Справа № 344/2956/23
Провадження № 1-кс/344/2011/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , представників скаржника: адвоката ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , слідчого ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в режимі відеоконференцзв`язку скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на повідомлення про підозру у рамках кримінального провадження № 420 220 900 000 000 20 від 25.05.2022,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження слідчого судді 22.02.2023 надійшла зазначена скарга, в якій адвокат ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою на повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000020 від 25.05.2022року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Ухвалою слідчого судді від 23.02.2023 постановлено повернути скаргу на повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000020 від 25.05.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України скаржнику.

14.03.2023 Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду постановила скасувати ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2023 року про повернення скарги захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на повідомлення про підозру від 25 травня 2022 року у кримінальному провадженні №0000020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 201-2, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 201-2 КК України, а скаргу захисника направлено до суду першої інстанції для розгляду по суті.

20.03.2023 дана скарга в порядку автоматизованого розподілу передана слідчому судді ОСОБА_1 , прийнята до свого провадження та призначена до розгляду.

В судове засіданні адвокати підозрюваного подали клопотання про участь в судовому засіданні за опосередкуванням відеоконференції.

Сторона скаржника в судовому засіданні підтримали доводи скарги та прохала скаргу задовольнити, а слідчий та прокурор в судовому засіданні заперечували щодо задоволення скарги.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали судового провадження за скаргою та матеріали кримінального провадження, в якій подано скаргу, приходжу до наступного висновку.

Згідно із ч. 2 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Згідно до ч.1 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

У відповідності до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно із ст. 40 КПК України слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій, і уповноважений, серед іншого, приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом.

При цьому прийняттю будь-якого процесуального рішення слідчим та прокурором передує всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінка слідчим і прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

По-перше, щодо посилань на перевірку наявності складу злочину в діях підозрюваного в розрізі скарги на повідомлення про підозру та обґрунтування відсутності складу кримінального правопорушення у діях ОСОБА_7 , то слід вказати таке.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, тобто наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, наявності або відсутності в особи умислу на вчинення злочину, та винуватості особи в його вчиненні, вирішуються не слідчим суддею, а власне судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження, а не на стадії досудового розслідування. Слідчий суддя має перевіряти дотримання вимог ст.ст. 277, 278 КПК України при складанні, затвердженні та врученні повідомлення про підозру, а не вдаватися до оцінки фактичних обставин кримінального правопорушення, повноти проведеного досудового розслідування, оцінки об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину для встановлення причетності особи до злочину, тобто до встановлення наявності у діях підозрюваної складу кримінального правопорушення, інакше кажучи до вирішення тих питань, які не є предметом розгляду слідчого судді під час досудового розслідування. Наведене узгоджується із правовими позиціями судів апеляційної інстанції, а власне позиція слідчого судді щодо відповідності дотримання вимог ст.ст. 277, 278 КПК України при складанні, затвердженні та врученні повідомлення про підозру по цій скарзі буде наведена нижче, у відповідності до черговості аргументів захисту, викладених у скарзі.

По-друге, щодо незаконності реєстрації кримінального провадження в розрізі скарги на повідомлення про підозру, то слід вказати таке.

Приписи ч. 4 ст. 214 КПК України носять імперативний характер, вони прямо і безальтернативно зобов`язують реєструвати заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення з унесенням інформації згідно до ч. 5 цієї статті і слідчий, дізнавач, прокурор не мають за законом розсуду в цьому питанні, а зобов`язані виконати пряму нормативну вказівку ч. 4 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, при цьому вони повинні тільки встановити, що заява про правопорушення чи рапорт (при самостійному виявленні) містить достатні дані для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та дозволяє встановити попередню правову кваліфікацію вчиненого правопорушення.

Проаналізувавши зацитовані витяги з рапорту, на який посилається захист слід вказати, що відсутні жодні підстави стверджувати про незаконність реєстрації кримінального провадження.

По-третє, щодо порядку порушення процесу (порядку) здійснення порядку повідомлення про підозру, що свідчить про не набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного.

