Справа № 175/4075/20
Провадження № 1-кп/175/220/20
Вирок

Іменем України

28 листопада 2022 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретареві ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

а також потерпілого ОСОБА_7 і його

представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0001718 відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Лошкарівка Нікопольського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню доньку, працюючого водієм ТОВ «Диана Групп», проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

встановив:

14 грудня 2019 року приблизно о 05.30 годині у приміщенні автозаправної станції «WOG» (далі АЗС або АЗС «WOG»), розташованій по вул. Миколаївській, буд. № 191 «А» у с. Дороге Дніпровського району Дніпропетровської області, між раніше незнайомими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин розпочався конфлікт, під час якого у обвинуваченого раптово виник умисел, спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

З цією метою ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, із силою наніс йому один удар головою в область обличчя, внаслідок чого заподіяв тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію внутрішнього кута лівої брови; двох синців на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом у виличну область ліворуч, на верхній та нижній повіці правого ока в проекції внутрішнього кута з переходом у виличну область праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день).

У судовому засіданні ОСОБА_9 свою провину визнав частково і пояснив, що 14.12.2019 року близько 05.30 години разом із родиною заїхав до АЗС «WOG» у с. Дороге, де дружина з донькою залишилися в автомобілі, а він разом із сином ОСОБА_11 пішли до приміщення ОСОБА_12 , зробили замовлення хотдогів і кави. В цей час до приміщення АЗС зайшов раніше незнайомий йому потерпілий, який поводився розкуто та звертався до працівниць ОСОБА_12 як до подружок, висловлюючи вимогу зробити йому швиденько хотдог із молочною сосискою. Він зауважив, що раніше замовив такий хотдог і його чекає дитина, на що оператор завірила, що він отримає своє замовлення. Після цього він відійшов до стійки з каво-машиною, куди також підійшов потерпілий та почав його провокувати, штовхати ногою, а після його зауваження, дістав з кишені предмет, який здався йому схожим на травматичний пістолет, і підніс до його обличчя. Згодом виявилось, що то був бойовий патрон. Здійснюючи маневр виверту від руки потерпілого, він ненавмисно штовхнув його на себе і потерпілий вдарився своєю головою об його, від чого у останнього пішла кров. Після цього потерпілий висловлював на його адресу нецензурну лайку і різні погрози. Вину визнає часткового, оскільки наніс удар ненавмисно. Позов потерпілого не визнає.

Провина обвинуваченого у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується наступними доказами.
Показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який у суді пояснив, що суботнім ранком 14.12.2019 року близько 05.00 години зі своїм знайомим ОСОБА_13 заїхав на АЗС «WOG», де є постійним клієнтом, і привітавшись із дівчатами, замовив дві кави та два хотдоги. У цей час у приміщенні АЗС перебував раніше йому незнайомий ОСОБА_9 зі своїм неповнолітнім сином, і почувши його замовлення, у грубій формі заявив, що раніше нього зробив замовлення, а тому перші приготовлені хотдоги будуть його. Проти цього він не заперечував, і чекаючи приготування свого замовлення, відійшов до столика для приготування кави, куди до нього підійшов і почав чіплятися обвинувачений, який обома руками із значною силою штовхнув його у груди. Від цього він ледь утримався на ногах, а ОСОБА_9 почав висловлювати на його адресу образи та говорив, що не може терпіти таких як він. Щоб завадити конфлікту, до них підійшов ОСОБА_14 та став між ними, а він відійшов до іншого столику. Однак, обвинувачений прослідував за ним і став погрожувати проломити йому голову. На це він показав свій амулет вихолощений патрон і сказав, що «ось цим пробивають голову». Після цих слів ОСОБА_9 спробував ударити його спочатку правою рукою, а потім лівою рукою, які він перехопив, і тоді обвинувачений вдарив своєю лобовою частиною голови у його ліву лобну частину. Унаслідок удару у нього почалася сильна кровотеча, а тому на його прохання працівники ОСОБА_12 викликали поліцейських, які в свою чергу викликали швидку медичну допомогу. Під час спілкування з працівником поліції на місці події він просив зберегти відеозаписи із камер відеоспостереження, встановлених у приміщенні АЗС, і отримав запевнення поліцейського про те, що той переглянув відео та записав його на свій телефон. Куди у подальшому подівся цей відеозапис і чому у матеріалах справи відсутній запис із відеокамер, йому не відомо. Після отриманого пошкодження він тривалий час лікувався та через фізичну ваду обличчя не був присутнім на дуже важливих перемовинах своєї компанії, яка через це понесла великі збитки. На даний час має вади слуху і зору, які пов`язані з отриманою травмою, та відчуває неприємні відчуття на місці шраму. Свій цивільний позов підтримує та просить задовольнити, а обвинуваченому просить призначити покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, оскільки вважає, що іншим шляхом останнього неможливо перевиховати.

