ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

23 лютого 2023 року м. Одеса

Колегія суддів Приморського районного суду м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

законного представника потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000105 від 03.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.156, ч.ч.3, 4, 6 ст.152, ч.4 ст.301 КК України, -

встановила:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000105 від 03.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 156, ч.ч.3, 4, 6 ст.152, ч.4 ст.301 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, в обґрунтування якого прокурор зазначив, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_9 не зникли та існувати не перестали.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, вважав зазначені в клопотанні ризики необґрунтованими, просив розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави. Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав свого захисника.

Крім того, в провадження колегії суддів суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 передане кримінальне провадження №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.4 ст.301 КК України, для їх об`єднання в одне.

Сторони кримінального провадження заперечували проти об`єднання кримінальних проваджень в одне.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

За змістом ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, відповідно до вимог ст.178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує засаду верховенства права, закріплену у ст.8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ), яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», N 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватись суворістю можливого покарання, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству та, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

При чому ризик втечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58).

Пунктом 9 рекомендацій, викладених у листі Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» від 03.03.2022 №1/0/2-22 визначено, що при розгляді клопотань органів досудового розслідування суд використовує всі наявні документи і матеріали, зокрема й судові рішення у формі, в якій їх внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (роздруківки з Реєстру). Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд може зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснену ним при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, і не здійснювати надмірного витребування матеріалів у сторін кримінального провадження.

З огляду на наведене, суд розглядає клопотання прокурора в контексті наявності чи відсутності нових обставин, які могли би змінити підстави застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу порівняно з обставинами, які існують на теперішній час, а також з огляду на запровадження в Україні воєнного стану у зв`язку з військовою агресією російської федерації.

Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_9 , у разі визнання його винуватим у злочинах, у вчиненні яких він обвинувачується, серед яких злочини, за які, у тому числі, передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, отже, очікування можливого суворого вироку може мати значення в даному конкретному випадку; вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою; те, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та до затримання не мав постійного місця роботи; те, що обвинувачений ОСОБА_9 згідно даних обвинувального акту раніше не судимий.

Також суд враховує, що судовий розгляд даного кримінального провадження перебуває на стадії дослідження письмових доказів і судом ще не допитані потерпілі та свідки, а також сам обвинувачений. Зазначені обставини свідчать про існування ризику можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності. Суд зазначає, що ризик можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду в даний час навіть посилився у зв`язку із введенням воєнного стану на території України у світлі того, що на теперішній час після запровадження воєнного стану, в Україні ведуться активні військові дії, частина територій окупована та не підконтрольна Україні, а тому суд вважає, що ступінь наявного ризику для обвинуваченого його переховування від суду вочевидь суттєво не зменшився порівняно із ситуацією на час застосування запобіжного заходу.

Отже, співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його ув`язнення у невизначеному майбутньому після затримання, із можливим засудженням до покарання у виді довічного позбавлення волі у найближчій перспективі робить цей ризик переховування достатньо високим. Тому з метою нівелювання такого ризику переховування, продовження застосування строку запобіжного до обвинуваченого, на переконання суду є обґрунтованим.

Суд також вважає, що не перестав існувати доведений прокурором перед судом ризик можливого здійснення обвинуваченим впливу на потерпілих, із застосуванням погроз, оскільки потерпілі неповнолітні, отже відносяться до вразливої категорії і можуть піддаватись залякуванню, погрозам з боку обвинуваченого задля викривлення, спотворення або зміни ними показів.

При цьому, суд наголошує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії щодо ухилення від суду, достатньо обґрунтованого припущення, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, що спростовує твердження сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження ризиків, заявлених стороною обвинувачення.

Таким чином, вказані обставини свідчать, що наявні достатні підстави вважати, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , на даний час не зникли, оскільки є підстави вважати, що на даний час обвинувачений ОСОБА_9 перебуваючи на волі може переховатися від суду та вчиняти дії щодо здійснення тиску на інших учасників даного кримінального провадження, що знайшло своє підтвердження перед судом та не спростовано стороною захисту.

