У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 липня 2023 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Южноукраїнськ Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000321.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 липня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01.09.2023 р. (включно).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений просить ухвалу скасувати та обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Узагальнені доводи апелянта.

Обвинувачений зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Апелянт вважає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, прокурором не доведені, оскільки намірів переховуватись від суду не має, завжди з`являвся у судові засідання, готовий доводити свою невинуватість, а ризик вчинення інших кримінальних правопорушень не доведений стороною обвинувачення.

Апелянт звертає увагу на те, що він має постійне місце мешкання, сім`ю, тобто міцні соціальні зв`язки та чисельні захворювання, які неможливо лікувати в умовах слідчого ізолятора.

Зазначає, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення є неправомірним.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Южноукраїнського міського суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Під час судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, а саме у незаконному придбанні, перевезенні, зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинених повторно, організованою групою, в особливо великих розмірах, крім того, у даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, не працює, суд дійшов висновку, що зазначені у клопотанні ризики переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення не зменшились, тому застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

На адресу Миколаївського апеляційного суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_10 про розгляд апеляційної скарги за її відсутності, від інших учасників кримінального провадження, окрім прокурора, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участю не надходило, тому розгляд апеляційної скарги здійснюється за їх відсутності, на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має перебувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Продовження строку дії запобіжного заходу стає можливим за наявності ризиків. Ризик це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства та суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування та розгляду судом кримінального провадження (способу життя, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків, тощо).

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Так, ризик переховування ОСОБА_5 від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 9 до 12 років з конфіскацією майна, при цьому не працює, законних джерел прибутку не має.

Оцінюючи наявність ризику можливого вчинення ОСОБА_5 інших кримінальних правопорушень, апеляційний суд враховує правові висновки викладені Європейським Судом з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії», згідно яким, ризик вчинення нових кримінальних правопорушень має місце, коли попередня поведінка особи дає підстави для очікувань, що він не має наміру зупинятись у своїх злочинних діях, коли небезпека має бути явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи.

Відповідно до обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, вбачається систематичність здійснення ним злочинної діяльності в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, з метою отримання незаконного прибутку. При цьому, ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, що вказує на сформованість його злочинних намірів та дає підстави вважати, що він в подальшому продовжить займатись протиправною діяльністю. Крім того, в іншому кримінальному провадженні ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

Наведені обставини дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності або вчиняти інші кримінальні правопорушення, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та продовжують існувати.

За наведеного, доводи обвинуваченого про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України від 16.05.2013 р., яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченого, про те, що він має постійне місце мешкання та певні соціальні зв`язки не спростовують висновків суду про можливість вчинення ним дій, передбачених ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що стан здоров`я обвинуваченого перешкоджає перебуванню його під вартою, оскільки до апеляційної скарги не додано доказів того, що стан здоров`я ОСОБА_5 є задовільним, і що є неможливим отримання ним лікування в установі попереднього ув`язнення.

В умовах слідчого ізолятора медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота, організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я, і, лікування обвинуваченого, у разі наявності у нього захворювань, можливе в умовах слідчого ізолятора та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наведеного, правових підстав для зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, апеляційний суд не вбачає і вважає, що рішення суду про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлене з дотриманням вимог закону, з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 04 липня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3