ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 674/362/22

Провадження № 11-кп/4820/135/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому в режимі відео конференції апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на вирок Дунаєвецького райсуду Хмельницької області від 07 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000137, внесеному до ЄРДР 14.02.22 року стосовно

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, не судимого в силу ст. 89 КК України.

визнано винуватим за ст. 115 ч.1 КК України та засуджено до покарання в виді 9 років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_9 , на користь потерпілої ОСОБА_6 у рахунок відшкодування майнової шкоди 7 212,50 грн та моральної шкоди 300 000 грн

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини.

ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 13.02.22 року близько

23.30 год в кімнаті будинку АДРЕСА_1 під час конфлікту з ОСОБА_10 на грунті раптово виниклих неприязнених відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дії, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та хоч не бажаючи однак припускаючи їх настання, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10 , взяв з тумбочки у руку ніж, знаючи про його травматичні властивості, наніс ОСОБА_10 цілеспрямований удар в область передньої поверхні грудної клітини, чим спричинив тілесні ушкодження у виді одиночного ножового проникаючого поранення лівої половини грудної клітини з наскрізним ушкодженням перикарда та лівого шлуночка серця, які є небезпечними в момент заподіяння та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , яка наступила 18.02.22 року о 18.10 год.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковані судом за ст. 115 ч.1 КК України.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 не погодилися з висновками суду в частині призначеного покарання, вважають його надто м`яким, таким, що не відповідає тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, його наслідкам та особі обвинуваченого ОСОБА_9 . Просили призначити більш суворе покарання у максимальних межах санкції ст. 115 ч.1 КК України.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог потерпіла зазначила, що вирок підлягає скасуванню на підстав ст. 414 КПК України з частині призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, через його м`якість.

Вважає не обґрунтованими висновки суду про щиросердне каяття обвинуваченого, яке суд врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання в порядку ст. 66 КК України, оскільки ніяких дій на підтвердження каяття обвинувачений не вчинив, перед потерпілою не вибачився, завдану шкоду не відшкодував.

Вказує, що слідство та суд безпідставно не врахували, що обвинувачений ОСОБА_9 , вчинив тяжкий злочин у присутності своїх неповнолітніх дітей, які на той час перебували у хаті, що є обставиною, обтяжуючою покарання згідно ст. 67 ч.1 п. 6 КК України.

На думку потерпілої, при вирішенні питання про міру покарання, суд не врахував також, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, негативно характеризується за місцем мешкання, як особа, що зловживає алкоголем, не працює, перебуває на обліку у нарколога, а також невиправні наслідки скоєного обвинуваченим загибель її молодого сина ОСОБА_10 1998 року народження. З рештою вважає, що всі ці обставини дають суду підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 максимального покарання, передбаченого санкцією ст. 115 ч.1 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, кваліфікувати дії ОСОБА_9 , за ст. 121 ч.2 КК України та призначити йому покарання в виді 5 років позбавлення волі з випробуванням згідно ст. 75,76 КК України на три роки.

Захист посилається на недопустимість доказів зібраних слідством, не конкретизуючи у чому такі порушення полягають.

Зауважує, що після вчинення злочину, ОСОБА_9 вживав заходів для порятунку потерпілого ОСОБА_10 , викликав швидку та поліцію, що свідчить про відсутність у нього прямого умислу на вбивство потерпілого.

Вказує, що слідством достовірно не встановлено, а судом не доведено, те, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, а не вжив горілку після вчиненого. Вважає, що обвинувачений щиросердно покаявся у вчиненому, зазнав осуду з боку родини, сусідів та оточуючих, навчений наріканням та осудом з боку суспільства. ОСОБА_9 , виховує та утримує трьох неповнолітніх дітей співмешканки ОСОБА_11 2007 року народження, ОСОБА_12 2010 року народження, ОСОБА_12 2012 року народження, раніше не судимий, має родину, міцні соціальні зв`язки. На думку захисту всі наведені обставини дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання з випробуванням без ізоляції від суспільства, що буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу захисника, потерпіла висловила свою незгоду з апеляційними вимогами захисту, вважає правильною правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ст. 115 ч.1 КК України та з урахуванням відомостей які характеризують обвинуваченого, встановлених судом обставин провадження, обставин які обтяжують його покарання, апеляційні доводи захисту про пом`якшення покарання вважає необґрунтованими.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 , підтримали апеляційні вимоги захисту, проти апеляції потерпілої ОСОБА_6 заперечували, потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_7 підтримали апеляцію потерпілої заперечували проти апеляційних вимог захисту, прокурор заперечував проти апеляцій всіх учасників провадження.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги потерпілої та захисника задоволенню не підлягають за наступними підставами.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, у даному випадку в межах поданих потерпілої та захисником апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції не вправі розглядати обвинувачення яке не було висунуто в суді першої інстанції. Межі судового розгляду в суді першої інстанції також визначені в ст. 337 КПК України, за якою судовий розгляд проводиться стосовно обвинуваченого лише в межах висунутого йому обвинувачення.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експерті.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисника обвинуваченого в частині незгоди з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ст. 115 ч.1 КК України, колегія суддів вважає їх неспроможними та такими, що не знайшли свого підтвердження дослідженими судом доказами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою органу досудового розслідування від 29.03.22 року дії ОСОБА_9 були кваліфіковані за ст. 115 ч.1 КК України з внесенням відповідних змін до ЄРДР ( а/с 101-102 т. 2), у межах цього обвинувачення висунутого за результатами досудового розслідування кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 було розглянуто судом.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними твердженнями захисту про те, дії обвинуваченого слід було кваліфікувати за ст. 121 ч.2 КК України як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , що потягло за собою його смерть, настання якої умислом ОСОБА_9 , не охоплювалося, оскільки він діяв по відношенню до наслідків необережно.

