Справа № 308/3437/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю сторін кримінального провадження :

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальне провадження №308/3437/21, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000448 від 12.09.2020 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Ужгородського міськрайонного суду знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000448 від 12.09.2020 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 25.03.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 23 травня 2021 року.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 20.05.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 16 липня 2021 року.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 13.07.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 10 вересня 2021 року.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 07.09.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 04 листопада 2021 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 27.10.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 24 грудня 2021 року включно.

Згідно ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2021 р. обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 18 лютого 2022 року включно.

Згідно Ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 09.02.2022 р. у задоволенні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмолено, ОСОБА_4 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби без застосуванням спеціальних електронних засобів контролю.

Згідно Ухвали судді Ужгородського міськрайонного суду від 01 червня 2022 року обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 25 липня 2022 року.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання, яке подав у письмовому вигляді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 до двох місяців у зв`язку із наявними ризиками передбаченими у п. п. 1, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказав на те, що зазначені ним ризики, існували на час обрання запобіжного заходу та не зменшились на час розгляду справи. Просив врахувати, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який міцних соціальних зв`язків не має, офіційно ніде не працює, його майновий стан незадовільний.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання прокурора. Вважає клопотання необгрунтованим, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Вказала, що доводи прокурора про наявність ризиків є недоведеними, безпідставними, прокурор не надав жодного доказу на підтвердження наявності ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні погодився з доводами захисника просив відмовити у задоволенні клопотання прокурор про обрання запобіжного заходу.

Потерпілі в судове засідання не зявились.

Ознайомившись з поданим клопотанням прокурора, заслухавши доводи учасників судового розгляду та заперечення обвинуваченого та його захисника, щодо клопотання, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На час розгляду клопотання прокурора відносно ОСОБА_4 відсутній будь - який запобіжний захід.

При вирішенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд застосовує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При вирішенні клопотань слід враховувати вимоги статей 177, 178 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Стаття 177 КПК України містить правові норми щодо мети та підстав застосовування запобіжних заходів. Так, запобіжні заходи загалом, в тому числі тримання під вартою як один з їх видів, застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігти спробам 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Запобіжні заходи застосовуються за наявності обгрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії викладені вище.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам , передбачених ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу крім наявності ризиків , зазначених у статті 177, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, розмір майнової шкоди, майновий стан, наявність родини та утриманців, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.

Оцінку обґрунтованості підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України у кримінальному провадженні № 0000448, відомості про яке внесені до ЄРДР 12.09.2020 року надано в ухвалі Ужгородського міськрайонного суду від 25.03.2021 року щодо розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу.

Відносно ОСОБА_4 складено та передано до суду обвинувальний акт, отже кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду по суті. З урахуванням зазначеного, під час вирішення питання щодо обрання запобіжного заходу суд керується правилами глави 28 КПК України, які регламентують порядок цієї стадії кримінального провадження, зокрема ст.331, 333 КПК України. За наявності підстав можлива причетність особи до злочину є предметом перевірки слідчого судді на стадії досудового розслідування. Стадія судового розгляду передбачає перевірку обвинувального акту на предмет доведеності стороною обвинувачення вини особи в інкримінованому їй діянні. Така особа має інший процесуальний статус - статус обвинуваченого, а отже й правових підстав для перевірки обґрунтованості підозри з урахуванням процесуального статусу особи на даній стадії кримінального провадження немає. Це суперечить й завданням суду на даній стадії, який за результатами розгляду кримінального провадження по суті саме у відповідному вироку робить висновок про доведеність чи недоведеність висунутого особі згідно обвинувального акту обвинувачення, що не допускає можливості передчасного оцінювання судом доказів у кримінальному провадженні. Отже, суд доходить висновку, що розгляд відповідного клопотання має відбуватись з урахуванням перебування особи в статусі обвинуваченого та в контексті перевірки обґрунтованості ризиків та обставин у кримінальному провадженні відповідно до статей 177, 178 КПК України.