Під час розгляду даної скарги встановлено, що фактично особистого вручення письмового повідомлення про підозру не відбулося, оскільки 19 серпня 2022 року органом досудового розслідування складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 201-2 КК України, яке того ж дня вручено діду підозрюваного, який відмовився від вручення, що підтверджується підписами двох понятих (про що прямо вказано в ухвалі слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2022 року у справі № 344/12514/22, к.п. т.3 а.с.153-154 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106626880).

Статтею 278 КПК України передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру. Так, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Із змісту ч. 1 цієї статті випливає, що письмове повідомлення про підозру слідчий або прокурор повинні вручати безпосередньо тій особі, яка зазначена в повідомленні, а в разі неможливості безпосереднього вручення письмового повідомлення про підозру зазначеній у ньому особі слідчий або прокурор повинні використовувати інші способи, передбачені КПК України для вручення повідомлень (тобто в порядку глави 6 КПК України, а саме статей 135-136 КПК України )

Такими способами може бути, надіслання поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, по телефону або телеграмою чи іншим чином.

Належним підтвердженням також за змістом ч.1 ст. 136 КПК України буде ознайомлення особою зі змістом іншим шляхом, який містить будь-які інші дані, які підтверджують факт ознайомлення особи з її змістом. Таким підтвердженням буде оголошення особі повідомлення про підозру шляхом зачитування його вголос за участю понятих, які своїми підписами підтверджують про відмову підозрюваного від підпису та отримання письмового повідомлення про підозру.

Норми щодо повідомлення про підозру регулюються Главою 22 КПК України.

Зокрема, частинами 1-3 ст. 276 КПК України визначено вичерпний перелік підстав, при яких в обов`язковому порядку здійснюється повідомлення про підозру та осіб, яким надано право вручати особі повідомлення про підозру, до яких відносяться також слідчий чи прокурор.

Відповідно до ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно із ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію, яке повинно мати певну форму і зміст, згідно до вимог ст. 112 КПК України, та здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, тобто за правилами здійснення виклику.

У відповідності до ч. 1 ст.136 КПК України встановлено, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Згідно до вимог ч.4 ст. 278 КПК України передбачено, що дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, як вбачається з представлених матеріалів провадження № 420 220 900 000 000 20 від 25.05.2022 відомості про повідомлення про підозру ОСОБА_7 у рамках даного кримінального провадження до ЄРДР внесено, наявність таких відомостей у ЄРДР не спростована (к.п. т.3 а.с.6), але сам по собі витяг з ЄРДР, як вказав Верховний Суд в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 761/28347/15-к, що згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини визначає «кримінальне обвинувачення» як «офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння», при цьому, «в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного» (рішення у справі «Екле проти Німеччини»).

Отже, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що обвинуваченим (підозрюваним) у вчиненні кримінального правопорушення є особа, відносно якої фактично розпочато досудове слідство, з моменту офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 зазначеного Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Отож ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у порядку встановленому КПК України, і таке вручення/оголошення не є порушенням його прав, що узгоджується із правовою позицією ВП ВС в постанові №536/2475/14-к, де висвітлено правовий висновок про вручення тексту повідомлення про підозру судді іншим суб`єктом.

Зокрема ВП ВС зазначала, що загальні положення, які регулюють питання процедури повідомлення про підозру, містяться в главі 22 КПК України.

Так, частиною першою статті 276 КПК України передбачені випадки, в яких повідомлення про підозру здійснюється обов`язково в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу. Частиною другою статті 276 КПК України встановлено, що у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу.

Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа зобов`язані також детально роз`яснити кожне із зазначених прав, якщо підозрюваний висловить прохання про це (частина третя статті 276 КПК України).

Глава 22 КПК України регулює питання щодо порядку вручення письмового повідомлення про підозру, де законодавець, окрім термінів «здійснюється» та «складається», вживає також термін «вручається» в контексті повідомлення про підозру (частини перша і друга статті 278 КПК України).

