Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1663/21
Провадження № 1-кп/382/34/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2023 року м. Яготин

Яготинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, у кримінальному провадженні №0001272, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.10.2021, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Єреван Вірменія, громадянина Вірменії, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченому ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Яготинського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочині), передбаченому ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Постановою Київського апеляційного суду від якою залишено без змін ухвалу від 23.06.2023 року, якою обрано обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб.

Прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, яке обґрунтовано тим, що оскільки на даний час продовжують існувати ризики, які були підставою для застосування та продовження даного виду запобіжного заходу. Тобто, обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п?яти до десяти років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк від п?яти до десяти років. ОСОБА_4 переховувався від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Запобігання ризикам переховування від суду та перешкоджання ним розгляду кримінального провадження становить суспільний інтерес, який полягає в забезпеченні відправлення судочинства. Цей інтерес має превалююче значення та виправдовує застосування підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Таким чином, встановлено реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_4 у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов?язаного з триманням під вартою, схильний до спроб: переховуватися суду. Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов?язків та запобігання спробам переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Підставою застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_4 у інкримінованого йому тяжкого злочину, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що він може здійснити вищевказані дії, що зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім цього, в судовому засіданні прокурор зазначив, що також існує ризик, що обвинувачений може впливати на свідків, оскільки ще не всі свідки допитані, тобто ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м?яких запобіжних заходів. Застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов?язання не забезпечить належної поведінки підозрюваного, не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації. Не можливе і застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на момент звернення з клопотанням до суду, не надійшло жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру, про обрання відносно ОСОБА_4 саме такого запобіжного заходу. Застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть із застосуванням електронних засобів контролю та при забороні підозрюваному цілодобово залишати житло не зможе унеможливити спробам переховуватись від суду. Викладене вище унеможливлює застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Єдиним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання ОСОБА_4 покладених на нього обов?язків та унеможливить реалізацію вищевикладених ризиків є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Враховуючи вищевикладене, є всі достатні та обґрунтовані підстави вважати, що будь-який інший запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 , а тому останньому необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, що необхідно для виконання завдання кримінального судочинства, передбаченого ст. 2 КПК України.

В судовому засіданні прокурор наголосив на продовженні існуванні ризиків щодо можливості обвинуваченого переховуватися від суду, впливати на свідків, які ще не допитані судом, а також наголосив на тому, що обвинувачений тривалий час вже перебував у розшуку.

Захисник у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та заявив клопотання про застосування запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді домашнього арешту, тобто запобіжний захід, який не пов`язаний із триманням під вартою. Зазначив, що оскільки почалася війна в Україні, обвинувачений ОСОБА_4 брав участь у заходах щодо оборони, та перебував у складі добровольчого формування. Крім цього, зважаючи на стан здоров`я обвинуваченого, його характеристику за місцем проживання, а також те, що він раніше не судимий, вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатніми для запобігання зазначеного прокурором ризику. На думку захисника, прокурор необґрунтовано вказав про наявність ризику переховування від правосуддя. Прокурором не доведено і наявність інших ризиків, визначених ст. 177 КПК України. Крім цього, подав клопотання про надання дозволу на проведення до обстеження ОСОБА_4 , оскільки він потребує відповідного лікування в закладах МОЗ України. Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Представник потерпілих ОСОБА_8 в судовому засіданні просив клопотання прокурора задовольнити та продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а у задоволенні клопотання сторони захисту відмовити.

Допитаний за клопотанням сторони захисту в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що з ОСОБА_4 знайомий давно та перебуває в дружніх стосунках. Коли почалась війна, а саме 24.02.2022 року, свідок прибув зранку до Бориспільської міської ради і через декілька годин вийшов в прямий ефір в інтернет мережі та повідомив, що хто хоче йти захищати країну, можуть приїхати до нього. Після цього, приблизно через півдня-день йому зателефонував ОСОБА_4 та повідомив, що готовий приєднатися до нього та зустрічати ворога. Спочатку ОСОБА_4 проходив службу з частиною його підрозділу, та виконував обовязки повара. Через деякий час вони поїхали до с. Лукаші і закріпилися там, це було приблизно 27.02.2022 року. Повідомив, що ОСОБА_4 з 25.02.2022 року по 20.03.2022 року перебував у його підрозділі, тобто офіційно контракт у ОСОБА_4 був укладений до 20.03.2022 року, разом із тим, він безпосередньо перебував до 10-11 квітня 2022 року. Повідомив, що ОСОБА_4 виконував обов`язки повара, а також постового. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_4 характеризується з позитивної сторони, проте пізніше почав зловживати спиртними напоями.

