Ухвала

13 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 761/34746/17

провадження № 51-2455км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000146 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 1 500 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500,00 грн.

2. Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаному з вимаганням такої вигоди, що кваліфіковано як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 369-2 КК.

3. Як встановлено судом, в один із днів на початку червня 2017 року до ОСОБА_7 звернулась представник ТОВ «АРГАМАК» ОСОБА_8 з пропозицією здійснювати в інтересах зазначеного товариства юридичний супровід цивільної справи, яка перебуває на розгляді у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ. У цей же час ОСОБА_7 , перебуваючи в офісному приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , вирішив отримати від ОСОБА_8 неправомірну вигоду для себе за вплив на суддів зазначеного суду у вказаній цивільній справі.

4. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 15 червня 2017 року, перебуваючи в офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 45-б, оф. 1, повідомив ОСОБА_8 , що може вплинути на прийняття судового рішення у цивільній справі на користь ТОВ «АРГАМАК» у випадку передачі йому за здійснення цього впливу грошових коштів у сумі

50 000 доларів США, а в подальшому 26 червня 2017 року у тому ж офісному приміщенні та 10 липня 2017 року в приміщенні кафе «Ель Кафа» за адресою: АДРЕСА_4 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, отримав від ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США і 20 000 доларів США відповідно як неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на користь ТОВ «АРГАМАК», представником якого є ОСОБА_8 .

5. За результатом судового розгляду суд дійшов висновку, що кваліфікуюча ознака інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення «вимагання неправомірної вигоди» не знайшла свого підтвердження і підлягає виключенню із пред`явленого йому обвинувачення, та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 369-2 КК.

6. Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасовано, а кримінальне провадження стосовно нього за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК, закрито у зв`язку з не доведенням того, що обвинуваченим був вчинений цей злочин.

7. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що усупереч вимогам статей 214, 218 КПК України (далі - КПК) досудове слідство у цьому кримінальному провадженні було проведено поза межами територіальної юрисдикції органу досудового розслідування, де був вчинений злочин, тобто не уповноваженими на те особами, які за законом не мали повноважень, у тому числі і на збирання доказів, у зв`язку із чим усі зібрані у цій справі докази є недопустимими.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

8. У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порядку ч. 7 ст. 214 КПК проведення розслідування у даному кримінальному провадженні було доручено прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 слідчому відділу Подільського УП ГУ НП у м. Києві, відповідне доручення міститься в матеріалах кримінального провадження, а згідно з приписами ч. 2 ст. 218 зазначеного Кодексу слідчий зобов`язаний проводити досудове розслідування доки прокурор не визначить іншу підслідність. Водночас специфікою кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 КК є те, що воно є триваючим, і остаточно визначити його територіальну підслідність можливо виключно на момент його завершення, що не свідчить про неналежність чи недопустимість зібраних у ході його розслідування доказів.

Позиції інших учасників судового провадження

9. На касаційну скаргу прокурора надійшли заперечення ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 .

10. У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити.

11. Захисник ОСОБА_6 проти задоволення касаційної скарги заперечив.

Мотиви Суду

12. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передачі кримінального провадження за касаційною скаргою прокурора на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду з огляду на таке.

13. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

14. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

15. Згідно з ч. 6 ст. 13 зазначеного Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

16. Положенням ч. 2 ст. 434-1 КПК визначено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

17. Відповідно до постанови колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 жовтня 2021 року (справа № 520/8432/16-к, провадження № 51-1648км21) розглянуто касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 лютого 2021 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Цією ухвалою вирок Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року, яким ОСОБА_10 та ОСОБА_11 засуджено за ч. 3 ст. 368 КК, скасовано, а кримінальне провадження щодо них на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрито. У касаційній скарзі на ухвалу суду апеляційної інстанції прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у зазначеному суді. При цьому, крім іншого, прокурор не погоджувався з позицією апеляційного суду щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування з порушенням правил територіальної підслідності, без обґрунтування того, яким чином це вплинуло на забезпечення прав і основних свобод ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час кримінального провадження і на справедливість судового рішення в цілому.

