ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/350/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/341/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

розглянувши 27 грудня 2022 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/350/22) за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2022 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зменшення розміру застави, зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний із обмеженням волі, та задоволено клопотання прокурора Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та продовжено строк тримання під вартою останньому до 00 год. 00 хв. 09 лютого 2022 року.

Не погодившись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить cкасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2022 р. та відмовити в задоволенні клопотання прокурора Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_6 , чинний запобіжний захід змінити або шляхом обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації обвинуваченого або визначити розмір застави, наближеної до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вказує, що стороною обвинувачення не дотримано вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України, якою передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою не має містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Прокурором не відображено те, що ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. При цьому, на думку сторони захисту, дані ризики носять характер припущення та нічим не підтверджені.

Звертає увагу колегії суддів апеляційного суду на те, що позиція місцевого суду щодо імовірного впливу обвинуваченого на свідків чи потерпілих не заслуговує на увагу, оскільки під час розгляду даного кримінального провадження вже були допитані свідки, зокрема: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , водночас свідок ОСОБА_14 знаходиться закордоном, відтак обвинувачений аж ніяк не в змозі буде вплинути на даного свідка.

Захисник вважає, що вищевказаний ризик впливу на свідків є відсутнім з огляду на те, що з моменту виявлення кримінального правопорушення пройшов тривалий час, протягом якого обвинувачений та/або його родичі будь-яких заходів незаконного впливу на свідків не здійснювались.

Окрім того, на думку сторони захисту, не заслуговують на увагу висновки місцевого суду щодо можливого переховування обвинуваченим від суду, оскільки у п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчієв проти Молдови від 04.10.2005 зазначено, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Вказує, що під час судового розгляду було встановлено, що у ОСОБА_7 відсутній паспорт громадянина України для виїзду за кордон, останній на день розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою є повнолітньою особою, відтак з урахуванням Указу Президента України від 12.08.2022 №573/2022, Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, обвинувачений не в змозі буде покинути територію України.

Наголошує на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 самостійно з`являвся: за наданою повісткою до органу досудового розслідування для надання показань у якості підозрюваного.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ОСОБА_7 раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, його сім`я має постійне джерело прибутку, позитивно характеризується за місцем проживання, будь-якого впливу на свідків чи потерпілу не здійснював, не переховувався від органу досудового розслідування, що на переконання захисника, свідчить про можливість запобіганням встановленим ризикам, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Окрім того, одним із доводів апеляційної скарги слугує те, що визначений розмір застави ОСОБА_7 є невиправдано великим.

Вказує, що на час обрання запобіжного заходу обвинувачений був неповнолітнім, який навчався у школі, відтак не мав змоги отримувати доходи. Матеріально забезпечує сім`ю Гарматіїв в основному батько обвинуваченого, який працює у ТОВ Микулинецький БРОВАР та отримує дохід в розмірі 9 328,00 грн. щомісячно. Мати обвинуваченого ОСОБА_15 є пенсіонером, яка отримує допомогу від держави.

Відтак, апелянт стверджує, що визначення розміру застави у розмірі, наближеному до максимального, позбавляє можливості її внесення батьками обвинуваченого з урахуванням суми доходу сім`ї.

Сторона захисту вважає, що встановлення максимального розміру застави носить каральний характер, оскільки обвинуваченому (членам його сім`ї) фактично не дається можливості скористатись правами, наданими КПК України у вигляді визначення посильної суми застави.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення з коротким викладом доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги з мотивів, наведених у ній, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів апеляційної скарги, перевіривши судове рішення в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, перевіркою доводів апеляційної скарги колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою є законно обраним.

Рішення про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики переховування від суду та незаконного впливу на свідків, експертів та спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.

Так, ризиком того, що ОСОБА_7 може навмисно переховуватись від суду, є те, що обвинувачений розуміє, що у разі доведення його вини йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років за санкцією ст. 4 ст. 152 КК України, а тому є достатньо підстав вважати, що ОСОБА_7 може вчинити дії, спрямовані на переховування від органів суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім цього, варто врахувати, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зокрема, у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96 від 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 самостійно з`являвся за наданою повісткою до органу досудового розслідування для надання показань у якості підозрюваного, не спростовують того факту, що існує ймовірність переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення покарання.

Також колегія суддів враховує, що існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, зможе незаконно впливати на свідків, експертів та спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні шляхом схиляння до дачі ними у суді завідомо неправдивих показань або відмови від дачі показань, враховуючи те, що ще не всі свідки, експерти та спеціалісти допитані в судовому засіданні.

При цьому колегія суддів зазначає те, що ризик незаконного впливу на свідків, експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні полягає у процедурі отримання свідчень від цих осіб, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків, експертів, спеціалістів існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, та дослідження їх судом.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про те, що дані ризики носять характер припущення та нічим не підтверджені, не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , враховуючи особу обвинуваченого, беззаперечно вказують на їх існування.

Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, що доведено прокурором в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Так, згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Тому саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім обрання ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою, як про це просить захист.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченого не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Доводи захисника про те, при продовженні строку тримання під вартою обвинуваченому суд не дотримався вимог ст. 178 КПК України, спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, в якій зазначено, що судом було враховано те, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання і реєстрації, та його соціальні зв`язки.

Доводи апеляційної скарги захисника, що зважаючи на наявність позитивної характеристики за місцем проживання та філії Державної Установи Центр пробації в Тернопільській області є вагомими підставами, щоб змінити обвинуваченому запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт не спростовують ризиків, які зазначені в клопотанні прокурора.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що відсутність у ОСОБА_7 судимостей не є безумовною підставою для скасування рішення суду, зважаючи на тяжкість злочину у вчиненні якого він обвинувачуються.

Колегія суддів вважає, що застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі Летельє проти Франції заява №12369/86 від 26 червня 1991 року, особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім цього, в апеляційній скарзі захисник просив визначити обвинуваченому заставу в розмірі, наближеному до мінімального, проте дана вимога захисника не може бути задоволена, оскільки визначений судом розмір застави у даному кримінальному провадженні, на думку колегії суддів, хоча є суттєвим для його майнового стану та небажаним для втрати, але дієвим для виконання завдань цього кримінального провадження, а саме запобігти встановленим ризикам.

Всі інші доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотань повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжний захід на домашній арешт, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 183, 184, 193, 194, 309, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 грудня 2022 р., якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 І ОСОБА_16 І ОСОБА_17