Провадження № 1-кп/537/203/2023
Справа № 537/1912/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.06.2023 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Кременчук кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.05.2023 року за №0000332, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, який не одружений, не працює, не має зареєстрованого місця проживання, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

у с т а н о в и в :

02.05.2023 близько 14 год. 00 хв., тобто в умовах воєнного стану, у подвір`ї будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_5 зустрівся із малолітньою дитиною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого вважав своїм біологічним сином. Під час спільної прогулянки, перебуваючи поряд з третім під`їздом будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 помітив у користуванні дитини ОСОБА_7 мобільний телефон «OPPO A57», рожевого кольору, належний на праві власності його матері ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_5 раніше співмешкав, але за чотири роки припинив спільне проживання. В цей момент у ОСОБА_5 виник прямий умисел, направлений на таємне викрадення майна ОСОБА_4 в умовах воєнного стану. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, вважаючи, що його дії непомітні для оточуючих, керуючись корисливим мотивом та метою, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, розуміючи те, що малолітня дитина, який вважав його своїм біологічним батьком, не усвідомлює його дії, спочатку попрохав у малолітньої дитини ОСОБА_7 мобільний телефон «OPPO A57», вартістю 2499,90 грн., належний ОСОБА_4 , не пояснивши дитині свої наміри, а коли отримав від дитини телефон, то поклав його до кишені своїх штанів, й в подальшому в присутності малолітньої дитини розпорядився цим телефоном на власний розсуд, а саме заклав до ломбарду «Свіжа Копійка» мобільний телефон і отриманими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд. Таким чином ОСОБА_5 в умовах воєнного стану таємно викрав у потерпілої ОСОБА_4 належний їй мобільний телефон «OPPO A57», чим спричинив потерпілій ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 2499,90 грн.

Так ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України, а саме таємно викрав чуже майно (крадіжка) в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, наведених в обвинувальному акті. ОСОБА_5 повідомив, що раніше співмешкав з ОСОБА_4 , мають п`ять спільних дітей, але він не зареєстрований батьком цих дітей. Хоча вони припинили співмешкати близько чотирьох років, й відомості про народження дітей внесені у актовий запис про їх народження на підставі ст.135 СК за заявою матері, проте ОСОБА_5 спілкується зі своїми дітьми. 02.05.2023 року ОСОБА_5 домовився з сином Дникало Данилою зустрітися та разом погуляти. Коли вони зустрілися у дворі будинку, де мешкає ОСОБА_4 з їх дітьми, то ОСОБА_5 побачив у сина мобільний телефон, який йому купила мати ОСОБА_4 . ОСОБА_5 попросив у своєї дитини цей мобільний телефон, потім вони разом з дитиною заклали цей телефон у ломбард, а отримані кошти витратили на власні потреби. ОСОБА_4 не давала згоди на заклад у ломбард належного їй мобільного телефону, який вона надала дитині ОСОБА_8 користуватися під час прогулянки. Тому коли ОСОБА_4 дізналася про такий його вчинок, то повідомила поліції про злочин. ОСОБА_5 щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував ОСОБА_4 заподіяну шкоду, активно сприяв розкриттю злочину. Просив суд не карати його суворо.

Потерпіла ОСОБА_4 дала суду показання, що раніше співмешкала з ОСОБА_5 , мають п`ять спільних дітей. Хоча вони припинили співмешкати близько чотирьох років, й відомості про народження дітей внесені у актовий запис про їх народження на підставі ст.135 СК за заявою матері, проте ОСОБА_5 спілкується зі своїми дітьми. 02.05.2023 року близько 14:00 год. син ОСОБА_6 попросив відпустити його зустрітися з батьком ОСОБА_5 та погуляти з ним. ОСОБА_4 надала дозвіл. Дникало ОСОБА_8 спочатку вийшов на вулицю, але швидко повернувся, попросив ще взяти належний їй мобільний телефон, щоб зробити з батьком спільні фото. На що ОСОБА_4 дала згоду. Син ОСОБА_6 взяв телефон та знов пішов на вулицю гуляти з батьком ОСОБА_5 . Близько 16:00 год. ОСОБА_4 зателефонувала сину ОСОБА_8 , проте її телефон був поза межами досяжності. ОСОБА_4 відвідала медичний центр, а коли поверталася, то побачила сина ОСОБА_8 з батьком ОСОБА_5 . Тоді ОСОБА_4 зробила зауваження сину, що він вимкнув мобільний телефон, тому вона не змогла йому зателефонувати й хвилювалася за нього. Але син ОСОБА_8 повідомив їй, що він разом з батьком заклав її телефон у ломбард, а отримані гроші витратили на власний розсуд. ОСОБА_4 обурилася таким вчинком ОСОБА_5 , оскільки вона не давала згоду здавати її телефон у ломбард. Тому ОСОБА_4 повідомила поліцію про викрадення її мобільного телефону ОСОБА_5 . Разом з тим ОСОБА_4 повідомила, що на теперішній час ОСОБА_5 добровільно відшкодував їй заподіяну шкоду, а тому вона просила суд не карати його.

Відповідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

На підставі ч.3 ст.349 КПК України, при встановлені фактичних обставин справи, за клопотанням прокурора, з яким погодився обвинувачений, суд обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_5 , допитом потерпілої ОСОБА_4 та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

Вина обвинуваченого підтверджується його особистими поясненнями в істинності та добровільності яких сумнівів у суду не виникає. А тому суд вважає вину обвинуваченого доведеною.

Таким чином суд приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, а саме таємно викрав чуже майно (крадіжка) в умовах воєнного стану.

Такий висновок суду відповідає роз`ясненням п.17 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, за якими слід мати на увазі, що коли потерпіла особа через вік, фізичні чи психічні вади або інші обставини не могла правильно оцінювати і розуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними, передачу нею майна чи права на нього не можна вважати добровільною. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, та за відсутності змови з особою, яка ввела потерпілого в оману, вчинене не може розглядатись як шахрайство. Якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Оскільки малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на момент вчинення ОСОБА_5 злочину йому було 6 років, тому суд вважає, що дитина такого віку не могла правильно оцінювати і розуміти зміст, характер і значення своїх дій та керувати ними. Відповідно передачу малолітньою дитиною ОСОБА_9 , якого він вважав своїм батьком, мобільного телефону, належного матері ОСОБА_4 , - не можна вважати добровільною. Суд оцінює, що ОСОБА_5 заволодів мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_4 , скориставшись тим, що їх малолітній син за віком не мав можливості правильно оцінити значення , своїх дій, а тому вчинене ним не може розглядатися як шахрайство. Такі дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати відповідно як крадіжку з кваліфікуючою ознакою вчинення в умовах воєнного стану.

В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

В ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ст.65 КК України, реалізуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд при призначенні покарання враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином в силу кваліфікуючої ознаки вчинення в умовах воєнного стану, конкретні обставини справи (таємне викрадення мобільного телефону, в умовах воєнного стану шляхом вільного доступу у магазині), розмір заподіяної шкоди (2499 грн.), яка добровільно відшкодована, відсутність тяжких наслідків від кримінального правопорушення.

Потерпіла в судовому засіданні просила не карати суворо обвинуваченого, підтвердила добровільне відшкодування обвинуваченим заподіяної їй шкоди.

Разом з тим суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності. Не одружений, заробляє тимчасовими підробітками. Не перебуває під диспансерним або консультативним наглядом в психоневрологічному диспансері. Проте перебуває на динамічному спостереженні у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра. Суду не подані негативні характеристики ОСОБА_5 з місця його проживання.

Обставиною, яка в силу ст.66 КК України пом`якшує покарання, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставини, які в силу ст.67 КК України обтяжують покарання, відсутні.

З огляду на наведене, враховуючи положення ст.69-1 КК України, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 мінімальне покарання в межах санкції закону за вчинене ним кримінальне правопорушення.

На підставі ст.75 КК України, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, обставини справи та особу обвинуваченого, думку прокурора, а також думку потерпілої, суд визнає можливим виправлення ОСОБА_5 із звільненням від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк з покладанням обов`язків, визначених ст.76 КК України.

А тому суд вважає за необхідне на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення з випробуванням на іспитовий строк з покладанням обов`язків, визначених п.1, п.2 ч.1, п.2, п.4 ч.3 ст.76 КК України.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Речові докази у справі відсутні.

Процесуальні витрати на залучення експерта у справі відсутні.

Під час досудового розслідування щодо підозрюваного ОСОБА_5 застосовувався запобіжний захід особисте зобов`язання. Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 виконував свої процесуальні обов`язки, не ухилялася від суду. А тому враховуючи процесуальну поведінку й особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, не чинив перешкод у встановленні істини у справі, не ухилявся від органів досудового розслідування та суду, суд не вбачає ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування щодо нього запобіжних заходів до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначити покарання позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік, відповідно до п.1, п.2 ч.1, п.2, п.4 ч.3 ст.76 КК України поклавши на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Вирок суду може бути оскаржений з дотриманням вимог ч.3 ст.349, ч.2 ст.394 КПК України в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області у строк 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вручити учасникам процесу копію вироку негайно, після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, направити копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, ознайомлення з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Протягом строку апеляційного оскарження учасники судового провадження за їх клопотанням можуть ознайомитись з матеріалами кримінального провадження.

Суддя Крюківського районного суду

м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1 .