Справа № 462/9503/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/467/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2022 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у м.Львові у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у кримінальному проваджені № 0000402 від 09.12.2021 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.
Згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначеного покарання за даним вироком та вироком Золочівського районного суду Львівської області від 15.12.2021 року призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку, тривалістю 3 (три) роки.
Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирішено питання речових доказів.
Згідно вироку ОСОБА_6 , 08.12.2021 року, близько 18 год. 15 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна з проникненням у сховище з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, таємно, підійшов до автомобіля марки Volkswagen Caddy, державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував у користуванні потерпілого ОСОБА_9 і знаходився за адресою: АДРЕСА_2 та відчинивши передню пасажирську дверку, котра не була зачинена на центральний замок, проник у салон автомобіля, де із сидіння пасажира викрав мобільний телефон марки іPhone 13 Pro, темно сірого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 та ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , вартістю 36 500 грн., який знаходився у шкірному чохлі темно-синього кольору, вартістю 1 300 грн., після чого покинув місце скоєння кримінального правопорушення. Своїми протиправними діями ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 37 800 грн.
Таким чином, дії ОСОБА_6 кваліфіковано, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше сховище, тобто як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Вирок Золочівського районного суду від 15.12.2021, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. З ст. 15, ч. З ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнено, на підставі ст. 75 КК України, від відбуття покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 2 роки, виконувати самостійно.
Зазначає, що оскаржуваний вирок ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України.
Вказує, що висновок суду про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання та застосування ст. 75 КК України не мотивований, суперечить положенням ст. 75 КК України, а також встановленим під час судового провадження даним про особу винного та іншим обставинам справи.
Прокурор звертає увагу, що відбуття обвинуваченим за попередніми вироками тривалих термінів покарання у виді реального позбавлення волі, звільнення його від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково (тричі) та з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, не запобігло вчиненню нового умисного тяжкого злочину проти власності, що на думку прокурора свідчить про те, що належних висновків обвинувачений не зробив, виправити ситуацію не бажає, а каяття висловлене ним з метою уникнення покарання.
Сторона обвинувачення вважає, що судом не враховано у повній мірі ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого. Зокрема у вироку відсутні будь-які дані про наявність у ОСОБА_6 законних джерел доходів чи про намір знайти такі.
Стверджує, що звільнення у даному випадку ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання щодо запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами та виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань.
Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , який будучи належно повідомленим про розгляд справи не прибув в судове засідання апеляційного суду.

Заслухавши виступ прокурора ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечив апеляційну скаргу та просив залишити без задоволення, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності та прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченому має бути призначене покарання у межах санкції ч.3 ст.185 КК України.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, зважаючи на наступне.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Провівши системний аналіз матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону, врахувавши обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду справи повідомив, що офіційно працевлаштований в м.Запоріжжі, де працює сторожем у гаражному товаристві, а також додатково неофіційно працює в автомайстерні. На момент вчинення крадіжки 08.12.2021 мав погашену судимість, оскільки до цього майже десять років не вчиняв жодних кримінальних правопорушень, постійно працював, однак оступився, тому щиро кається за вчинене та просить суд надати йому можливість виправитись та жити у суспільстві. Також зазначив, що протягом 12 років проживає у громадянському шлюбі.

Колегія суддів звертає увагу, що відомості про працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджуються довідкою, наявною у матеріалах справи (а.с.46), що спростовує доводи сторони обвинувачення про відсутність у ОСОБА_6 законних джерел доходів чи про намір знайти такі.
Щодо доводів прокурора про те, що відбуття обвинуваченим за попередніми вироками тривалих термінів покарання у виді реального позбавлення волі, не запобігло вчиненню нового умисного тяжкого злочину проти власності, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно даних довідки №38-15122021/46040 від 16.12.2021 (а.с.44 матеріалів кримінального провадження), ОСОБА_6 востаннє був судимий вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02.12.2012 за ч.2 ст.185 КК України (а.с. 45 матеріалів кримінального провадження).

Відтак кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 вчинив 08.12.2021, маючи погашену судимість за вище вказаним вироком суду.

Водночас, з вище наведеного вбачається, що ОСОБА_6 після ухвалення вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 02.12.2012 за ч.2 ст.185 КК України до моменту вчинення інкримінованого у даному кримінальному провадженні правопорушення (08.12.2021), тривалий час не вчиняв злочинів, що демонструє його здатність до самокерованої правослухняної поведінки.

Така форма поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 свідчить про те, що особа зазнала суттєвих позитивних змін соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.
Згідно ст. 50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого.
Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши вище наведені принципи, належно застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України.
Також суд надав правильну оцінку тим фактам, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження визнав свою вину та щиро каявся у вчиненому, що свідчить про критичне ставлення обвинуваченого до своїх дій та про готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.
Зокрема, критичне ставлення обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинених дій підтверджується тим, що обвинувачений під час судового розгляду кримінального провадження не оскаржував фактичні обставини вчиненого злочину, в зв`язку з чим кримінальне провадження було розглянуто на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України у спрощеному порядку.
Щодо твердження апелянта про те, що каяття висловлене обвинуваченим з метою уникнення покарання, то таке не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила злочин, щире каяття підлягає встановленню у кожному конкретному випадку. Характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до зчиненого нею злочину, щире каяття означає, що особа дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні, його позиція з цих підстав була незмінна, надавав послідовні, взаємоузгодженні з іншими доказами показання, критично оцінював свою протиправну поведінку, осуджуючи її, а також висловив бажання виправитись.

Крім того, протоколом добровільної видачі від 21.12.2021 (а.с.38 кримінального провадження), підтверджується, що ОСОБА_6 , добровільно видав викрадений ним 08.12.2021 мобільний телефон марки IPhone 13 Pro темно сірого кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 та ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , який визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні та згідно розписки (а.с.40 кримінального провадження) переданий потерпілому ОСОБА_9 для належного зберігання.

Потерпілий в межах даного кримінального провадження цивільного позову не заявляв та вироку суду не оскаржував.

З огляду на наведене, суд першої інстанції підставно прийняв до уваги щире каяття обвинуваченого, як пом`якшуючу обставину при призначенні покарання.

Враховуючи вище наведене, апеляційний суд погоджується з доводами суду першої інстанції та вважає, що ОСОБА_6 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж іспитового строку, що визначено вироком суду.
Колегія суддів також звертає увагу, що в матеріалах справи міститься копія вироку Золочівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2021 року (а.с. а.с.34), за яким ОСОБА_6 засуджений за ч.3 ст.15, ч.2 ст.185 КК України за злочин, який вчинено 10 грудня 2021 року.

За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, їх наслідки, ступінь суспільної небезпечності скоєних кримінальних правопорушень вірно призначив остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Підстав для обрання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 іншого покарання колегія суддів не вбачає.
Таким чином доводи апеляційної скарги прокурора не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.
За наведених обставин, колегія суддів визнає подану апеляційну скаргу заступником Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 необґрунтованою та підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 04 травня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка утримується під вартою з моменту отримання копії ухвали в той же строк.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4