У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №№0000630 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2022 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, освіта середня, не одруженого, не працюючого, мешканця АДРЕСА_1 , без реєстрації, раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта середня, мешканця АДРЕСА_2 , без реєстрації, раніше судимого

- обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_9
захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 (в режимі
відеоконференції з Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області)
обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_7 (в режимі
відеоконференції з ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор»)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду, яким ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України скасувати. Призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.71 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.01.2020р., зі змінами відповідно до ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.11.2020р. та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. ОСОБА_5 виправдати в зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить переглянути вирок суду першої інстанції , прийняти законне та справедливе рішення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить пом`якшити призначене йому покарання до 5 років 1 місяця позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати. Виправдати ОСОБА_5 в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Цим же вироком, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30.01.2020 року у справі № 484/3980/19, провадження № 1-кп/484/90/20 зі змінами відповідно до ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16.11.2020 року у справі № 484/3980/19, провадження № 1-в/484/174/20 та остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 і ОСОБА_7 обчислювати з 25 серпня 2021 року. На підставі ст. 72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_5 і ОСОБА_7 зараховано час попереднього ув`язнення за період з 25.08.2021 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 та з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_10 в солідарному порядку на відшкодування завданої злочином та пов`язаної з ним матеріальної шкоди 49 453 (сорок дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 і з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_10 на відшкодування завданої злочином моральної шкоди по 20 000 (двадцять тисяч) грн. з кожного. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 зауважує, що суд не надав належної оцінки показанням обвинувачених, які стверджували, що між ними не було попередньої змови на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого, умисел на вчинення злочину виник лише у ОСОБА_7 , який самостійно вчинив усі необхідні дії для його реалізації.

Вважає, що матеріали провадження не містять доказів, які б поза розумним сумнівом доводили протилежне та свідчили, що ОСОБА_5 у даному випадку був співучасником. На думку, апелянта ОСОБА_5 жодних незаконних дій не вчиняв та був необізнаний про наявність у ОСОБА_7 умислу на протиправне вилучення автомобіля потерпілого. Вказує, що на відеозаписі, який був переглянутий судом, не зафіксовано жодних активних дій ОСОБА_5 , щодо викрадання транспортного засобу.

Крім того, сторона захисту вважає, що відеозапис, виданий мешканцем будинку АДРЕСА_3 , є недопустимим доказом з тих підстав, що був отриманий працівниками поліції до внесення інформації про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР. Звертає увагу, що в ході огляду місця події було встановлено, що в приміщенні магазину ведеться відеоспостереження, однак при цьому будь-яких записів слідчим не вилучалось та йому не надавалися.

Вказує, що ОСОБА_5 не брав участі у протиправному вилученні транспортного засобу, а лише здійснив на ньому поїздку як пасажир.

Не погоджуючись із призначеним ОСОБА_7 покаранням, зазначає, що останній раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, повністю визнав свою вину та у вчиненому щиро розкаявся, має на утриманні дружину та малолітню дитину, вважає, що можливо призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, а саме 5 років, та з урахуванням вимог ст. 71 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вказує, що не має прямих доказів його причетності до вчиненого злочину, а саме викрадення транспортного засобу. Зазначає, що на відеозаписі видно, що авто він не крав, а тому і не міг знати про те, що саме в цей час його викрадають.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з призначеним йому покаранням. Вважає, що мінімальне покарання буде достатнім для його виправлення. Зауважує, що вину визнав повністю та у вчиненому розкаявся.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає, що суд не вірно застосував таку кваліфікуючу ознаку, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб. На думку сторони захисту, суд не надав належної оцінки показанням обвинувачених, які стверджували, що між ними не було попередньої змови на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого, умисел на скоєння злочину виник лишу у ОСОБА_7 , який самостійно вчинив усі необхідні дії для його реалізації.

Зауважує, що під час перегляду відеозапису, на який суд посилається, як на доказ вини ОСОБА_5 , особа схожа на ОСОБА_5 не поверталася, та не бачила моменту вчинення ОСОБА_7 злочину. Твердження суду про те, що ОСОБА_5 спостерігав за процесом не відповідають дійсності, а саме по собі твердження суду про те, що ОСОБА_7 поїхав у тому ж напрямку, в якому прямував ОСОБА_5 не може бути підставою для обвинувачення останнього у вчиненні злочину.