За загальним правилом, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором (частина перша статті 277 КПК України).

Велика палата Верховного Суду насамперед зауважує, що виділяють кілька підходів до розуміння поняття «здійснення повідомлення про підозру». Перший підхід полягає у розумінні повідомлення про підозру як процесуального рішення, прийнятого уповноваженим на це органом/посадовою особою з підстав та в порядку, визначеному КПК України. Другий підхід передбачає сукупність ряду послідовних процесуальних дій, які охоплюють собою окремі етапи.

Із системного аналізу норм глави 22 КПК України вбачається, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на такі етапи:

1) етап прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, який передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з частиною першою статті 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій або застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення. На цьому етапі відбувається формування волевиявлення уповноваженої посадової особи (слідчого або прокурора) про необхідність здійснення повідомлення про підозру. Потрібно також зауважити, що законодавство передбачає можливість (у разі необхідності) зміни волевиявлення щодо здійснення повідомлення про підозру у формі зміни раніше повідомленої або ж повідомлення нової підозри в порядку, визначеному статтею 279 КПК України;

2) етап об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених статтею 277 КПК України, та його підписання;

3) етап доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі статтею 278 КПК України. На цьому етапі відбувається також повідомлення прав підозрюваному, а в разі якщо підозрюваний висловить відповідне прохання, то йому зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав (частина третя статті 276 КПК України).

Велика палата Верховного Суду вважає, що вручення процесуального документа (повідомлення про підозру), а також повідомлення і роз`яснення (за необхідності) прав підозрюваному є кінцевим етапом, яким завершується процедура здійснення повідомлення про підозру судді. Однак саме по собі вручення тексту повідомлення про підозру судді іншим суб`єктом за умови, що його було прийнято, перевірено, складено та підписано уповноваженим на це статтею 481 КПК України суб`єктом, не порушує гарантії суддівської незалежності. Подальше вручення такого документа не дає підстав вважати, що суб`єкт його вручення якимось чином впливає на реалізацію цієї гарантії.

Підсумовуючи все наведене вище, з огляду на суперечливі доводи сторони захисту, слід зазначити, що за змістом ст. 276 КПК України прокурору та слідчому належить право за обставин наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення повідомити особі про підозру.

Тобто органом досудового розслідування здійснюється процесуальна діяльність, право на здійснення якої надано за змістом КПК України.

Стороною скаржника не спростовано правові підстави для реалізації органом досудового розслідування його компетенції за ст. 276 КПК України, а саме по собі непогодження сторони захисту із повідомлення про підозру не визначено процесуальним законом в якості правової підстави для скасування повідомлення про підозру.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. При цьому слідчий суддя зазначає, що обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування». Проте, наведені стороною захисту відомості, як у скарзі, так і в судовому засіданні, не спростовують даних, що ОСОБА_7 не причетний до інкримінованого йому кримінального правопорушення, а будь-яких інших доказів необґрунтованості підозри матеріали не містять.

Отож з матеріалів вбачається, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 відповідає вимогам КПК України та не є порушенням його прав, а підсумовуючи наведене слідчий суддя доходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Одночасно слід зауважити, що сторона скаржника вже зверталася із подібною скаргою в даному кримінальному провадженні (справа № 344/981/23, провадження № 1-кс/344/445/23), в задоволенні якої було відмовлено, а за результатом оскарження ухвали слідчого судді першої інстанції ухвалу про відмову в задоволенні скарги було залишено без змін колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду (постанова від 14.03.2023 в справі № 344/981/23, провадження № 11-сс/4808/62/23) яка зазначила, що з огляду на зміст повідомлень про підозру та про її зміну, колегія суддів вважає, що у слідчого судді були всі підстави для висновку, що обґрунтованість такої підозри сумнівів не викликає, а також про вручення повідомлення про підозру і повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у відповідності до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 303,304, 306, 307,309 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру. (ч.3 ст.307 КПК України).

Повний текст ухвали виготовлено 22.03.2023.

Слідчий суддя ОСОБА_1