Вищезазначені обставини кримінального провадження свідчать про те, що на даній стадії кримінального провадження справжній інтерес суспільства у забезпеченні законності та запобігання порушенню прав осіб та інтересів правосуддя, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_9 на свободу.

Таким чином, з урахуванням викладених обставин та особи ОСОБА_9 , того, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні перебуває лише на стадії дослідження письмових доказів та існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, які були доведені прокурором, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не може забезпечити належну поведінку ОСОБА_9 та запобігти вищевикладеним ризикам, передбаченим п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК, а тому суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів і не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до ОСОБА_9 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

При цьому, колегія суддів враховує, що доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 буде перевірена судом через нетривалий час, у тому числі вона може бути перевірена за клопотанням сторони захисту.

Вирішуючи у відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, та доводів захисника щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства, у зв`язку з чим не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Вирішуючи питання, яке поставлено перед судом суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 про об`єднання даного кримінального провадження з кримінальним провадженням №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.4 ст.301 КК України, суд прийшов наступних висновків.

За змістом ст.334 КПК України матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу. У разі якщо на розгляд місцевого суду надійшли матеріали кримінального провадження щодо особи, стосовно якої цим судом вже здійснюється судове провадження, воно передається складу суду, що його здійснює, для вирішення питання про їх об`єднання.

Згідно з ч. 1 ст. 217 КПК України у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).

З норми статті 28 КПК України слідує, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд.

Слід зазначити, що з аналізу норм КПК України вбачається, що законодавець передбачив можливість, а не обов`язок прийняття судом рішення про об`єднання матеріалів кількох кримінальних проваджень в одне, в разі виявлення вказаних у законі підстав для цього. Тому законодавець у ч.2 ст.334 КПК України чітко зазначив, що у разі надходження на розгляд місцевого суду матеріалів кримінального провадження щодо особи, стосовно якої цим судом вже здійснюється судове провадження, воно передається складу суду, що його здійснює, саме для вирішення питання про їх об`єднання, а не безумовного об`єднання їх в одне. Отже, колегія суддів дійшла до переконання, що пряма вказівка іншого складу суду в прийнятому рішенні про передачу кримінального провадження іншому складу для об`єднання їх в одне, не відповідає положенням ч.2 ст.334 КПК України і є некоректною.

Колегією суддів встановлено, що як вбачається з матеріалів кримінального провадженні, переданого колегії суддів для об`єднання, в кримінальному провадженні за №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.301 КК України судовий розгляд фактично не розпочатий.

Натомість, судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.156, ч.ч.3, 4, 6 ст.152, ч.4 ст.301 КК України перебуває на завершальній стадії дослідження письмових доказів.

Відтак, є достатні підстави вважати, що спільний розгляд вищевказаних кримінальних проваджень не є доцільним, оскільки таке об`єднання не забезпечить беззаперечне виконання вимог ст. 28 КПК України, щодо розумних строків розгляду кримінального провадження, та навпаки ускладнить їх повний та всебічний розгляд та потягне за собою затягування розгляду справи.

Крім того, об`єднання зазначених проваджень в одне з урахуванням того, що кримінальні провадження знаходяться на різних стадіях судового розгляду, тому їх спільний розгляд на думку суду призведе до затягування часу, що не сприятиме їх оперативному вирішенню та порушить права учасників судового розгляду на розгляд справи протягом розумного строку.

Так, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ №11 від 17.10.2014 року, визначено, що недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади, а тому з метою забезпечення дотримання судами процесуальних строків розгляду зокрема, кримінальних справ, при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Крім того статтею 21 КПК України кожному гарантовано право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Слід зазначити, що вимоги щодо повноти, всебічності дослідження обставин та щодо розгляду справи у якомога стислий строк є певною мірою конкуруючими, адже розширення кола питань, які підлягають з`ясуванню, передбачає збільшення необхідних для їх дослідження процесуальних дій і, як наслідок, збільшення тривалості провадження. З іншого боку, намагання розглянути справу у найкоротший строк за рахунок звуження кола обставин, які підлягають дослідженню, може зашкодити повноті та всебічності їх дослідження.