Показаннями свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні пояснив, що у грудні 2019 року, більш точної дати не пам`ятає, близько 05.00 години він разом із товаришем ОСОБА_15 заїхали на АЗС «WOG», де зробили замовлення кави та хотдогів. У той час у приміщенні АЗС перебували дві працівниці та раніше незнайомий йому ОСОБА_9 із сином-підлітком. Почувши, що вони замовили хотдоги, обвинувачений зауважив, що перший зробив таке ж замовлення, на що ОСОБА_16 не заперечував. Після розрахунку і отримання чеків для приготування кави, він відійшов до столику, а потерпілий направився до каво-машини, де на той час перебував обвинувачений, який поводився агресивно і без видимих на то причин почав висловлювати словесні погрози на адресу ОСОБА_7 . Говорив, що проб`є тому голову, а потім обома руками штовхнув у груди потерпілого, який ледь утримався на ногах. Після цього ОСОБА_16 став відходити від обвинуваченого, який почав рухатися за ним і намагався нанести удари руками, а коли йому це не вдалося, вдарив потерпілого головою. Більш детально описати нанесення ударів не може, оскільки минув значний час. У потерпілого була пошкоджена ліва брова. Після вказаних подій потерпілий на протязі 2-х - 3-х тижнів мав опухле обличчя та синці. Показаннями свідка ОСОБА_17 , яка у суді пояснила, що 14.12.2019 року близько 05.30 години вона перебувала на своєму робочому місці у приміщенні АЗС «WOG» по вул. Миколаївській, буд. № 191 «А» у с. Дороге, де працювала оператором. У цей час до приміщення зайшов ОСОБА_9 із хлопчиком підлітком, замовив хотдоги та каву. Після цього до приміщення АЗС зайшли потерпілий з невідомим чоловіком, які також замовили хотдоги та каву. Обвинувачений у грубій формі заявив, що він раніше замовив хотдоги, на що вона підтвердила, що перші приготовлені хотдоги це його замовлення. Після цього обвинувачений пішов до стійки приготування кави, куди також підійшов потерпілий з метою приготування кави, і в цей час між ними розпочався конфлікт, ініціатором якого був ОСОБА_18 . Під час конфлікту обвинувачений висловлювався нецензурною лайкою, хапав за одяг потерпілого, висловлював словесні погрози. Після висловлених погроз обвинуваченим, потерпілий показав йому патрон і сказав, що таких людей як він, потрібно зупиняти. Вона не може точно сказати, у який саме спосіб обвинувачений завдав удар потерпілому, оскільки знаходилася на значній відстані та самого удару не бачила. У зв`язку із конфліктом вона викликала працівників охорони, які у подальшому викликали працівників поліції. Також повідомила, що не має доступу до відеозаписів із камер спостережень, у зв`язку з чим не надавала ніяких записів поліцейським. Чи надавалися копії відеозаписів у подальшому працівникам поліції, їй не відомо.