Колегія суддів виходить з того , що у даному випадку ОСОБА_9 під час сутички з ОСОБА_10 , завдаючи один цілеспрямований удар ножем в життєво важливий орган ліву сторону грудної клітини зі значною силою хоча і не бажав настання йому смерті але свідомо припускав її настання тобто діяв з непрямим умислом, спрямованим на вбивство потерпілого.

На думку колегії суддів питання про умисел обвинуваченого, що складає суб`єктивну частину складу злочину достатньо мотивовано у вироку та було вирішено судом, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння,

зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер

і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини

припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що

передувала події, їх стосунки, що відповідає рекомендаціям викладеним в Постанові Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.03 року «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи».

Колегія суддів вважає, що настання смерті ОСОБА_10 охоплювалося умислом ОСОБА_9 , оскільки виходячи з його пояснень на слідстві зокрема під час проведення слідчого експерименту ( а/с 42-43 т.2) та в суді він під час сутички з ОСОБА_10 , яка відбувалася у нього в будинку, вирвався від потерпілого, встав поза нього, взяв розкладний ніж з тумбочки, що була в кімнаті та один раз ударив ним ОСОБА_10 , який сидів на дивані у грудну клітину зліва. Аналогічні обставини вчинення злочину під час слідства під час проведення слідчого експерименту повідомляла і очевидець подій свідок ОСОБА_13 , яка пояснювала, що під час боротьби з ОСОБА_10 її батько взяв з тумбочки ніж у праву руку та завдав ним удар в область грудної клітини зліва, потім вона вибила у батька ніж з рук. ( а/с - 76-77 т.2).

Крім встановлених обставин, вирішуючи питання щодо спрямованості умислу обвинуваченого, колегія суддів також виходить з висновку СМЄ № 68 від 19.02.22 року (а/с 57-60 т.2) та висновків СМЄ № 1 від 16.03.22 року ( а/с - 97-100 т.2) з яких вбачається, що тілесне ушкодження на трупі ОСОБА_10 утворилося у вигляді одиночного ножового проникаючого поранення лівої половини грудної клітини з наскрізним ушкодженням перікарда та лівого шлуночка серця внаслідок одиночного удару з прикладанням значної сили колюче-ріжучим предметом, ножем.

Враховуючи характер та локалізацію тілесного ушкодження на трупі ОСОБА_10 напрямок раневого каналу направлений спереду назад, зверху вниз та дещо зліва направо по відношенню до вертикальної осі його тіла, довжина раневого каналу 11,2 см.

Враховуючи характер та локалізацію тілесного ушкодження на трупі ОСОБА_10 (напрямок раневого каналу спереду назад, зверху вниз дещо зліва направо по відношенню до вертикальної осі тіла загиблого) дають підстави вважати що тілесне ушкодження утворилося за обставин, на які вказує свідок ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту.

Отже, на думку колегії суддів сукупний аналіз обставин вчинення злочину встановлений слідством та судом, зокрема, знаряддя злочину - розкладний ніж значного розміру шириною леза 15 мм, довжиною 150 мм (а/с 79-83 т.2), заподіяння ножового поранення у життєво важливий орган у ліву частину грудної клітини ОСОБА_10 в область серця, з прикладанням значної сили колюче-ріжучим предметом, ножем, глибина раневого каналу 11,2 см, дають суду підстави вважати, що під час заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, обвинувачений свідомо припускав можливість настанням смерті потерпілого. Таким чином, наведені чинники переконливо свідчать, що суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій у виді настання смерті ОСОБА_10 , охоплювалося умислом обвинуваченого ОСОБА_9 , який хоч і не бажав але передбачав, що в наслідок удару ножем у груди настане смерть потерплого, тобто діяв з непрямим умислом на вбивство ОСОБА_10 .

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисника в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає, що ОСОБА_9 заподіюючи тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 у спосіб та за обставин, викладених у вироку, розумів можливі наслідки своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали. Завдаючи один удар ножем в ліву половину грудної клітини, обвинувачений усвідомлював небезпечний характер своїх дій, що посягають на життя потерпілого і передбачав, що наслідком таких дій може стати смерть останнього. Таким чином, вважати що засуджений, завдаючи потерпілому один удар ножем в грудну клітину в ділянку серця не мав умислу на вбивство потерпілого, про що їдеться в апеляції захисника, у колегії суддів підстав нема. Колегія суддів також спирається на судову практику, викладену в правових позиціях судової палати у Кримінальних справах ВС ( № 5-34 кс 13/14, № 5-27 кс 14)

Апеляційні твердження захисника про те, що після вчинення злочину, ОСОБА_9 вживав заходів для порятунку потерпілого ОСОБА_10 , змивав з нього кров, викликав поліцію, що свідчить про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілого, наведених висновків суду не спростовують, а відомості про те, що обвинувачений викликав швидку матеріалами провадження не підтверджуються. Оскільки судом встановлено, що винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що

минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті

потерпілого 18.02.22 року, для кваліфікації злочину як умисного вбивства

значення не має.

