печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1487/23-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000448 від 11.03.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000448 від 11.03.2017 року.

Обґрунтовуючи внесене клопотання, сторона кримінального провадження, вказує, що Управлінням з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000448 від 11.03.2017 за фактом сприяння посадовими особами Державної митної служби України незаконному ввезенню на територію України засобів захисту рослин, які не зареєстровані в Україні в установленому законом порядку, ухилення окремими суб`єктами господарювання від сплати митних платежів, обов`язкових податків і зборів до державного бюджету за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України.

Постановою прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 вд 07.07.2022 року майно, а саме: обприскувач самохідний марки JACTO UNIPORT 4530, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рік випуску 2016; обприскувач самохідний марки JACTO UNIPORT 4530, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2016; обприскувач самохідний марки JACTO UNIPORT 4530, реєстраційний номер НОМЕР_3 , рік випуску 2016; обприскувач самохідний марки JACTO UNIPORT 4530, реєстраційний номер НОМЕР_4 , рік випуску 2016; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_5 , рік випуску 2016; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_6 , рік випуску 2015; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_7 , рік випуску 2015; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_8 , рік випуску 2015; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_9 , рік випуску 2015; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_10 , рік випуску 2013; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_11 , рік випуску 2013; обприскувач самохідний марки UNIPORT 3030, реєстраційний номер НОМЕР_12 , рік випуску 2013; обприскувач самохідний марки JACTO UNIPORT 4530, реєстраційний номер НОМЕР_13 , рік випуску 2017.

У засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання та просив накласти арешт на вказане майно.

У засіданні представник особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвокат ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, вважав його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя прийшов наступного висновку.

Так, Управлінням з розслідування кримінальних правопорушень, вчинених службовими особами Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000448 від 11.03.2017 за фактом сприяння посадовими особами Державної митної служби України незаконному ввезенню на територію України засобів захисту рослин, які не зареєстровані в Україні в установленому законом порядку, ухилення окремими суб`єктами господарювання від сплати митних платежів, обов`язкових податків і зборів до державного бюджету за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України.

Відповідно до ст. 131 КПК України при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно положень ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Так, прокурор у своєму клопотанні посилається на підставу, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, для арешту майна визнання вказаного рухомого майна ТОВ «Август Україна», речовим доказом у кримінальному провадженні.

Разом з тим, жодних доказів того, що самохідні оприскувачі є предметом та доказом розслідуваних кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України КК України в матеріалах судового провадження не міститься, постанова про визнання майна речовим доказом містить лише загальний виклад обставин кримінального провадження, без належного обґрунтування прийнятого рішення.

Крім того, в судовому засіданні прокурором не доведено та належними доказами, долученими до клопотання, не підтверджено, під які критерії, визначені ст. 98 КПК України, підпадають на думку органу досудового розслідування рухоме майно ТОВ «Август Україна».

Таким чином, сам факт визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні, без належного обґрунтування відповідного процесуального рішення, не може бути самостійною достатньою підставою для арешту майна.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 22 КПК України суд не має права виконувати функції сторін кримінального провадження, закон забороняє суміщення функцій державного обвинувачення, захисту і судового розгляду в покладення їх на одного суб`єкта, тим більше самостійно витребувати у сторони обвинувачення будь-які документи на підтвердження доводів клопотання.

Право власності будь-якої особи є непорушним і перебуває під захистом як національного, так і міжнародного права, зокрема, ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98; «East/West Alliance Limited проти України»).

Тому, доводи органу досудового розслідування щодо необхідності накладення арешту, є безпідставними та немотивованими, та клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 26, 98, 117, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000448 від 11.03.2017 року, відмовити.

Ухвала про відмову у накладенні арешту на майно може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1