Справа №577/2439/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/695/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Сумської області м. Конотоп, мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України.

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій апелянт просить вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 року змінити та призначити покарання у виді обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 357, ч.4 ст.185 КК України і призначено йому покарання: за ч.1 ст. 357 КК України - у виді одного року обмеження волі; за ч.4 ст.185 КК України, зі застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, -у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 03 років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою. Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту застосування, з 25 липня 2022 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Суд не в достатній мірі прийняв до уваги таку пом`якшуючу обставину, як стан здоров`я обвинуваченого, який через низку захворювань не може відбувати покарання у виді позбавлення волі. Так, із 2007 року обвинувачений хворіє хронічним гепатитом, ВІЛ - інфекцією та переніс мікроінсульт.

До вчинення кримінальних правопорушень, неофіційно працював у м. Києві, в тому числі в період воєнних дій. Крім того надавав допомогу територіальній обороні в м. Конотоп.

У доповненій апеляційній скарзі, обвинувачений заперечує те, що банківську картку викрадав, а лише знайшов її на дорозі. Кошти, які розміщувалися на картці витратив на придбання собі продуктів харчування. Крім того суд не звернув увагу на те, що на момент вчинення ним кримінальних правопорушень, у м. Конотоп воєнних дій не відбувалося, а тому його дії не вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 13 липня 2022 року близько 14:10 год., рухаючись по вул. Усп.-Троїцькій, в м. Конотоп, біля будинку №132, виявив на землі банківську картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 з NFC-чіпом, видану на ім`я ОСОБА_9 , яку підібрав. Розуміючи, що банківська картка є офіційним електронним платіжним документом та засобом доступу до чужого банківського рахунку з безконтактним способом оплати, у ОСОБА_7 виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення за її допомогою чужих грошових коштів, а тому він вирішив залиши її собі, тим самим привласнив втрачену ОСОБА_9 банківську картку.

Крім того, 13 липня 2022 року близько 15:40 год., тобто в умовах воєнного стану, введеного на всій території України згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022, та продовженого до 23.08.2022 року, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення злочинів, передбачених ст. 185 КК України, переслідуючи злочинний корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», разом з неповнолітнім ОСОБА_10 прибув до магазину «Сіверський», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Клубна, 95б. Вибравши товар, ОСОБА_7 , підійшовши до каси та попрохав ОСОБА_10 здійснити оплату його вартості, для чого передав йому знайдену та привласнену банківську картку № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 . На вказане прохання ОСОБА_10 погодився, при цьому, не знаючи та не здогадуючись про те, що банківська картка не належить ОСОБА_7 , а її власник не давав згоди на витрачання власних грошових коштів, за допомогою терміналу, обладнаного функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом у присутності ОСОБА_7 , який знаходився поряд, здійснив розрахунок на загальну суму 206,80 гривень.

Після цього близько 15:49 год. обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», прибув до магазину «Олімп», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Клубна, 89А, та, використовуючи банківську картку № НОМЕР_1 , без відома та згоди власника, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на загальну суму 247 гривень.

Після цього близько 16:03 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», прибув до магазину «Народний», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Бр. Лузанів, 58, та, використовуючи банківську картку № НОМЕР_1 , без відома та згоди власника, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на суму 58 гривень.

Після цього, близько 16:33 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», прибув до магазину «Народний», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Бр. Лузанів, 56, та, використовуючи банківську картку № НОМЕР_1 , без відома та згоди власника, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на суму 74 гривень.

Після цього, близько 17:04 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», прибув до магазину «Народний», який розташований за адресою: м. Конотоп, пл. Миру, 6, та, використовуючи банківську картку № НОМЕР_1 , без відома та згоди власника, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на загальну суму 143 гривень.

Після цього, близько 17:12 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», разом зі знайомим ОСОБА_11 прибув до аптеки ТОВ «Фарм Союз» №14, яка розташована за адресою: м. Конотоп вул. Садова, 1. Вибравши ліки, ОСОБА_7 попрохав ОСОБА_11 здійснити оплату його вартості, для чого передав йому знайдену та привласнену банківську картку № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 . На вказане прохання ОСОБА_11 погодився, при цьому, не знаючи та не здогадуючись про те, що банківська картка не належить ОСОБА_7 , а її власник не давав згоди на витрачання власних грошових коштів, за допомогою терміналу, обладнаного функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом у присутності ОСОБА_7 , який знаходився поряд, здійснив розрахунок за придбаний товар на загальну суму 380,30 гривень.

Після цього близько 17.30 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів, на прохання ОСОБА_11 надати йому в борг грошей для придбання продуктів харчування, передав в розпорядження останнього знайдену та привласнену банківську картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 . У подальшому близько 17.40 год. ОСОБА_11 прибув до магазину ТОВ «ЕКО-маркет», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Є. Коновальця, 2, та, використовуючи надану йому ОСОБА_7 банківську картку № НОМЕР_1 , при цьому, не знаючи та не здогадуючись про те, що вона не належить ОСОБА_7 , а її власник не давав згоди на витрачання власних грошових коштів, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на загальну суму 789,91 грн.

Після цього близько 18:36 год. ОСОБА_7 продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів з банківського рахунку, відкритого ОСОБА_9 в АТ «Ощадбанк», прибув до магазину «Народний», який розташований за адресою: м. Конотоп, вул. Бр. Лузанів, 56, та, використовуючи банківську картку № НОМЕР_1 , без відома та згоди власника, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на загальну суму 102 грн.