Допитаний за клопотанням сторони захисту в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що він є членом добровольчого формування територіальної громади АДРЕСА_3 . З ОСОБА_4 в них приятельські стосунки, започатковані з моменту спільної їх служби в добровольчому формуванні територіальної громади АДРЕСА_4 . Вони спільно виконували поставлені задачі. ОСОБА_11 знає з весни 2022 року. Також повідомив, що вони здійснювали службу у добровольчому формуванні з весни 2022 року до осені 2022 року. Повідомив, що спочатку вони перебували разом у добровольчому формуванні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а потім воно змінило назву на « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Спільно з ОСОБА_4 здійснювали виконання службових обов`язків, вони були різні, починаючи зі служби вартового в підрозділі. Крім цього, ОСОБА_4 виконував обов`язки кухаря, а також виконував різні службові накази. Зазначив, що вільного часу в них не було і ОСОБА_4 свої обов`язки кухара виконував майже без зупинки. Повідомив, що точно не пам`ятає скільки вони були разом у добровольчому формуванні, приблизно з весни і по осінь 2022 року. Після цього, вони періодично спілкувались та зустрічались. Також повідомив, що під час їх спільної служби йому не було відомо, що відносно ОСОБА_4 здійснювалося кримінальне провадження в суді.

Заслухавши учасників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Доводи прокурора зводяться до того, що на даний час продовжують існувати ризики передбачені ст. 177 КПК України, з огляду на його минулу процесуальну поведінку, а також на те, що обвинувачений може впливати на свідків, а також тривалий час він перебував у розшуку.

Доводи сторони захисту мотивовані тим, що обвинувачений від суду не переховувався, а просто не мав можливості з`являтись в судові засідання, оскільки у зв`язку з воєнним станом брав участь у добровольчих формування, зокрема на блокпостах та охорони інфраструктурних об`єктів, займався волонтерською діяльністю, перебував на лікуванні. Крім цього, зазначив, що ОСОБА_4 перебуває на стаціонарному лікуванні в Київській медичній частині ФДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області та потребує до обстеження в умовах закладів охорони здоров`я МОЗ України. Відносно цього подав відповідне письмове клопотання.

У відповідності до ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Стаття 176 КПК України визначає, що запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження (зміну) запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.

Додатково, суд враховує, що запобіжний захід не є мірою покарання, а сама лише тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою, оскільки нормами КПК та відповідно практикою застосування Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це не визнається.

З урахуванням вимог ч.1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також наявність ризиків, передбачених цим Кодексом.

Частиною другою статті 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання щодо зміни чи продовження дії запобіжного заходу, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його вини у кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, наявність у останнього постійного місця проживання та/або реєстрації, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини; наявність або відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи, наявність/відсутність судимостей.

Обираючи раніше щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом враховано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі №511-550/0/4-13 від 4 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою судам належить враховувати тяжкість покарання, що загрожує їм, та наявність або відсутність у них постійного місця проживання тощо.

Як вбачається з матеріалів судового провадження щодо ОСОБА_4 , останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. Суд був позбавлений можливості здійснювати розгляд даного кримінального провадження з причин неодноразової неявки обвинуваченого ОСОБА_4 у підготовчі засідання. Ухвали суду про привід обвинуваченого не виконані; з наданих до суду рапортів вбачалося, що при неодноразовому відвідуванні за місцем проживання ОСОБА_4 виявити вдома останнього не вдалося; виконати вищевказані ухвали про привід не вдалося; вжитими заходами встановити місце перебування ОСОБА_4 не вдалося. Ухвалою від 19.12.2022 суд оголосив розшук обвинуваченого ОСОБА_4 та зупинив кримінальне провадження до його розшуку та доставки в судове засідання. Крім цього, з квітня 2023 року обвинувачений, будучи вже розшуканим органами поліції, достеменно знаючи про перебування кримінального провадження на розгляді суду та причини оголошення його у розшук, жодних відомостей про зміну свого місця проживання чи перебування до суду не подав, жодних заяв чи клопотань, в тому числі й на офіційну електронну скриньку, не подав, будь-яких повідомлень з інформацією про себе не надсилав. Вищевикладене у своїй сукупності свідчить, що обвинувачений ОСОБА_4 ухилявся від явки до суду.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Враховуючи дану обставину, під тяжкістю покарання яке загрожує обвинувачуваному, наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, він може переховуватись від суду, у зв`язку з чим судом йому й було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною, яка підтримує державне обвинувачення, суд приходить до переконання, що для заміни обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу на домашній арешт, за клопотанням сторони захисту, ступінь ризиків, які були встановлені судом, не змінилися, під впливом тяжкості покарання, яке загрожує останньому, він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Отже, відсутність запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не усуне ризик уникнення обвинувачени явки до суду під загрозою можливого покарання.

Крім цього, суд критично сприймає доводи сторонир захисту з огляду також на те, що виходячи із положень ст. ст. 1, 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. 1 Закону України «Про оборону України», пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву», пункт 15 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву», частини другої статті 8 Закону України «Про основи національного спротиву» убачається, що добровольче формування територіальної громади є воєнізованим підрозділом, а не військовим формуванням. Здійснення діяльності добровольчих формувань під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а також перехід їх за певних умов в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України не свідчить про перебування членів добровольчих формувань у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (постанова ВС від 16.11.2022 року у справі № 753/3880/20). Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 перебував у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому, що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

ЄСПЛ наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 № 3236/03, § 41 «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

В свою чергу, учасник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії») (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") (Application no. 11681/85).

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.10.2001 у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

У рішенні від 16.02.2017 у справі «Каракуця проти України» ЄСПЛ вказав, що будь-яке порушення права доступу до суду відсутнє, якщо особа не виявила належної зацікавленості у розгляді його справи, тобто неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для відповідних правових наслідків.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком учасників справи.

Також ЄСПЛ наголошувалося на тому, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмет спору (п. 71 рішення у справі "Смірнов проти України" заява № 3655/02, п. 41 "Пономарьов проти України" заява № 3236/03).

Більш того, суд звертає увагу на те, що членство у добровольчому формуванні не звільняє обвинуваченого від обов`язку цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі й повідомляти суд щодо неможливості прибуття у судове засідання за викликом у призначений строк, про зміну свого місця проживання чи перебування.

Крім цього, враховуючи, що запобігання наведених ризиків становить суспільний інтерес, який полягає в забезпеченні правопорядку та відправлення кримінального судочинства, цей інтерес має превалююче значення над принципом поваги до свободи особистості та виправдовує продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому даний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти зазначеним ризикам.

Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризики щодо цього є дійсними та триваючими.

Тому суд дійшов до переконання, що у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт необхідно відмовити, в той час як клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачуваному підлягає задоволенню, у зв`язку з чим, обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб.

Відповідно до абзацу 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, згідно якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Таким чином, суд, враховуючи думку учасників процесу, а також формулювання пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, з урахуванням обставин кримінального провадження, того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вважає за необхідне не визначити розмір застави, зважаючи на те, що згідно пред`явленого обвинувачення останній вчинив злочин, що спричинив загибель людини.

Крім цього, сторона захисту подала клопотання про надання дозволу на до обстеження ОСОБА_4 в умовах лікарняних закладів охорони здоров`я МОЗ України.

З цих підстав суд вважає за необхідне зобов`язати начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України за місцем утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечити додержання права ОСОБА_4 на належну медичну допомогу, зокрема в частині проведення медичного обстеження, та забезпечення можливості відповідного лікування згідно встановленого діагнозу. Дозволити конвоювання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до профільних закладів МОЗ України з метою медичного обстеження та надання медичної допомоги на відповідному рівні, та надати суду засвідчені документи (медичну документацію), яка б підтверджувала вчинені працівниками слідчого ізолятору та медичними працівниками, лікарями відповідних дій щодо обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 176-178, 183, 196-199, 203, 205, 376, 395, 532, 534 КПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника про зміну відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб.

Тримання під вартою продовжувати здійснювати в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, розташованому за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 13.

Строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з 18.08.2023 року

Строк дії ухвали визначити до 16.10.2023 року включно.

Зобов`язати начальника Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України за місцем утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , забезпечити додержання права ОСОБА_4 на належну медичну допомогу, зокрема в частині проведення медичного обстеження, та забезпечення можливості відповідного лікування згідно встановленого діагнозу. Дозволити конвоювання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до профільних закладів МОЗ України з метою медичного обстеження та надання медичної допомоги на відповідному рівні, та надати суду засвідчені документи (медичну документацію), яка б підтверджувала вчинені працівниками слідчого ізолятору та медичними працівниками, лікарями відповідних дій щодо обвинуваченого.

Копію ухвали направити для виконання до Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Контроль за виконанням ухвали суду в частині медичного обстеження покласти на групу прокурорів в даному кримінальному провадженні та зобов`язати останніх перевірити дотримання прав обвинуваченого на належну медичну допомогу.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення. Ухвала припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому КПК України. Судове рішення, яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

На ухвалу суду протягом 5 (п`яти) днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою протягом того ж строку з моменту вручення копії ухвали може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали проголошений 22.08.2023 о 16 год. 00 хв.

Суддя ОСОБА_1