Справа № 462/1743/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/462/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Залізничного районного суду м.Львова від 05 квітня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Залізничного районного суду м. Львова від 15.03.2023 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 1 місяць позбавлення волі.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту - залишено до вступу вироку у законну силу.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до фактичного виконання.

Вирок Франківського районного суду м. Львова від 01.03.2023 року за яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання про арешт майна, про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 15.02.2023 року приблизно о 17 год. 15 хв., перебуваючи у маршрутному таксі № 51, яке проїжджало від зупинки громадського транспорту «Площа Кропивницького» до зупинки «Привокзальний ринок», а саме, на вул. Залізничній, 4 у м. Львові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, в умовах воєнного стану, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно, повторно, шляхом вільного доступу викрав з жіночої сумки гаманець синього кольору вартістю 182 грн. з грошовими коштами у сумі 124 грн., що є власністю ОСОБА_9 . Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 306 грн.

Так, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 на підставі Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, зі змінами, внесеними згідно з Указом Президента України № 757/2022, відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 21.112022 року строком на 90 діб, у зв`язку із вторгненням російської федерації на територію України, злочин вважається вчиненим в умовах воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

На цей вирок суду захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити оскаржуваний вирок у частині покарання, пом`якшити вирок, застосувавши ст.ст. 69, 75 КК України, обравши умовну міру покарання.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що вирок суду щодо ОСОБА_7 у частині покарання є неправильний та надто суворим. Зазначає, що не було враховано, що ОСОБА_7 вину свою визнав повністю та щиро покаявся у заподіяному, було застосовано спрощений порядок розгляду кримінального провадження. Також не враховано відсутність матеріальних збитків у справі, оскільки викрадений гаманець повернуто власнику.

Вважає, що наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення.

Покликається, що не враховано також те, що ОСОБА_7 займається суспільно-корисною працею, щоб утримувати як себе, так я хвору матів з якою проживає. Крім цього, не було враховано ряд хвороб ОСОБА_7 : ВІЛ інфікований, вірусний гепатит. Також обвинувачений хворіє втратою зору. Звертає увагу, що наявні у обвинуваченого захворювання потребують як амбулаторного так і стаціонарного лікування у загальноприйнятих умовах та не можуть бути надані у місцях позбавлення волі. Стверджує, що не враховано наявність на утриманні ОСОБА_7 матеріє, яка має 3 групу інвалідності. Наголошує, що вирок суду у частині призначеного покарання створює реальну загрозу здоров`ю та життю як ОСОБА_7 , так і його матері.

Також захисник звертає увагу, що на момент постановлення оскаржуваного вироку, вирок Залізничного районного суду м. Львова від 15.03.2023р. не набув законної сили, оскільки знаходиться на перегляді у Львівському апеляційному суді.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навели аналогічні доводи у судовому засіданні та просили таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні вимоги сторони захисту, з огляду на безпідставність таких, та просив залишити без змін оскаржуване судове рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому судом апеляційної інстанції вирок суду у цій частині не переглядається.

Перевіривши апеляційні доводи сторони захисту щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Відповідно до санкції ч.4 ст.185 КК України за вчинення даного кримінального правопорушення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Колегією суддів встановлено, що призначаючи ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції у повній мірі враховано усі обставини, передбачені ст.65 КК України.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання місцевим судом враховано, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке кваліфікується як тяжкий злочин, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, перебуває на обліку у лікаря нарколога, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, вину у скоєному визнав, відшкодування заподіяної потерпілій шкоди, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Доводи захисника про те, що посткримінальна поведінка ОСОБА_7 свідчить про те, що він став на шлях виправлення, колегія суддів визнає голослівними, адже матеріали кримінального провадження спростовують такі твердження сторони захисту.

Зокрема, згідно обвинувального акта шкоду потерпілій було відшкодовано внаслідок вилучення у ОСОБА_7 викраденого майна, а не завдяки активним діям обвинуваченого, направлених на усунення заподіяної шкоди.

Крім цього, колегія суддів враховує, що згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, і 15.08.2022р. ОСОБА_7 вкотре звільнився з місць позбавлення волі, однак вже 15.02.2023р. знову вчинив тяжкий умисний злочин з корисливих мотивів, що свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення.

Покликання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 займається суспільно-корисною працею, щоб утримувати як себе, так я хвору матів з якою проживає жодними об`єктивними доказами не підтверджено.

Також у матеріалах кримінального провадження відсутні данні про те, що ОСОБА_7 працевлаштований та у законній спосіб отримує заробіток. Відтак доводи про те, що на утриманні обвинуваченого знаходиться його мати колегія суддів не приймає до уваги.

Апеляційні доводи захисника про те, що місцевим судом не враховано ряд наявних у ОСОБА_7 захворювань, які потребують лікування у загальноприйнятих умовах колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що за станом здоров`я обвинувачений не може перебувати у місцях позбавлення волі. Не були такі докази представлені і при апеляційному розгляді справи.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України фактично у мінімальному розмірі, встановленому у санкції інкримінованого йому злочину, у повній мірі відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суду з урахуванням обставин цього кримінального провадження відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.

При апеляційному розгляді не встановлено підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Крім цього колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України з урахуванням вироку Залізничного районного суду м. Львова від 15.03.2023р., оскільки кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинено 15.02.2023р., тобто до постановлення вироку Залізничного районного суду м. Львова від 15.03.2023р.

При цьому, колегія суддів враховує правовий висновок, об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 01.06.2020р. (справа № 766/39/17), згідно якого при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч.4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів).

Також колегією суддів встановлено, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 червня 2023р. вирок Залізничного районного суду м.Львова від 15.03.2023р. щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Ураховуючи наведене вище, у даному кримінальному провадженні відсутні правові підстави для застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

За наслідками апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є надто суворим, а тому апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає, оскільки не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, зокрема у частині призначеного обвинуваченому покарання.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосуванням закону України про кримінальну відповідальність чи порушень вимог кримінального процесуального закону, що мало б наслідком скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 05 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: