьому експерти виходили з того, що в цей момент на пішохідному переході пішоходів не було. Обвинувачений ОСОБА_6 також повідомив, що ніяких пішоходів він на вказаному переході не бачив. Проте вказані показання ОСОБА_6 , отже і засновані на них розрахунки експертів, суперечать показанням свідка ОСОБА_17 , яка показала, що переходила дорогу майже одночасно із загиблою ОСОБА_11 та іншою жінкою, які переходили дорогу лівіше свідка, і трохи попереду, і свідок переходила дорогу саме по пішохідному переходу, а коли дійшла майже до середини дороги, побачила автомобіль, яким керував обвинувачений. Оскільки останній не зменшував швидкість, свідок задля уникнення наїзду на неї, зупинилась посередині дороги. У достовірності показань свідка ОСОБА_17 у суду сумніви відсутні.

Відповідно до п. 1.10 ПДР небезпека для руху це така зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

Згідно із п. 12.3 ПДР у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Пункт 18.1 ПДР зобов`язує водія транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, враховуючи наведені показання свідка ОСОБА_17 , суд вважає правильним визначення моменту виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_6 у даній дорожній обстановці як момент об`єктивної видимості пішохода саме на пішохідному переході (висновки експерта від 6.04.2017 № 3/252 та від 11.05.2017 № 3/381), яка, як встановлено під час слідчого експерименту 23.03.2017, становила 83,5 м, що майже вдвічі перевищує зупиночний шлях 46,8 м керованого обвинуваченим автомобіля навіть за заданого максимального ситуаційного часу реакції водія в 1 с за появи пішохода не на пішохідному переході.

Як випливає з показань свідка ОСОБА_17 , перед наїздом на пішохода ОСОБА_11 , яка, як встановлено судом, переходила дорогу за 16 м за пішохідним переходом, водій автомобіля Фольксваген Поло ОСОБА_6 , маючи можливість завчасно виявити пішохода ОСОБА_17 , яка рухалась по пішохідному переходу та в силу підпункту «а» п. 4.16 ПДР мала таким чином перевагу в русі, допустив порушення п. 18.1 ПДР, не зменшив швидкість аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, а проїхав пішохідний перехід, не зменшуючи максимально допустиму на час події швидкість руху в межах населеного пункту. При цьому суд вважає, що оскільки ОСОБА_6 показав, що не виявив пішохода ОСОБА_17 на пішохідному переході, що узгоджується як з її показаннями, так і з показаннями пасажира автомобіля ОСОБА_12 , обвинувачений допустив це порушення через проявлену неуважність, хоча підпункт «б» п. 2.3 ПДР зобов`язує водія бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Крім того слід зазначити, що відповідно до п. 12.2 ПДР у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. Вказане правило зобов`язує водія у темну пору доби обрати такий швидкісний режим, щоб у разі виникнення небезпеки для руху зупиночний шлях керованого ним автомобіля не перевищував об`єктивну видимість такої небезпеки в обраному режимі фар автомобіля.

Суд вважає, що за умови виконання обвинуваченим вимог п. 18.1. ПДР та зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу задля надання переваги в русі пішоходу ОСОБА_17 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переходу, водій автомобіля Фольксваген Поло ОСОБА_6 мав об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_11 , яка в цей час перетинала проїзну частину на відстані 16 м від цього пішохідного переходу, та уникнути таким чином наїзду на неї шляхом застосування термінового гальмування, оскільки дальність ближнього світла фар легкового автомобіля становить 25-50 м, що є загальнодоступною інформацією. Порушення ОСОБА_6 саме цієї вимоги ПДР знаходиться в прямому причинному зв`язку із виникненням вказаної ДТП та її наслідками, що узгоджується із висновками експертиз від 6.04.2017 № 3/252 та від 11.05.2017 № 3/381. Вказане порушення вимог ПДР призвело до подальшого порушення обвинуваченим вимог п. 12.3 ПДР, допущеного ним також через проявлену неуважність.

