УХВАЛА

22.08.2023 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання старшого слідчого СВ Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, внесене в кримінальному провадженні №0002567 від 21.08.2023 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та додані до клопотання матеріали, - ВСТАНОВИВ: Слідчий звернувся з клопотанням, в якому просить накласти арешт на шоколад молочний «Milka» з арахісом та карамеллю у кількості 2 шт., напій енергетичний «Revo» слабоалкогольний з/б об`ємом 0,5 л., в кількості 2 шт., які перебували у користуванні ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та власником якого є ТОВ «Сільпо -Фут». У клопотанні вказано, що в ході досудового розслідування встановлено, що 20.08.2023 близько 22 год 10 хв невідома особа, перебуваючи в приміщенні магазину "Сільпо", що за адресою м. Житомир, пл. Короленка, 5, площа Житній Ринок, 1, таємно, в умовах воєнного стану намагалася здійснила крадіжку товару на суму 310 гривень, однак була затримана працівниками магазину. Вказане майно 21.08.2023 року в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Житомир пл. Житній ринок 1 було виявлено та вилучено Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що майно, на яке він просить накласти арешт, має значення речових доказів у згадуваному кримінальному провадженні, крім цього, необхідно отримати відповідні висновки експертиз.

Слідчий просив розгляд клопотання проводити без його участі та без участі власника майна.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Згідно п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Застосування арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження, не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КК України).

Згідно ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. Встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002567 від 21.08.2023 року, здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України. Згідно протоколу огляду місця події від 21.08.2023 року майно, на яке слідчий просить накласти арешт, вилучено до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області. До клопотання слідчим долучено: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, протокол допиту свідка, протокол огляду місця події, постанову про визнання речових доказів. Зі змісту клопотання слідчого про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту обумовлена визнанням вищезазначеного майна речовими доказами, оскільки існує сукупність достатніх підстав вважати, що вилучене під час огляду майно, є предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 246 КК, відповідно до положень ч.ч.1,3 ст. 170 КПК України. Завданням арешту зазначеного майна слідчий визначив запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а метою можливість використання як доказів відомостей, що містяться на вилучених речах та неможливість іншими способами довести обставини в даному кримінальтному проваджені та проведення експертиз. На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для арешту майна, вказаного у клопотанні слідчого, оскільки останнім не доведено потреби кримінального провадження у накладенні арешту на вилучене майно, не зазначено, які саме відомості містяться на вилучених речах, які висновки експертиз необхідно отримати, ( вартість такого майна, в разі необхідності її встановлення, можливо визначити без накладення арешту на таке майно), в який спосіб може бути знищено майно . Таким чином, слідчим не доведено, що не накладення арешту на майно призведе до знищення та втрати слідів, призведе до пошкодження майна, псування, знищення або передачі, відчуження третім особам. За правилами статті ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді. Керуючись ст. ст. 169, 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, УХВАЛИВ: Відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні №0002567 від 21.08.2023 року. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1