Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000706 від 13 грудня 2019 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Олександрівка Сарненського (Рокитнівського) району Рівненської області, громадянки України, яка має базову загальну середню освіту, непрацюючої, неодруженої, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , яка є раніше судимою 15 січня 2020 року Рокитнівським районним судом Рівненської області за ч.1,ч.2,ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено з іспитовим строком на 2 роки,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 15 січня 2020 року, відносно ОСОБА_6 за ч.1, ч.2, ч.3 ст. 185 КК України ухвалено виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній у виді тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України в строк відбутого покарання ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 13 грудня 2019 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту затримання - з 13 грудня 2019 року.

Знято арешт з майна, накладений ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області 17 грудня 2019 року.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта за проведення експертиз в сумі 59 870 грн. 46 коп.

За вироком суду ОСОБА_6 13.12.2019 року, приблизно о 04.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у житловому будинку своєї матері ОСОБА_9 , що в АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з мотиву ревнощів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинила умисне вбивство ОСОБА_9 , нанісши не менше семи ударів сокирою в область голови, шиї та нижньої частини обличчя потерпілої. В результаті заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 на місці події померла.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що сторона обвинувачення не довела у ОСОБА_6 мотиву вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 , зокрема і ревнощів, а відтак відсутність хоча б однієї ознаки складу кримінального правопорушення, є підставою для закриття кримінального провадження на підставі ст. 284 КПК України.

Вказує, що умислу на вчинення умисного вбивства у обвинуваченої ОСОБА_6 теж не було, і стороною обвинувачення не доведено.

Зазначає, що вирок суду обґрунтований недостовірними, незаконними та необґрунтованими доказами, які жодним чином не підтверджують вину ОСОБА_6 .

Зауважує, що жодний з допитаних судом свідків не був присутній під час вчинення кримінального правопорушення, а відтак, свідки можуть лише певним чином характеризувати обвинувачену та потерпілу, а їхні покази не є достатнім джерелом для винесення без додаткових доказів обвинувального вироку.

Зазначає, що за фактом побиття працівниками правоохоронних органів ОСОБА_6 відкрите кримінальне провадження.

На думку захисника, істотним порушенням є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

Просить скасувати вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2022 року відносно ОСОБА_6 . Закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України на підставі ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та відсутністю можливості встановити достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинувачену, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченої, представника потерпілої, який не заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченої, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченої підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів.

Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема, у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001 року, зазначено, що вмотивованість судового рішення пов`язана з належним здійсненням правосуддя, тобто у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винною зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення та його наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшують або обтяжують покарання.

Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і ухвалення вироку відносно ОСОБА_6 суд першої інстанції не дотримався, вирок суду не відповідає вказаним нормам КПК України.

Так, як вбачається з наявних матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , які надішли на розгляд суду апеляційної інстанції, в матеріалах провадження є неодноразові звернення ОСОБА_6 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо безпідставного обвинувачення її у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, зокрема, щодо застосування поліцейськими до неї незаконних методів досудового розслідування (Т.№2, а.с.134-136, 137; Т № 4, а.с.1-2). 17.06.22 року директором Департаменту моніторингу процесуальних прав Ю. Бочаровою звернення ОСОБА_6 від 16.06.2022 року було надіслано за належністю до Рівненського районного суду Рівненської області для вирішення питання про можливість приєднання його до матеріалів судового провадження з метою врахування викладених обвинуваченою аргументів під час судового розгляду (Т № 4, а.с. 1), що залишено поза увагою суду, оскільки будь-якої оцінки даним фактам і доводам сторони захисту щодо протизаконної, на думку сторони захисту, поведінки правоохоронних органів по відношенню до обвинуваченої ОСОБА_6 під час здійснення досудового розслідування, як звертає увагу і захисник обвинуваченої в апеляційній скарзі і судовому засіданні суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції не надано.

Ще 27.12.2019 року ОСОБА_6 зверталась до начальника Сарненської місцевої прокуратури зі скаргою щодо застосування до неї під час проведення слідчих та оперативно-розшукових заходів фізичного та психологічного насилля шляхом систематичного побиття та залякування розправою у разі не визнання нею причетності до скоєння вбивства (Т. № 4, а.с. 174-175), однак в матеріалах провадження відсутні будь-які факти реагування на дане звернення.