Показаннями свідка ОСОБА_19 , яка у суді пояснила, що у грудні 2019 року, більш точної дати не пам`ятає, її чоловік ОСОБА_16 зі своїм товаришем ОСОБА_20 поїхали на полювання, а коли після обіду чоловік повернувся додому, у нього було розбите обличчя в районні лоба, від чого пішов синець під ліве око. На її питання «що трапилося?», чоловік повідомив, що на ОСОБА_12 його вдарив невідомий чоловік. Більш детальних обставин події їй не відомо. Після травми у чоловіка були сильні головні болі, обличчя було набряклим. Чоловік дуже переймався своїм зовнішнім виглядом, був пригніченим, рани загоювалися тривалий час. Унаслідок травми у нього виникли проблеми зі слухом і зором, почалися головні болі, пов`язані з погодними умовами, порушення сну. У зв`язку із отриманими пошкодженнями чоловік не зустрічався зі своєю донькою та маленькими онучками під час новорічних свят. Також отримана травма мала вплив на його трудову діяльність, обмежила можливість зустрічатися з партнерами. На час лікування чоловік був позбавлений можливості фінансово утримувати родину. На даний час зовні чоловік не має для неї відштовхуючого виду.

Показаннями свідка ОСОБА_21 , який у суді пояснив, що станом на грудень 2019 року він працював інспектором групи реагування патрульної поліції Дніпровського РВП і разом із патрульним поліцейським ОСОБА_22 виїздив на місце події до АЗС «WOG» по АДРЕСА_2 . По прибуттю на місце події, точної дати якої не пам`ятає, у приміщенні АЗС «WOG» були присутні співробітники державної служби охорони, й конфлікт уже закінчився. Потерпілий ОСОБА_16 звернувся із заявою про отримання тілесних ушкоджень. Після цього були опитані потерпілий та обвинувачений. Одна з працівниць ОСОБА_12 , яка саме не пам`ятає, запевнила, що відеозаписи з камер відеоспостережень у приміщенні АЗС будуть збережені. Особисто він ці записи не переглядав і на свій телефон не записував. Пояснень сторін і стан учасників конфлікту не пам`ятає та не може пояснити відсутність у справі пояснень свідків події працівників АЗС.

Показаннями свідка ОСОБА_23 , який у суді пояснив, що він працює слідчим ВП № 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. На місце події 14.12.2019 року у приміщенні АЗС «WOG» по вул. Миколаївській, буд. № 191 «А» у с. Дороге він особисто не виїздив, а лише працював із матеріалами кримінального провадження. У якості слідчого один раз виїздив до цієї АЗС з метою допиту працівників АЗС. Огляд місця події не проводив, на свій письмовий запит про отримання записів із камер відеоспостереження, отримав усну відповідь, що запис не зберігся, через що такий запис відсутній у матеріалах справи. Самого відеозапису він взагалі не бачив і не пам`ятає розмов з потерпілим про наявність відеозапису у працівника поліції.

Матеріалами кримінального провадження № 0001718, а саме:

- рапортом старшого інспектора-чергового Дніпровського РВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_24 від 14.12.2019 року, зареєстрованим у той же день в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку) під № 20209, із якого убачається, що зі служби «102» надійшло повідомлення оператора АЗС «WOG» ОСОБА_25 про те, що цього дня о 05.23 годині у приміщенні АЗС відбулася бійка двох невідомих чоловіків (а.к.п.9);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення… від 14.12.2019 року, в якому ОСОБА_16 просить органи поліції вжити заходів відносно невідомого чоловіка,

який завдав йому тілесних ушкоджень (а.к.п.10);

- висновком експерта № 357е від 30.01.2020 року і додатковим висновком експерта № 989е від 09.04.2020 року, з яких убачається, що у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію внутрішнього кута лівої брови; двох синців на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом у виличну область ліворуч, на верхній та нижній повіці правого ока в проекції внутрішнього кута з переходом у виличну область праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні (21 день). Враховуючи характер, локалізацію та ступінь ознак загоєння виявлених тілесних ушкоджень, дані медичної документації, можливо вказати, що ушкодження утворилися незадовго до надання первинної медичної допомоги у 16 МКЛ, тобто і в термін на який вказує обстежений та слідчий у постанові. Локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 в області обличчя не суперечить механізму їх утворення, на який вказує останній в ході проведення слідчого експерименту за його участю, а саме при ударі головою нападника в ліву лобну область голови обстеженого (а.к.п.15-16,17,30-32,48-50);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.04.2020 року і відеозаписом до нього, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_16 у присутності спеціаліста СМЕ детально розповів і на статисті показав при яких обставинах, чим і куди 14.12.2019 року ОСОБА_9 наніс йому удар в лобну область голови (а.к.п.51-54,55).