Після цього близько 19:00 год. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію єдиного злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужих грошових коштів, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на прохання неповнолітнього пасинка ОСОБА_10 дати йому грошей для придбання продуктів харчування, передав в розпорядження останнього знайдену та привласнену банківську картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 , належну ОСОБА_9 . У подальшому близько 19:10 год. ОСОБА_10 прибув до АЗС «ОКО», яка розташована за адресою: м. Конотоп, пр. Миру, 27, та, використовуючи надану йому ОСОБА_7 банківську картку № НОМЕР_1 , при цьому, не знаючи та не здогадуючись про те, що вона не належить ОСОБА_7 , а її власник не давав згоди на витрачання власних грошових коштів, через термінал, обладнаний функцією зчитування сигналу з NFC-чипів, безконтактним способом здійснив оплату за придбаний товар на загальну суму 90,90 гривень.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 , майнову шкоду на загальному суму 2091,91 гривень.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 було розглянуто відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується особа, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин, є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Як убачається з матеріалів провадження, в судовому засіданні після оголошення обвинувального акта обвинувачений пояснив, що він щиро розкаюється у вчиненому, вину визнає повністю. Після чого прокурор заявив клопотання про скорочений порядок дослідження доказів, а саме, просив допитати обвинуваченого, дослідити дані, які характеризують його особу, й здійснювати розгляд провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обвинувачений не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Надалі суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому головуючий детально роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_7 зміст ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема з`ясував, чи правильно він розуміє зміст обставин; чи добровільною є його позиція. На це обвинувачений відповів ствердно.

Надалі головуючий належним чином ретельно і детально роз`яснив обвинуваченому аспекти обмеження його права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які не оспорювалися й не були дослідженні в суді першої інстанції, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 25 жовтня 2022 року.

Після цього суд провів допит обвинуваченого згідно з приписами ч. 4 ст. 349, ст. 351 КПК України, під час якого ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у крадіжці банківської картки АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_1 з NFC-чіпом, виданої на ім`я ОСОБА_9 за обставин, які викладені в обвинувальному акті.

Таким чином, суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в добровільності позиції обвинуваченого, відсутності тиску на нього, правильності розуміння обвинуваченим тих фактичних обставин, які він буде позбавлений можливості оскаржити, та здійснив допит обвинуваченого відповідно до вимог ст. 349, 351 КПК України.

Наведене свідчить, що розгляд справи відносно ОСОБА_7 відбувся відповідно до вимог КПК України, а висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, не порушує вимоги кримінального процесуального закону.

Таким чином, оспорювання обвинуваченим в апеляційній скарзі тих обставин кримінального правопорушення як те, що банківську карту він знайшов на дорозі, тому не вчиняв крадіжку, не перевіряються колегією суддів виходячи з вимог ч.3. ст. 349 КПК України.

Доводи обвинуваченого щодо невірної кваліфікації його дій саме за ч. 4 ст. 185 КК України, з посиланням на те, що злочин був вчинений на території, на якій не відбувалися бойові дії, а тому, на йогу думку, відсутня така кваліфікуюча ознака як в умовах воєнного стану, є помилковими.

Так, судом першої інстанції дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами) із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Отже, згідно зазначеного Указу, воєнний стан введено на всій території України.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-IX від 03 березня 2022 року посилено відповідальність за деякі кримінальні правопорушення, в тому числі передбачені ст.185 КК України, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, учинена в умовах воєнного або надзвичайного стану, є особливо кваліфікуючим складом злочину. Тобто, вчинення крадіжки в умовах воєнного стану одразу кваліфікується за ч. 4 ст. 185КК України як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, за що передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років.

При цьому, кваліфікація за ч. 4 ст. 185 КК України не передбачає такого тлумачення та кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки саме в районах бойових дій, як на це вказує обвинувачений в апеляційній скарзі.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, крадіжка та привласнення офіційного документу, ОСОБА_7 вчинено 13 липня 2022 року, тобто, під час дії, в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апелянта про призначення йому більш м`якого покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з нормами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_7 на те, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, є не обґрунтованими.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставини, які пом`якшують: щире каяття обвинуваченого, повне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, наявність в нього тяжких хвороб; обставини, що обтяжують покарання - рецидив злочинів.

Судом першої інстанції взято до уваги, інформацію, викладену в досудовій доповіді про високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, думку потерпілого, який претензій не має, позову не заявляв та прохав застосувати до обвинуваченого більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, а також відомості про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, що розкаявся, відшкодував заподіяну шкоду потерпілому.

На думку апеляційного суду, враховуючи вище встановлені дані про особу винного, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до обвинуваченого покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України і призначив покарання нижче від найнижчої межі ніж передбачене санкцією даної статті, а також призначив покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у межах санкції, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначив покарання ОСОБА_7 у виді 03 років позбавлення волі.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних проособу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що він повністю визнав свою провину та щиро розкаявся, крім того має ряд захворювань, було враховано судом при призначенні йому покарання, у зв`язку з чим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкції даної статті.

Будь-яких інших обставин, які б залишилися поза увагою суду та не були враховані при визначенні порядку відбування ОСОБА_7 покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, не досягне визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України мети - не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин із врахуванням вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, обставин для його зміни, про що просив апелянт у поданої апеляційної скарги, під час апеляційного розгляду не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418, 419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25 жовтня 2022 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а особою яка тримається під вартою в той же строк з дня отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4