Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/181/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія -ч.4 ст.190 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року. Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2023 року, про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ,

за участю учасників судового провадження:

- захисника ОСОБА_6 ,

- обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № №0003611 від 02.06.2022 стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно матеріалів кримінального провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначено заставу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 лютого 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 14.04.2023 включно та визначено розмір застави в сумі 1342000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні ризики передбачені п.п.1,3 ч.1 ст. 177 КПК України не зменшилися,а більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та завдань кримінального провадження.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід на домашній арешт, або на будь-який інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. У разі залишення ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без змін то зменшити розмір застави та встановити її розмір у відповідності до вимог ст.182 КПК України.

В обґрунтування вимог посилається на те, що матеріалами справи та стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Під час винесення рішення судом не було враховано положення ст.178 КПК України тобто обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу. Також враховуючи наявні в матеріалах кримінального провадження письмові докази та показання ряду свідків при ухваленні рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання ОСОБА_7 під вартою не вірно зроблений висновок про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Крім того, судом безпідставно визначено розмір застави - 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1342000 грн.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно положень ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановила, що зазначені вимоги кримінального закону районним судом належно дотримані.

Так, із матеріалів справи та оскаржуваного судового рішення вбачається, що в суді прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначивши, що ризики застосування запобіжного заходу - тримання під вартою не зменшились, враховуючи тяжкість покарання обвинувачений може ухилитися від суду. Окрім того, по даному кримінальному провадженні обвинувачений перебував у розшуку. Зазначив, що ОСОБА_7 тривалий час не має законного джерела отримання доходу, отже займається злочинною діяльністю з метою власного збагачення, що дає підстави вважати, що він може вчинити інші кримінальні правопорушення. Також, існує ризик впливу на потерпілу та свідків.

Суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 постановив ухвалу відповідно якої в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу відмовив та продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 днів, також визначив розмір застави.

Суд, на час розгляду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою врахував вимоги ст.177 КПК України, відповідно якої метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для справи; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 судом враховані правові позиції Європейського суду з прав людини та обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України» зазначено, що допустимими для взяття й утримання особи під вартою є наявність таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину.

Разом з цим, відповідно до рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Так, ОСОБА_7 не працевлаштований, тому не має сталого джерела доходу. Обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Окрім того, в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_7 знаходився у державному розшуку.

Наведене свідчить про наявність ризиків, встановлених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які вказують на можливість обвинуваченим у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілу та свідків.

Враховуючи зазначене, суд дійшов вірного висновку про те, що тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в подальшому триманні обвинуваченого під вартою, а тому суд дійшов висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 14 квітня 2023 року, включно, так як більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та завдань кримінального провадження.

Відповідно до положення ч.5 ст.182, ч.3, ч.4 ст. ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дійшов висновку за необхідне визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом. Беручи до уваги суспільну небезпеку кримінального правопорушення, в скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_7 , його особу, шкоду завдану потерпілій, суд дійшов вірного висновку щодо визначення застави у розмірі 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1342000 гривень.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що наведені прокурором ризики, є дійсними та триваючими і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 на більш м`який.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі доводи з яких захисник просить скасувати ухвалу суду, не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали за обставин, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда

від 14 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та визначено розмір застави - без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4