Справа № 948/840/22
Провадження № 1-кп/643/112/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001013 від 11.11.2022, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Федорівка Велико-Бурлуцького району Харківської області, громадянина України, із вищою освітою, який раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України

ВСТАНОВИВ

В провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурором заявлено клопотання, згідно якого вона просить забезпечити цивільний позов шляхом накладення арешту на автомобіль «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 2015, свідоцтво НОМЕР_2 , з забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії з цим майном.

В обґрунтування клопотання зазначено, що стороною обвинувачення пред`явлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, у розмірі 5908758,79 грн. Обвинуваченим надано документи, які підтверджують факт відчуження ним автомобіля своїй дружині ОСОБА_6 . На переконання прокурора, обвинувачений, передбачаючи негативні наслідки у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на належне йому майно, уклав фіктивний договір відчуження вказаного автомобіля, що в подальшому унеможливіть виконання рішення суду. Ураховуючи наведене та практику Верховного Суду, згідно якої такі правочини є фіктивними та можуть бути визнані недійними, прокурор звернулась до суду з вказаним клопотанням.

У судовому засіданні 13.06.2023 прокурор підтримала клопотання та викладені в ньому доводи.

Обвинувачений та його захисник, кожний окремо, у судовому засіданні 13.06.2023 заперечували проти задоволення клопотання прокурора та вжиття заходів забезпечення позову. В обґрунтування заперечень зазначили, що станом на даний час власником автомобіля є не обвинувачений, а його дружина, яка не є учасником кримінального провадження.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд керується таким.

Положеннями ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, в тому числі для забезпечення цивільного позову. Арешт майна допускається в тому числі з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Як вбачається з наданої стороною захисту копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , вказаний вище автомобіль належить на праві власності не обвинуваченому, а ОСОБА_6 , яка не відноситься до будь-якої з категорій осіб, визначених у ч. 6 ст. 170 КПК України, на майно яких може бути накладений арешт з метою забезпечення цивільного позову.

Доводи прокурора щодо фіктивності та, як наслідок, недійсності договору, згідно якого автомобіль був відчужений обвинуваченим у власність ОСОБА_6 , суд вважає необґрунтованими, а посилання на відповідну практику Верховного Суду - нерелевантною з огляду на таке.

Як вбачається з практики Верховного Суду, на яку посилалась прокурор, у тому числі постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, ухваленої в справі № 369/11268/16-ц, суди у вказаних справах, розглянутих в порядку цивільного судочинства, задовольняли позови кредиторів про визначення фіктивним та недійсними правочинів, внаслідок яких засуджені передавали право власності на належне їм майно своїм близьким родичам.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, яка передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин, тобто правочини, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, визнається судом недійсним.

У судовому засіданні 13.06.2023 на уточнююче запитання суду прокурор показала, що судове рішення про визнання фіктивним та недійсним договору відчуження обвинуваченим вказаного вище автомобіля на користь своєї дружини, не ухвалювалось.

Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів, які б доводили фіктивність та недійсність вказаного вище договору, а саме рішення суду, що набрало законної сили.

В межах розгляду заяви (клопотання) про накладення арешту на автомобіль, суд позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання про недійсність вказаного вище договору.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє доводи прокурора щодо недійсності договору відчуження автомобіля та приходить до висновку щодо відсутності підстав для накладення арешту на автомобіль, належний ОСОБА_6 .

Керуючись ст. 131, 170-173, 350, 369-372 КПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні заяви прокурора Харківської обласної прокуратури ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль «Ford», державний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 2015, свідоцтво НОМЕР_2 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали буде проголошено в приміщенні Московського районного суду м. Харкова (м. Харків, пр. Ювілейний, буд. 38-Є) 16.06.2023 року о 15-00 год.

Суддя ОСОБА_1