Оцінивши зазначені докази, суд приходить до висновку про їх належність, допустимість і достовірність. Ці докази повністю узгоджуються між собою і у своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого. Порушень вимог закону щодо відкриття доказів стороні захисту, суд не вбачає.

Разом із цим, проаналізувавши надані стороною обвинувачення докази, суд погоджується з позицією сторони захисту і приходить до висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_26 як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження за ознакою непоправного знівечення обличчя потерпілого не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 121 КК України, за якою органом досудового розслідування кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_26 та викладені в обвинувальному акті від 25.06.2020 року, передбачено, зокрема, відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя.

Пунктом 2.1.8. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6 (далі Правила), визначено, що судово-медичний експерт не кваліфікує ушкодження обличчя як знівечення, оскільки це поняття не є медичним. Він визначає вид ушкодження, його особливості та механізм утворення, встановлює, чи є це ушкодження виправним або невиправним.

Під виправністю ушкодження належить розуміти значне зменшення

вираженності патологічних змін (рубця, деформацій, порушення міміки, тощо), з часом або під дією не хірургічних засобів. Коли ж для усунення необхідне оперативне втручання (косметична операція), то ушкодження обличчя вважається невиправним.

Коли ушкодження обличчя виправне, ступінь тяжкості його

визначається виходячи з критеріїв, викладених у цих Правилах; при не виправності нарівні із визначенням ступеня тяжкості ушкодження звичним порядком експерт зазначає, що ушкодження може бути розцінене як тяжке, якщо буде визнане таким, що знівечило обличчя.

Непоправне знівечення обличчя може бути результатом: обливання обличчя кип`ятком, кислотою чи іншою речовиною; нанесення глибоких чи значної кількості мілких шрамів за допомогою гострих предметів; обрізання вух чи носа. Такі ушкодження надають обличчю страхітливий і такий, що відштовхує, вигляд і, крім фізичної шкоди, спричиняють потерпілому велику психічну травму.

Отже, поняття знівечення обличчя не медичне поняття, тому право кваліфікувати ушкодження обличчя як знівечення належить до компетенції суду, та воно визначається стосовно будь-якої потерпілої особи, виходячи з естетичної оцінки нормального вигляду обличчя. Суд оцінює зовнішній вигляд потерпілого на момент судового розгляду виходячи із загальноприйнятих уявлень про людський вигляд.

Згідно із загальноприйнятими уявленнями про вигляд людини, обличчям є передня частина голови людини, яка виражає її зовнішність, індивідуальність, що за допомогою міміки (руху м`язів обличчя) відображає внутрішній душевний стан, настрої, переживання людини. Знівеченим обличчя вважається тоді, коли воно має неприємний, огидливий вигляд, потворний, відштовхуючий зовнішній вигляд не властивий нормальному людському обличчю.

Матеріалами кримінального провадження, зокрема висновком експерта № 357е від 30.01.2020 року та додатковим висновком експерта № 9898е від 09.04.2020 встановлено, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію внутрішнього кута лівої брови, двох синців на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом в виличну області ліворуч, на верхній та нижній повіці правого ока в проекції внутрішнього кута з переходом в виличну область праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). На момент повторного огляду ОСОБА_7 24.12.2020 року рубець на обличчі неокріплий, помірно щільний на дотик, тобто повністю не сформований, тому вирішити питання щодо виправності чи не виправності рубця може бути після повного формування рубця, але не раніше чим через 3 місяця після отримання травми. За даними консультативного висновку лікаря щелепно-лицевого хірурга, виявлена у ОСОБА_7 рубцева деформація є невиправною. У разі, якщо судово-слідчими органами буде визнано, що вказаний рубець знівечує обличчя, то тілесні ушкодження, відповідно до п.2.1.8. Правил, мають бути віднесені до категорії тяжких тілесних ушкоджень. У разі, якщо судово-слідчими органами буде визнано, що вказаний рубець не знівечує обличчя, то тілесні ушкодження будуть відповідати ступеню тяжкості, який вказаний у висновку експерта № 357е від 30.01.2020 року.