Вважає, що відеозапис, виданий мешканцем будинку АДРЕСА_3 , є недопустимим доказом з тих підстав, що був отриманий працівниками поліції до внесення інформації про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР. Інші висновки суду першої інстанції, зокрема про те, що обвинувачені відносилися до майна, як до чужого, а також відмова пояснити суду, як вони втратили водійські двері, не може бути покладено в основу обвинувачення ОСОБА_5 відносно викрадення транспортного засобу.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 25.08.2021 року близько 14.00 години ОСОБА_7 , раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, і ОСОБА_5 перебували біля будинку АДРЕСА_4 . В цей же час у вказаному місці вони побачили автомобіль марки ЗАЗ 1102 «Таврія», 1994 року випуску білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , належний ОСОБА_10 , який був припаркований на вулиці біля паркану вказаного будинку і у них виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним автомобілем. Виконуючи задумане, з метою викрадення транспортного засобу, за попередньою змовою між собою, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, переслідуючи корисливий мотив, користуючись тим, що за їх діями ніхто не спостерігає та не чинить перешкод, ОСОБА_11 підійшов до автомобіля і через незакриті двері проник всередину салону. В цей час ОСОБА_5 знаходився неподалік і спостерігав за обстановкою, щоб повідомити ОСОБА_7 у разі виникнення небезпеки. ОСОБА_7 , увімкнувши нейтральну передачу на КПП автомобіля і застосовуючи фізичну силу, виштовхав його від місця стоянки на відстань близько 50 метрів, після чого вони обидва з ОСОБА_5 сіли в автомобіль і ОСОБА_7 за допомогою ключів, що були залишені в замку запалення, запустив двигун, після чого вони обидва на вказаному автомобілі поїхали в бік мікрорайону Фрегат в м. Первомайську, і таким чином незаконно заволоділи вказаним транспортним засобом, внаслідок чого своїми протиправними діями ОСОБА_7 і ОСОБА_5 завдали потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 26 790 грн.

Дії обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 також - повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку вимог апеляційних скарг, заперечення прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про їх винність у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 -повторно.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за ч.2. ст.289 КК України, є правильною.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину, однак оспорював фактичні обставини справи в частині вчинення злочину групою осіб. При цьому пояснив, що вони з ОСОБА_5 є родичами. Він був нетверезий і вирішив заволодіти автомобілем, який був припаркований на вулиці. ОСОБА_5 він повідомив, що автомобіль взяв у кума ОСОБА_12 , який живе на ОСОБА_13 . ОСОБА_5 не знав, що він незаконно заволодів автомобілем. Ключі були в машині, він запустив двигун, але котив машину, тому що зі щеплення вона погано заводилася. Коли машина завелась, він посадив ОСОБА_5 , десь метрів за 150 від місця угону. Вони каталися на автомобілі тривалий час. Коли виїхали в поле, машина зупинилась та не заводилась і вони її покинули, пішли в сторону міста. Машину не палили, диму не бачили. Заявлений потерпілим ОСОБА_10 цивільний позов не визнав, посилаючись на те, що транспортний засіб не палив, тобто не знищував ані машину, ані майно, яке знаходилось в автомобілі .

Обвинувачений ОСОБА_5 винним себе у пред`явленому обвинуваченні не визнав і пояснив, що не вчиняв тих дій, що йому інкримінують. Вони з ОСОБА_7 двоюрідні брати, знайомі давно. Якось вони йшли в сторону річки біля коледжу. ОСОБА_7 сказав, що візьме машину. Він пішов далі, а ОСОБА_7 залишився і згодом догнав його на машині. Сказав, що машина кума. Вони тривалий час катались, потім машина не заводилась та вони її залишили і пішли пішки. Як ОСОБА_7 забирав рулетку, він не бачив. Коли вони йшли, їх затримала поліція. Машину вони не палили, диму він не бачив. До затримання не знав, що ОСОБА_7 викрав машину. Заявлений потерпілим ОСОБА_10 цивільний позов не визнав, посилаючись на те, що не вчиняв злочину.
Разом з тим, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених, в інкримінованому злочині за ч.2 ст. 289 КК України відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 пояснив суду, що проживає по АДРЕСА_4 . 25.08.2021 року близько 13-13.30 години привіз додому води, залишив машину на вулиці, ключі від машини залишив у замку запалювання. Зайшов в будинок, пообідав і мав їхати на будівництво, де працює, але машини на вулиці не було. Він викликав поліцію. Приїхала поліція, оглянули вулицю. Потім подзвонив сусід і запитав, що його машина робить в районі ОСОБА_13 . Сказав, що бачив її хвилин п`ятнадцять назад, якісь хлопці біля неї пили пиво. Він повідомив поліції і вони поїхали на ОСОБА_13 , але там машини не було. Вони поїхали в сторону вул. Садової. Тоді він побачив чорний дим. Працівники ДАІ підтвердили, що то горить його машина. Також слідчий у його сусіда ОСОБА_14 вилучив відеозаписи з камер спостереження, вони дивились відео і коли їхали польовими дорогами, поліцейський побачив тих хлопців, що були на відео. Їх затримали. То були ОСОБА_5 і ОСОБА_7 . В одного з хлопців у кишені була його пачка цигарок «Фокус», а в ОСОБА_7 була його електронна рулетка дальномер. Вона запам`ятовує останні виміри і коли перевірили, то були саме ті виміри, що він робив по роботі. Після затримання хлопців він зі слідчим поїхали туди, де бачили дим. Там вже були поліція і пожежні. Машина вигоріла повністю, всі речі в ній також. Після огляду місця пожежі він викликав евакуатор, машину доставили на штрафмайданчик. У машини не було лівої водійської двері. В машині у нього були робочі інструменти, про які він зазначив у позові, а також техпаспорт на автомобіль ВАЗ-2109 д.н.з. НОМЕР_2 зі страховкою, посвідчення водія, техпаспорт на причіп «Фермер», техпаспорт на автомобіль ЗАЗ «Таврія», 500 грн. грошей.