В оскаржуваному обвинувальному вироку відсутні висновки суду щодо даних судово-медичної експертизи ОСОБА_6 № 298 від 14.12.2019 року з приводу наявності на тілі останньої легких тілесних ушкоджень, про дослідження висновку якої, як письмового доказу, зокрема, ставилось питання прокурором відповідно до клопотання в порядку ст. 350 КПК України (Т.2, а.с.110-114).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисником обвинуваченої вказано з долученням відповідних доказів (клопотання про долучення та дослідження яких задоволено колегією суддів) про внесення ТУ ДБР в м. Хмельницький відомостей до ЄРДР за № 0000097 від 03.10 2022 року за заявою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 щодо фактів порушення прав ОСОБА_6 працівниками Рокитнівського відділення поліції від 18.02.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 26.05.2022 року за ч.2 ст. 365 КК України.

Без надання правової оцінки суду першої інстанції залишились і дані судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/31 від 30.04.2020 року щодо того, що генетичні ознаки клітин у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук ОСОБА_10 і крові та клітин з ядрами у піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин з правої руки ОСОБА_10 є змішаними, містять генетичні ознаки двох або більше осіб, серед яких присутні генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_10 та зразка крові ОСОБА_9 (Т.№ 4, а.с.120-127).

Крім того, без надання будь-якого аналізу, мотивування і висновків залишився поза увагою суду факт надання ухвалами слідчого судді Рокитнівського районного суду від 27.12.2019 року, 08.04.2020 року дозволу на тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку у даному кримінальному провадженні (Т.№ 3, а.с.15-16, 17-18), наявність протоколів тимчасового доступу до речей і документів від 05.05.2020 року з відповідними описами, питання про дослідження яких, як письмових доказів, порушувалось прокурором в порядку ст. 350 КПК України, а також відповідних рапортів працівників поліції щодо можливості чи неможливості отримання трафіків з`єднань абонентських номерів, якими користувались ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 . Не надано відповідної оцінки щодо вжиття чи не вжиття належних необхідних заходів органом досудового розслідування щодо встановлення наявності чи відсутності телефонного дзвінка ОСОБА_10 до ОСОБА_9 13.12.2019 року, приблизно о 03 год., залишивши неспівставленим з наданими в судовому засіданні суду першої інстанції показаннями допитаного в якості свідка ОСОБА_10 та не наведенням відповідних висновків з цього приводу.

За наведеного, як вбачається з вироку, суд першої інстанції, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, фактично лише виклав зміст окремих доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні нею умисного вбивства своєї матері ОСОБА_9 , однак не зазначив та не в повній мірі встановив, які обставини всіма наданими стороною обвинувачення доказами спростовуються або підтверджуються, а також не зазначив мотивів неврахування певних фактів і доказів.

Належний аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами та показаннями обвинуваченої і свідків суд не зробив, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Така оцінка доказів суперечить вимогам ст.94 КПК України, згідно якої суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не з`ясував всі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, не перевірив належним чином доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та не навів у вироку переконливого обґрунтування, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

Крім того, суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, зазначену у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19), відповідно до якої доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Про це неодноразово наголошувалось у рішеннях ЄСПЛ, в т.ч. у рішенні в справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року, в якому Європейський суд з прав людини «повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», чого у даному кримінальному провадженні не вбачається.

Вибіркове і поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні свідчить про невідповідність вироку суду вимогам ст.ст.370, 374 КПК України, що в силу ч.1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, за умови якого апеляційний суд також позбавлений можливості прийняти рішення по суті апеляційної скарги.

Зазначені порушення не можуть бути усунуті в ході апеляційного перегляду вироку.

За наведеного, вирок суду не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому, з врахуванням положень ст.ст. 409, 412, 415 КПК України підлягає безумовному скасуванню, у зв`язку із чим апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченої підлягає частковому задоволенню, а вирок скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Згідно вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому колегія суддів не дає оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту щодо наявності чи відсутності в діях обвинуваченої складу інкримінованого злочину та підстав для закриття кримінального провадження.

Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції слід усунути вказані недоліки, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження та надати відповідну правову оцінку дослідженим доказам із врахуванням доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої, і в залежності від встановленого постановити законне і обґрунтоване судове рішення.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 , звертаючи увагу на той факт, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, з метою попередження ризику її переховування від суду, враховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК України, а також те, що судове рішення скасовується у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом першої інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 14 липня 2022 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 115 КК України скасувати і призначити новий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції.

ОСОБА_6 залишити під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо обрання їй запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів до 28 квітня 2023 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3