Оцінюючи зовнішній вигляд обличчя ОСОБА_7 під час

судових засідань на протязі з березня 2021 року по листопад 2022 року, враховуючи всі вищевикладені фактори, а також загальноприйняті уявлення про вигляд людини, наявний на обличчі потерпілого рубець, тобто тілесне ушкодження у вигляді рубця в лобній ділянці, не можна розцінити як тяжке тілесне ушкодження, оскільки він не є огидним, страхітливим чи таким, що відштовхує, не надає обличчю потерпілого відразливого чи потворного вигляду, а тому суд не вважає доведеним те, що дане тілесне ушкодження, заподіяне потерпілому ОСОБА_10 , відноситься до категорії тяжких за ознакою непоправного знівечення обличчя.

З огляду на викладені обставини, суд не може погодитися з позиціями прокурора, представника потерпілого та потерпілого щодо необхідності кваліфікувати дії ОСОБА_26 за ч.1 ст.121 КК України.

За приписом п.2 ч.3 ст.374 КПК України суд може перекваліфікувати дії обвинуваченого на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи обвинуваченого за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.

З правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі 366/3050/16-к, слідує, що згідно з ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та за умови, що такі дії особи охоплюються обсягом висунутого їй обвинувачення.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо необхідності дотримання в кожному кримінальному провадженні стандарту доведення «поза розумним сумнівом», який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Зокрема, про це йдеться у постанові Касаційного кримінального суду від 10.11.2020 року (справа № 490/5119/15-к, провадження № 51-2523км20).

Таким чином, оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд, діючи в межах повноважень, які окреслені ч.3 ст.337 КПК України, вважає, що дії ОСОБА_26 необхідно перекваліфікувати з ч.1 ст.121 КК України на ч.2 ст.125 КК України.

З вказаних підстав, висловлена у судових дебатах позиція

захисника ОСОБА_4 про необхідність виправдання ОСОБА_26 за ч.1 ст.121 КК України, судом розцінюється як необґрунтована.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, відповідно до ст.477 КПК України відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до ч.1 ст.477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

За нормами чинного Кримінального процесуального кодексу України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі

бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року (справа № 288/1158/16) викладена правова позиція, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині 1 статті 477 КПК України правові наслідки. Водночас, захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової або усної заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

Судом установлено, що потерпілий ОСОБА_16 під час досудового розслідування і протягом судового провадження послідовно наполягав на притягненні ОСОБА_26 до кримінальної відповідальності.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_26 на ч.2 ст.125 КК України під час судового провадження, суд вважає повністю доведеним «поза розумним сумнівом» факт того, що обвинувачений умисно спричинив потерпілому ОСОБА_10 легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Доводи обвинуваченого про ненавмисне нанесення удару, суд розцінює як такі, що направлені на ухилення від кримінального покарання та відшкодування шкоди потерпілому, оскільки ці доводи спростовуються сукупністю доказів, викладених судом у вироку.

Аналіз встановлених органом досудового розслідування обставин вчиненого кримінального правопорушення та досліджених у судовому засіданні доказів, дає суду підстави для висновку про те, що ОСОБА_9 не перебував у стані необхідної оборони, а тому повинен понести передбачене законом покарання за умисне легке тілесне ушкодження.