Свідок ОСОБА_15 пояснив суду, що працює водієм маршрутного автобусу ПП «Талісман». Того дня наприкінці літа у нього було близько 20 хвилин перерви і він був на кінцевій зупинці по вул. Корабельній в мікрорайоні Фрегат. Йому подзвонила жінка і сказала, що у ОСОБА_10 украли «Таврію». До зупинки під`їхала біла «Таврія» без лівих дверей. З машини вийшли двоє хлопців, один нижчий, інший вищий. Один в шортах. На водієві були спортивні штани і футболка. Інший був у футболці. З магазину хлопець вийшов з пивом і вони поїхали. Автомобіль стояв близько 5 хвилин. З автомобіля виходив тільки водій у шортах і футболці; інший пасажир залишився в машині, він його не роздивився. Упізнання проводили за його участю за фотознімками, він розказував, кого бачив. Тоді він упізнав особу, яка була водієм і того, хто був пасажиром. Упізнав його по кольору волосся. Він звертав увагу більше на машину і упізнав ОСОБА_7 , який був пасажиром. На фото особи були зображені до поясу, в повний зріст не пам`ятає, наручників на особах на фото не було. Свідок не знає, що точно було у потерпілого в машині.

Мешканець будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_14 добровільно видав працівникам поліції відеозаписи з камер спостереження, розташованих на вказаному будинку за 25.08.2021 року.
Суду надано протокол перегляду вказаного відеозапису з фототаблицею, у якому зафіксовано зміст відеозапису в період, коли відбулось автомобіля і встановлено, як потерпілий приїхав на вказаному автомобілі до свого будинку, вийшов з автомобіля, не зачинив двері на ключ, а через деякий нетривалий час біля автомобіля з`явилися дві особи чоловічої статі. Одна особа у білій футболці та чорних шортах, зовні схожий на ОСОБА_7 . Друга особа чоловік у білій футболці та чорних штанях, білій кепці, ззовні схожий на ОСОБА_5 . Видно, як перша особа відкриває водійські двері і починає штовхати автомобіль вперед. Інший чоловік знаходиться на відстані близько трьох метрів від автомобіля і спостерігає за процесом, а потім зникає з поля зору, а перший чоловік сів в автомобіль і поїхав у тому ж напрямку.

Судом переглянутий відеозапис і встановлено, що наведений вище протокол повністю і достовірно відтворює відеозапис. З відеозапису вбачається, що ОСОБА_5 знаходиться через дорогу від автомобіля «Таврія» і по дорозі обертається, тобто бачить, що відбувається.

Позиція захисту полягає в тому, що відсутні докази вчинення ОСОБА_5 будь-яких активних дій, спрямованих на викрадення транспортного засобу.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_5 знав про те, що автомобіль не є власністю ОСОБА_7 . При цьому, суд правильно виходив з того, що ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , викрадаючи автомобіль діяли спільно, узгоджено. Про що свідчить їх поведінка під час вчинення злочину.

Доводи захисників та обвинуваченого ОСОБА_5 щодо відсутності в діях обвинувачених кваліфікуючої ознаки - заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, суд першої інстанції прийшов до вірного та логічного рішення про те, що дії обвинувачених, зафіксовані на камері відеоспостереження з будинку ОСОБА_14 , свідчать про те, що ОСОБА_5 був обізнаний про намір ОСОБА_7 викрасти автомобіль. ОСОБА_5 під час заволодіння транспортним засобом знаходився всього лише через дорогу від нього і потім сховався за дерева, однак і в цей час він обертався і спостерігав за тим, що робить ОСОБА_16 . Він бачив, що ОСОБА_7 нікому не дзвонив, ні з ким не спілкувався, ні до кого не заходив і не питав дозволу на користування автомобілем.