Тримання особи під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над правом особистої свободи, закріпленим у статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на свободу і особисту недоторканість не є абсолютним і може бути обмежено на підставах і в порядку, визначених законом. Обмеження конституційного права на свободу має переслідувати легітимну мету, бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним і обґрунтованим. Воно має забезпечити можливість оптимального досягнення легітимної мети.

Вирішуючи клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом враховано обставини передбачені ст. 178 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України, два з яких за ч.2 ст.186 та ч.2 ст.289 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів, молодий вік обвинуваченого, наявність місця проживання, раніше не судимий. Крім того, у суду відсутні докази та такі не надані стороною обвинувачення, на підтвердження наявності достатніх підстав вважати що обвинувачений ОСОБА_4 буде намагатися ухилитися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню або продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується. Відсутні докази на підтвердження наявного ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_4 .

На даному етапі судового розгляду судом завершено дослідження доказів, проведено допит потерпілих, окрім потерпілого ОСОБА_6 , який за інформацією прокурора перебуває тривалий час за межами України і подав заяву про розгляд справи у його відсутності, обвинувачений показання суду надавав, що виключає мотивацію для незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого ОСОБА_6 або перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а тому обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на відсутній суспільний інтерес.

У даному кримінальному провадженні відсутній справжній суспільний інтерес і не переважує інтереси забезпечення права на свободу.

При розгляді даного клопотання суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 в справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Також у рішенні ЄСПЛ в справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

В обгрунтування клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор в судовому засіданні не довів реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи обвинуваченого, не надав фактичних даних, котрі із певною вірогідністю давали підстави стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду , перешкоджати кримінальному провадженню та вчиняти інші злочини, ґрунтується на припущеннях.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

За висновками Європейського суду з прав людини питання чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Варто також зазначити, що у рішенні від 10.02.2011 року прийнятому у справі Харченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин про які йдеться в рішеннях національних судів, рівня переконливості аргументів заявника, викладених в його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості. Крім того, у п. 80 вказаного рішення зазначається, що згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

У рішенні від 25 червня 2020 року «Лаврик та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що не оцінивши конкретні факти або не розглянувши можливість застосування інших запобіжних заходів як альтернативу триманню під вартою під час досудового слідства, та по суті постійно посилаючись на тяжкість обвинувачень, органи державної влади продовжують строк тримання під вартою під час провадження на підставах, які не можуть вважатися «достатніми» та «відповідними», щоб виправдати його тривалість.

У своєму рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення. При цьому існування розумної підозри, що заарештована особа вчинила правопорушення, є умовою sine qua non для тривалого тримання під вартою, але через деякий час ця умова перестає бути достатньою. У таких випадках суд повинен встановити наявність інших підстав, що виправдовують подальше позбавлення свободи.

За таких обставин, оцінивши в сукупності всі обставини в тому числі відповідно до ст. ст. 177, 178, 183 КПК України, враховуючи, що обвинувачений в даному кримінальному провадженні утримувався під вартою - 1 рік 2 місяці, з метою забезпечення обвинуваченому адекватного захисту від свавілля, який є важливим елементом «законності» тримання під вартою в розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 та необхідність обрання йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби без застосуванням спеціальних електронних засобів контролю.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, Рішенням Європейського суду з прав людини від 10.02.2011р. справа "Харченко проти України", ст.ст. 176-178, 331, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, у нічний час доби без застосуванням спеціальних електронних засобів контролю, що полягає в забороні обвинуваченому ОСОБА_4 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступної доби, до двох місяців, а саме датою закінчення домашнього арешту є 25 листопада 2022 року та покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки :

1.прибувати до суду на першу вимогу;

2.не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду;

3.повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4.здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Виконання даної ухвали доручити начальнику Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Контроль за виконанням обраного запобіжного заходу доручити начальнику Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. В разі невиконання вище вказаних зобов`язань відносно нього може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 30.09.2022 року о 09 год. 20 хв.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1