При визначенні виду і міри покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ч.2 ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, обставини справи та особу ОСОБА_26 : уперше притягається до кримінальної відповідальності, має сім`ю, виховує малолітню доньку ОСОБА_27 , 2011 року народження, офіційно працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує його покарання, суд визнає наявність на утриманні малолітньої дитини.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Згідно з ч.1 і ч.2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За приписом ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 вказав, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

З урахуванням наведеного, загальних засад призначення покарання, передбачених ст.ст.50, 65-67 КК України, обставин справи і даних про особу ОСОБА_26 , його ставлення до наслідків кримінального проступку, у вчиненні якого він не розкаявся та за весь час судового провадження не вибачився перед потерпілим, а також з урахуванням позиції потерпілого, який наполягав на суворому покаранні, суд вважає необхідним призначити покарання у виді обмеження волі на строк у межах санкції ч.2 ст.125 КК України, вважаючи, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Саме таке покарання, на переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з прав людини як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання. Автономна концепція поняття «покарання» у практиці ЄСПЛ передбачає, що покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів, а застосування принципу пропорційності дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

У зв`язку з викладеним, суд не вбачає підстав для призначення альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК України, які не будуть сприяти укріпленню законності та загальним засадам призначення кримінального покарання.
Також суд не вбачає підстав для призначення покарання у виді обмеження волі на максимальний строк, передбачений санкцією ч.2 ст.125 КК України.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_28 не обирався.

До початку судового засідання адвокатом ОСОБА_8 подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_26 на користь ОСОБА_7 200000 грн. моральної шкоди та витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника цивільного позивача (а.с.п.64-68). 02.03.2021 року обвинувачений надав відзив на позовну заяву від 18.12.2020 року, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.п.78-80).

09.03.2021 року представником потерпілого ОСОБА_8 подана відповідь на відзив (а.с.п.85-89).

Дослідивши надані потерпілим та його представником докази на обґрунтування позову, суд вважає його підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

За приписом ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її

завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Верховний суд у своїй Постанові від 20.02.2018 року по справі № 303/4076/15-к, згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Окрім того, Верховний суд у Постанові від 25.08.2020 року по справі № 372/3192/18 підкреслив, що сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення ЄСПЛ у справі STANKOV v. BULGARIA, N 68490/01, § 62, 12.07.2007 року).

Виходячи із зазначених положень закону і обставин справи, глибини фізичних і моральних страждань, які переніс потерпілий у зв`язку з незаконними умисними діями обвинуваченого, з урахуванням розумності та достатності, суд приходить до висновку, що сума у розмірі 50000 грн. є співрозмірною та компенсує завдану моральну шкоду.

З огляду на наведене, суд залишає поза увагою обґрунтування ОСОБА_26 про невизнання позову, викладені у відзиві на позовну заяву.

Положенням ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат, відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу, належать витрати на правову допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 464/5823/17, провадження № 51-3506км19.
При визначенні суми відшкодування витрат на послуги адвоката суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) ЄСПЛ указав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п.268).
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, прийшла до висновку, що ЦПК України передбачені такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, понесені потерпілим витрати на правову допомогу у розмірі 17500 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого, оскільки підтверджуються наданими доказами, а отже є фактичними та обґрунтованими.
Посилання сторони захисту на відсутність належних документів, що підтверджують оплату послуг адвоката ОСОБА_8 , як на підставу відмови у стягненні вказаної суми, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці посилання спростовуються наданими суду Актом про прийняття-передачі наданих послуг від 25.11.2022 року і довідкою адвоката від 25.11.2022 року. З цих документів, які суд визнає достатніми, убачається, що потерпілий ОСОБА_16 фактично поніс витрати в розмірі 17500 грн. за надані адвокатом ОСОБА_8 послуги по вивченню справи, за складання та подачу позовної заяви, за підготовку відповіді на відзив на позовну заяву, за участь у 11 судових засіданнях і візитах до суду для участі в 3 судових засіданнях, відкладених не з її вини.
Витрати на залучення експертів стороною обвинувачення не заявлялися.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Строк покарання обчислювати з дня прибуття засудженого ОСОБА_6 у виправний центр і постановки його на облік.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 (ІПН невідомий) на користь потерпілого ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_1 ) 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням і 17500 (сімнадцять тисяч п`ятсот) гривень у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

У задоволенні позову ОСОБА_7 в іншій частині відмовити.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1