Отже, суд у кожному конкретному випадку має визначити умови, за яких забезпечується достатній ступінь повноти з`ясування обставин справи для ухвалення обґрунтованого рішення, та які не призведуть до необґрунтованого затягування розгляду справи.

Оцінюючи такий критерій як «необхідність» об`єднання, колегія суддів зазначає, що вона може бути викликана виключно потребою забезпечення виконання завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України. Складовою частиною необхідності об`єднання кримінальних проваджень є його доцільність.

При цьому, доцільність слід розцінювати як надану законом можливість вибору найбільш оптимальних із передбачених законом для даного конкретного випадку форми й способу вирішення певних питань з метою захисту прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження і держави.

Реалізуючи передбачену законодавцем дискрецію у вирішенні питання про необхідність об`єднання даних кримінальних проваджень, колегія суддів приходить до висновку про недоцільність такого об`єднання, оскільки таке об`єднання: ускладнить їх судовий розгляд; збільшує коло учасників процесу, розширить предмет доказування та кола обставин, які підлягають дослідженню; не забезпечить беззаперечне виконання вимоги ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду проваджень у разі їх об`єднання; не забезпечить процесуальну економію, що спрямовано на оптимізацію кримінально-процесуальної форми та раціоналізацію кримінально-процесуальної діяльності шляхом їх пришвидшення та спрощення, оскільки судовий розгляд об`єднаного кримінального провадження потребуватиме здійснення значної кількості процесуальних дій, а тому потенційно матиме більшу тривалість, ніж строк розгляду кожного з кримінальних проваджень окремо.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми закону, а також враховуючи думку сторони захисту та прокурора, які заперечують проти об`єднання кримінальних проваджень, з метою оперативності судового розгляду кримінальних проваджень в розумні строки, суд не вбачає підстав для об`єднання кримінальних проваджень, адже таке об`єднання матеріалів, які знаходяться не тільки на різних стадіях судового розгляду, а й розглядаються різними складами суду (у цьому кримінальному провадженні колегією у складі трьох суддів, у тому що передано одноособово) і, у яких з`ясуванню підлягають зовсім різне коло питань, може призвести до затягування розгляду кримінальних проваджень у суді та безпідставних відкладень судових засідань, що може призвести до порушення розумних строків розгляду справ.

Водночас, суд зазначає, що як вбачається з ухвали Одеського апеляційного суду від 23.11.2022 року, при вирішенні питання щодо направлення кримінального провадження відносно ОСОБА_9 за підсудністю, апеляційним судом було в цілому враховано те, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , в рамках якого до нього застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, в загальному розумінні, без вказівки щодо безумовної необхідності об`єднання кримінального провадження №0000105 від 03.02.2021 року та кримінального провадження № 0001223 від 17.09.2021 року в одне.

Таким чином, колегія суддів констатує, що в даному конкретному випадку об`єднання кримінальних проваджень з урахуванням різних складів суду (колегія та одноособовий склад), стадій судового провадження, обсяг доказів та тяжкість злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_9 , не матиме позитивного впливу на повноту та всебічність дослідження обставин справи, втім, матиме негативний вплив на строк розгляду висунутих ОСОБА_9 обвинувачень та призведе до необґрунтованого збільшення його тривалості, а тому штучне ускладнення справи шляхом її об`єднання з іншою, може становити порушення права на справедливий суд в частині необґрунтованого збільшення тривалості провадження.

Керуючись ст.ст. 331, 334, 370, 376 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 , задовольнити.

Застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, продовжити строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 23 квітня 2023 року.

Строк дії ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою становить до 23 квітня 2023 року, включно.

Кримінальне провадження №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.301 КК України, повернути судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_10 з підстав, що викладені в мотивувальній частині ухвали.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту вручення копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 28 лютого 2023 року о 09:00 год. в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси №106.

Колегія суддів

Приморського районного суду м. Одеси

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний номер справи: №522/17869/21

Номер провадження № 1-кп/522/524/23

Головуючий суддя ОСОБА_1