Сторона захисту, спираючись на висновок експертів від 15.06.2017 № 000228/1, вважала, що у вказаній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 на підставі п. 1.4 ПДР мав право розраховувати на виконання усіма учасниками дорожнього руху, у тому числі й пішоходом ОСОБА_11 , однак остання у порушення вимог підпункту «г» п. 4.14 поза пішохідним переходом переходила проїзну частину дороги, яка має чотири смуги в обох напрямках, а у порушення вимог чинної на час події редакції п. 4.4 ПДР рухалась проїзною частиною дороги у темну пору доби, не виділяючи себе та не маючи на одягу світлоповертальних елементів. На думку сторони захисту саме ці порушення ПДР пішоходом ОСОБА_11 створили аварійну обстановку та призвели до вказаної ДТП. Суд погоджується із стороною захисту в тій частині, що у даній дорожній обстановці пішохід ОСОБА_11 допустила вказані порушення ПДР. Разом із цим суд вважає, що як водій ОСОБА_6 , так і пішохід ОСОБА_11 , переходячи проїзну частину хоч і з порушенням ПДР поза межами пішохідного переходу, могла розраховувати на те, що водій ОСОБА_6 , виконавши вимоги підпункту «б» п. 2.3 ПДР, проявить належну увагу та побачить на пішохідному переході пішохода ОСОБА_17 , яка переходила дорогу в цей же момент на відстані 16 м перед (відносно напрямку руху автомобіля) ОСОБА_11 , а також виконає вимоги п. 18.1 ПДР, зупинивши перед пішохідним переходом керований ним транспортний засіб, що надасть змогу в цей час ОСОБА_11 безпечно перетнути дорогу, хоч і з порушенням ПДР. Таким чином, причиною вказаної ДТП та її наслідків є порушення саме водієм ОСОБА_6 названих вимог ПДР. У той же час допущені пішоходом ОСОБА_11 зазначені порушення ПДР явились не причиною даної ДТП, а лише її необхідною умовою, яка, як зазначив Верховний Суд у п. 72 постанови від 8.12.2020 у цій справі, не звільняє водія від відповідальності за допущені порушення ПДР, проте, на думку суду, має бути врахована, зокрема, при призначенні покарання та при вирішенні цивільного позову.

Таким чином суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного діяння за обставин, встановлених судом, доведена, і кваліфікує його за ч. 2 ст. 286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК враховує, що кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим, є неумисним тяжким злочином проти безпеки руху, внаслідок якого загинула одна особа.

Обвинувачений ОСОБА_6 несудимий, розлучений, має на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи наведене, особу обвинуваченого, позицію потерпілих, які наполягали на суворості, невідворотні наслідки діяння, суд призначає покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами. Разом із цим, суд враховує і ту обставину, що однієї з умов вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення стало порушення пішоходом ПДР, суд призначає основне та додаткове покарання на строк, ближче до мінімальної межі санкції статті.

Крім того, відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, не позбавлені батьківських прав, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, та які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

ОСОБА_6 вчинив необережний тяжкий злочин, на момент набрання чинності названим Законом (7.09.2017) мав і на даний час має малолітню дитину сина ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 119), не позбавлений батьківських прав (т. 3 а.с. 122), клопотав про звільнення від відбування покарання за вказаною підставою. Оскільки норми вказаного Закону мають імперативний характер, а обставини для незастосування амністії, передбачені ст. 9 названого Закону та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», відсутні, ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування основного та додаткового покарань на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Потерпілою ОСОБА_8 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 14 276 грн. 25 коп. майнової шкоди та 350 000 моральної шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, а потерпілим ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого 350 000 грн. моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Вирішуючи вказані позови, суд виходить із положення ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, відповідно до якого юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 під час вчинення зазначеного діяння являвся працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «МКМ Сервіс ЛТД» (т. 2 а.с. 8-10), виконував службове завдання (перебував у відрядженні, т. 2 а.с. 5, 11, 12) і керував службовим автомобілем, який належить зазначеному Товариству (т. 1 а.с. 250, т. 2 а.с. 2). Таким чином, відповідальність за шкоду, заподіяну ОСОБА_6 вищевказаним кримінальним правопорушенням, несе назване Товариство, у зв`язку з чим позови потерпілих задоволенню не підлягають.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів, повністю сплачені обвинуваченим (т. 3 а.с. 6-11).

Арешт, накладений на автомобіль Фольксваген Поло, на підставі ч. 4 ст. 174 КПК, підлягає скасуванню, а речові докази поверненню власникам.

Підстав для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу не вбачається.

Керуючись ст. ст. 3679-371, 373-374 КПК, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

Звільнити ОСОБА_6 від призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирати.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_6 14 276 грн. 25 коп. майнової та 350 000 грн. моральної шкоди відмовити.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_6 350 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 24.11.2016 на автомобіль «Volkswagen Polo», реєстраційний номер « НОМЕР_1 », скасувати, а вказаний автомобіль повернути власнику ТОВ «МКМ СЕРВІС ЛТД». Взуття загиблої ОСОБА_11 повернути потерпілій ОСОБА_8 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Житомирський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1