Версія захисту про те, що ОСОБА_5 вважав, що ОСОБА_7 взяв покататися автомобіль кума є неспроможною і нелогічною. Крім того, ОСОБА_5 пояснював, що кум живе на вул. Корабельній, тобто зовсім в іншому мікрорайоні. Також ОСОБА_5 пояснював, що ОСОБА_7 розбирається в автомобілях, тобто був обізнаний, що викрадений ним автомобіль «Таврія» не міг належити його знайомому, оскільки був іншої марки. Ставлення обвинувачених до транспортного засобу, яким вони заволоділи, свідчить про те, що вони відносились до нього як до чужого. Вони пошкодили автомобіль та покинули його в безлюдному місці де він і горів. Таке ставлення суперечить твердженню обвинувачених про те, що автомобіль належить їх другові чи кумові, тобто близькій людині. Пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_7 є схематичними, не детальними, майже ідентичними, наче вивченими і свідчать лише про намір обох захистити ОСОБА_5 від відповідальності.

Апеляційний суд наголошує, що відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом настає для всіх співучасників кримінального правопорушення, незважаючи на те, що транспортним засобом керував один з них. І те, що один з обвинувачених особисто не вчиняв активних дій, спрямованих на переміщення автомобіля, не свідчить про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вина обох обвинувачених у пред`явленому обвинуваченні знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду і доведена стороною обвинувачення поза всяким розумним сумнівом і їх дії правильно кваліфіковані за ст. 289 ч.2 КК України.

Що стосується призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , яке він та його захисник вважають занадто суворим, апеляційний суд зауважує наступне.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особи обвинуваченого, який не має постійного місця проживання, роботи, усталених соціальних зв`язків, не відшкодував завдану злочином шкоду, розкаявся у вчиненому, раніше двічі засуджений, в тому числі за аналогічний злочин і за крадіжку, вчинив злочин в період іспитового строку, тобто вперто не бажає стати на шлях виправлення. За місцем тимчасового проживання ОСОБА_7 відсутня будь-яка інформація про нього, у нього також відсутній паспорт. Стороною захисту інших характеристик не надано. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав повне визнання своєї вини, каяття, Обставинами, що обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання у виді позбавлення волі, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_7 занадто суворого покарання, апеляційний суд не вбачає.

За такого, суд повно та об`єктивно дослідив обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілого ОСОБА_17 вчиненому за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 повторно, а тому підстав для скасування вироку суду першої інстанції в цій частині, а відтак, і для задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Разом з тим, є слушними доводи сторони захисту щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову про стягнення з обвинувачених на користь потерпілого ОСОБА_10 22663 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди вартість викраденого (пошкодженого) майна, яке перебувало в автомобілі.

Відповідно до положень ст. 127 -129 КПК України та ст. 1166 ЦК України потерпілий має право на відшкодування шкоди завданої йому внаслідок кримінального правопорушення. Така шкода підлягає стягненню з особи, діями якої вона спричинена.

Згідно висунутого ОСОБА_5 та ОСОБА_7 обвинувачення, яке визнано судом доведеним, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 незаконно заволоділи транспортним засобом потерпілого ОСОБА_10 чим завдали йому матеріальної шкоди на суму 26 790 грн. Зазначена сума матеріальної шкоди обґрунтовано стягнута судом з обвинувачених на користь потерпілого.

Між тим, ні висунуте ОСОБА_5 та ОСОБА_7 обвинувачення, ні встановлені судом фактичні обставини вчиненого ними злочину, які викладені у вироку, не містять відомостей про те, що обвинуваченими також було викрадено чи пошкоджено інше майно потерпілого вартість якого складає 22663 грн. Про зазначені обставини потерпілий заявив тільки в цивільному позові, надавши суду документи на підтвердження вартості майна. Проте, суд першої інстанції належним чином не перевірив ці обставини та не навів у вироку доказів на підтвердження того, що діями обвинувачених було пошкоджено майно потерпілого на загальну суму 22663 грн., яке перебувало у викраденому ними автомобілі ОСОБА_10 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників підлягають частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_10 22663 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди (вартість пошкодженого майна) скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2022 року стосовно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 , ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь ОСОБА_10 22663 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди - скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в цій частині в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дні вручення їм копії судового рішення.

Головуючий

Судді