Апеляційні вимоги захисника про недопустимість доказів, викладені в апеляційній скарзі носять формальний характер, оскільки викладені без конкретизації у чому вони полягають.

Колегія суддів вважає, що проведені по справі слідчі дії, огляд місця події 14.02.22 року (а/с 5-20 т.2), протоколи проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_9 14.02.22 року та свідка ОСОБА_13 від 22.02.22 року (а/с -42-43,76-77 т.2) були проведені у межах досудового розслідування кримінального провадження № 0000137, внесеного до ЄРДР 14.02.22 року (а/с 3 т.2), проводилися з дозволу користувача будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_9 з додержанням положень ст. 233,240 КПК України.

Не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та апеляційного перегляду провадження апеляційні твердження захисту про те, що ОСОБА_9 вживав алкоголь після вчинення злочину, ці твердження захисту колегія суддів вважає обумовленими бажанням обвинуваченого пом`якшти свою відповідальність за вчинений злочин, вони спростовуються і висновком з результатами медичного огляду на стан сп`яніння № 50 від 14.02.22 року, проведеного у Кам`янець-подільській міській лікарні (а/с 33 т.2), за яким підтверджується алкогольне сп`яніння обвинуваченого 1,2 проміле. Огляд ОСОБА_9 було проведено безпосередньо після виявлення злочину, вранці 14.02.22 року, кваліфікованим лікарем, підписано ОСОБА_9 , без будь яких зауважень.

В частині вирішення апеляційних вимог потерпілої та захисту про незгоду з мірою покарання, призначену судом обвинуваченому ОСОБА_9 , то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п. 2, 3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п.1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами учасників провадження в частині призначення міри покарання, колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

З урахуванням наведених норм кримінального закону, колегія суддів вважає, що суд враховуючи тяжкість злочину, обставини передбачені ст. 66,67 КК України та відомості, характеризуючи особу обвинуваченого, обґрунтовано та достатньо вмотивовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ст. 115 ч.1 КК України у межах санкції цієї статті Особливої частини КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисту, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69,75 КК України, оскільки призначене обвинуваченому покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст.65 КК України та постанові Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Суд першої інстанції, обираючи обвинуваченому вид та міру покарання, правильно врахував, що останній вчинив злочин, який згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких умисних злочинів проти життя та здоров`я особи та непоправні наслідки у виді смерті ОСОБА_10 .

Враховано особу винного, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, будучі працездатним, офіційно не працевлаштований, відомостей про наявність у нього легального джерела доходів для існування матеріали провадження також не містять, за місцем проживання характеризується негативно, як особа що зловживає спиртними напоями, перебуває на обліку у нарколога, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей своєї співмешканки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_12 ( а/с 35-38 т.2)

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого згідно ст.66 КК України є щире каяття, оскільки обвинувачений послідовно давав пояснення на слідстві та в суді з приводу обставин, вчиненого ним злочину, не відмовлявся співпрацювати зі слідством, висловлював свій жаль з приводу вчиненого під час судового розгляду.

З наведених підстав, колегія суддів вважає, апеляційні доводи потерпілої ОСОБА_6 та її представника необґрунтованими.

Обставинами, що обтяжує покарання останнього, виходячи з положень ст. 67 КК України є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема результатами медичного огляду на стан сп`яніння № 50 від 14.02.22 року, проведеного у Кам`янець-подільській міській лікарні (а/с 33 т.2) та висновком експерта № 385 від 25.02.22 року.

Колегія суддів відкидає апеляційні доводи потерпілої ОСОБА_6 про те, що обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого слід визнати вчинення злочину у присутності неповнолітніх дітей згідно ст. 67 ч.1 п. 6-1КК України, оскільки ці обставини достовірно матеріалами провадження та показами свідків не підтверджені.

При призначенні покарання судом повною мірою враховані тяжкість злочину, його наслідки, обставини заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , його поведінка до вчинення злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 66,67 КК України та відомості, які характеризують його особу. Судом призначено ОСОБА_9 , покарання, яке буде необхідним та достатнім з метою перевиховання обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів. Будь - яких нових даних або обставин, які не були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання та могли б істотно вплинути на його міру , апеляційні скарги потерпілої та захисту не містять.

У підсумку колегія суддів вважає, що як стороною захисту, так і потерпілою в апеляційних скаргах не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене ОСОБА_9 покарання є незаконним, явно несправедливим через його суворість або м`якість та того, що воно за своїм видом та мірою не відповідає положенням ст. 50,65 КК України.

За таких обставин, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Дунаєвецького райсуду Хмельницької області від 07 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3