печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_2,

при секретарі ОСОБА_3,

за участю представників власника майна ОСОБА_4, ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні № 0000043, -

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді надійшло клопотання ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні № 0000043.

Клопотання мотивоване тим, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2022 року у справі № 463/8156/21 накладено арешт на житловий будинок загальною площею 481,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101 за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначає, що арешт накладено необґрунтовано. Відсутні та не зазначені докази того, що арештоване майно є речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегло на собі його сліди, не містить будь яких відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також не є предметом, що був об`єктом кримінально протиправних дій. Суд апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги прокурора не взяв до уваги, що у матеріалах кримінального провадження № 0000043 від 16 липня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, в межах якого накладено арешт, відсутні суспільно небезпечні наслідки як такі. Також у кримінальному провадженні відсутні заяви осіб про спричинення їм будь яких збитків. Окрім цього, збитки як і на час реєстрації кримінального провадження, так на час накладання арешту на майно, а також і на даний час у цьому провадженні відсутні.

Крім того, відповідно до висновку експерта № 22-22 від 15.09.2022 року за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, експерт прийшов до висновку, що: «Завершений будівництвом індивідуальний житловий будинок ОСОБА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:007:0340, по АДРЕСА_1 побудований у відповідності до вимог будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку виданого 28 липня 2020 року реєстраційний номер будівного кадастру БП-48/07-2020, а саме фактичні відстані від житлового будинку до меж червоних ліній, мінімально допустимі відстані до меж земельної ділянки відповідають відстаням зазначеним у будівельному паспорті, також відповідає основним параметрам ескізного проекту «Будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 » розробленому МП ТАМ «Комплекс» та вимогам Державних будівельних норм ДБН В:2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».

Таким чином, органом досудового розслідування не доведено, які конкретні потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора та, у подальшому, ухвалі слідчого судді про накладення арешту на майно, а також в чому полягає завдання, для виконання якого слідчий та прокурор зверталися із клопотанням про арешт майна, оскільки невідомо в чому саме проявилися шахрайські дії та які документи підроблені.

Представники власника майна у судовому засіданні підтримали клопотання, просили його задовольнити з підстав в ньому наведених.

Прокурор проти вимог клопотання заперечив. Зазначив, що арешт на житловий будинок накладено обґрунтовано, на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, підстави для арешту майна не відпали.

Заслухавши пояснення представників власника майна ОСОБА_4, ОСОБА_5, прокурора ОСОБА_6 та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Під час розгляду клопотання встановлено, що на час прийняття рішення про накладення арешту на майно СВ Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000043 від 16 липня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України.

У зв`язку з цим, ухвалою Львівського апеляційного суду від 24.01.2022 у справі № 463/8156/21 накладено арешт на житловий будинок загальною площею 481,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101 за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказаний арешт на нерухоме майно накладався, оскільки воно відповідало критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, може містити відомості, які можуть бути використані, як доказ факту та обставин, що встановлюється під час кримінального провадження та такий арешт по суті являє форму забезпечення доказів у кримінальному провадженні та не вимагає обов`язкового повідомлення підозри у кримінальному провадженні, не пов`язується з особою, підозрюваною у вчиненні кримінального провадження.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володати своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідчим суддею встановлено, що згідно із Витягу Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості , загальною площею 481, 5 кв.м., житловою площею 162 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів клопотання вбачається, що на час розгляду провадження ОСОБА_1 не повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні.

Також, під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, прокурором не надано суду доказів на підтвердження того, що арештоване майно містить сліди вчинення кримінального правопорушення та яким ознакам ст. 98 КПК України воно відповідає.

Крім того, ухвала Львівського апеляційного суду від 24.01.2022 у справі № 463/8156/21 про накладення арешту на майно не містить відомостей про те, які саме сліди кримінального правопорушення та відомості, які можуть бути використані, як доказ факту та обставин, що встановлюється під час кримінального провадження містить на собі вказаний житловий будинок та з чого суд виходив застосовуючи саме таке обмеження ОСОБА_1 в праві користування, розпорядження та володіння нерухомим майном, що належить йому на праві власності.

Відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Отже, арешт ухвалою слідчого судді на нерухоме майно ОСОБА_1 накладено необґрунтовано, оскільки арешт накладено на майно фізичної особи, яка не має статусу підозрюваного або обвинуваченого.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому дим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статгі 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Разом з тим, при розгляді клопотання про скасування арешту прокурором не доведено наявність будь-яких фактичних даних (доказів), відповідно до яких є необхідність у збереженні накладеного арешту.

Прокурором не доведено та не зазначено конкретних фактичних обставин (час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення), які виправдовували б такий спосіб втручання у власність ОСОБА_1 .

Крім того, слідчий суддя бере до уваги доводи представника власника майна ОСОБА_1 - ОСОБА_4, що відповідно до висновку експерта № 22-22 від 15.09.2022 року за результатами проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, експерт прийшов до висновку, що: «Завершений будівництвом індивідуальний житловий будинок ОСОБА_1 , що розташований на земельній ділянці кадастровий номер :07:007:0340, по АДРЕСА_1 побудований у відповідності до вимог будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку виданого 28 липня 2020 року реєстраційний номер будівного кадастру БП-48/07-2020, а саме фактичні відстані від житлового будинку до меж червоних ліній, мінімально допустимі відстані до меж земельної ділянки відповідають відстаням зазначеним у будівельному паспорті, також відповідає основним параметрам ескізного проекту «Будівництво індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 » розробленому МП ТАМ «Комплекс» та вимогам Державних будівельних норм ДБН В:2.2-15-2019 «Житлові будинки. Основні положення».

З урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання та скасування арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. 174, 309 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 про скасування арешту на майно, накладеного у кримінальному провадженні № 0000043 - задовольнити.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2022 року у справі № 463/8156/21 у кримінальному провадженні № 0000043, а саме на житловий будинок загальною площею 481,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 101 за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_2