18. Приймаючи рішення про залишення касаційної скарги прокурора без задоволення, а оскарженої ухвали апеляційного суду без зміни, колегія суддів касаційного суду у вищевказаній постанові від 06 жовтня 2021 року констатувала, що всупереч приписам процесуального закону досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 та

ОСОБА_11 , які обвинувачувались у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, яке було вчинено на території Київського району м. Одеси, здійснювалось слідчими СВ Малиновського ВП в

м. Одесі ГУНП в Одеській області. При цьому прокурор Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_12 , який виніс постанову про направлення матеріалів кримінального провадження до слідчого відділу Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, не є суб`єктом, визначеним у ч. 5 ст. 36 КПК, який має право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування. Тому передбачених згаданою нормою КПК підстав доручати здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні іншому органу ніж той, в межах якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення, у прокурора не було.З огляду на викладене Верховний Суд вважав, що суд апеляційної інстанції, встановивши наведені обставини, дійшов обґрунтованого висновку, що досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні здійснювалось не уповноваженим на те органом, у зв`язку з чим правильно визнав усі зібрані докази недопустимими і закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

19. Колегія суддів вважає, що правовідносини, які розглядаються в цьому кримінальному провадженні, та правовідносини, що були предметом розгляду колегією суддів Третьої судової палати у справі № 520/8432/16-к, є подібними в розумінні ст. 434-1 КПК, оскільки стосуються концептуального підходу до оцінки доказів, отриманих з порушенням правил територіальної підслідності, з точки зору допустимості/недопустимості.

20. При цьому, на переконання колегії суддів, на відміну від вищевказаного правового підходу, порушення вимог кримінального процесуального закону щодо територіальної підслідності, якщо воно не призвело до істотного порушення або звуження фундаментальних прав і свобод людини, не може слугувати підставою для автоматичного визнання доказів недопустимими.

Щодо відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах

21. Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

22. Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

23. В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

24. Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

25. Таким чином, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

26. Такі висновки сформувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від

31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22), вказавши на те, що уразі визнання доказів недопустимими суд має вмотивувати свої висновки про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначивши, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося. Оцінюючи докази на предмет допустимості відповідно до критеріїв, встановлених кримінальним процесуальним законом, суд виходить з обставин конкретної справи і також повинен вмотивувати своє рішення.

27. Частина 7 ст. 214 КПК (в редакції, чинній на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення), передбачала, що якщо відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР внесені прокурором, він зобов`язаний невідкладно, але не пізніше наступного дня, з дотриманням правил підслідності передати наявні у нього матеріали до органу досудового розслідування та доручити проведення досудового розслідування.

28. Відповідно до ч. 1 ст. 218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

29. Інститут підслідності покликаний оптимізувати діяльність органів, що здійснюють досудове розслідування, з метою його найбільш ефективної та результативної організації для досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК. Водночас забезпечення ефективного розслідування і, як складова цієї діяльності, визначення органу розслідування є по суті управлінською діяльністю прокурора, у якого можуть бути найрізноманітніші підстави для передачі справи тому чи іншому органу. Це можуть бути відомості про особисту зацікавленість посадових осіб «правильного» органу розслідування в результатах справи, і їхня функціональна залежність від сторін у справі, і відсутність достатнього досвіду, ресурсів та інформації в того органу, який має проводити розслідування за визначеною законом підслідністю, тощо.

30. У розумінні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК реалізація органами досудового розслідування своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, як підстава для визнання доказів недопустимими означає вчинення дій чи прийняття рішень, які не належать до предмета відання цих органів.

31. Нормативна вимога проведення процесуальних дій уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб.

32. На переконання колегії суддів, якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК, такі дії не можуть вважатися «реалізацією повноважень, не передбачених КПК» у значенні п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК і мати наслідком автоматичне визнання доказів недопустимими.

33. У цьому кримінальному провадженні на початковому етапі досудового розслідування прокурором, який є процесуальним керівником, здійснено процесуальні дії та прийнято рішення, які належать до повноважень прокурора за законом: розпочато досудове розслідування (п. 1 ч. 2 ст. 36 КПК), визначено групу прокурорів (ч. 1 ст. 37 КПК), доручено проведення негласних слідчих (розшукових) дій відповідному оперативному підрозділу (п. 5 ч. 2 ст. 36 КПК), подано до слідчого судді клопотання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій (п. 10 ч. 2 ст. 36 КПК), прийнято рішення про здійснення контролю за вчиненням злочину, яке є виключним повноваженням прокурора (ч. 7 ст. 271 КПК). Отримані за результатами цих слідчих і процесуальних дій фактичні дані було покладено органом досудового розслідування в основу обвинувачення ОСОБА_7 .

34. Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ні апеляційні скарги сторони захисту, ні їх заперечення на касаційну скаргу прокурора, ні оскаржена ухвала апеляційного суду не містять аргументів про порушення будь-яких конвенційних або конституційних прав, свобод чи інтересів ОСОБА_7 в результаті здійснення досудового розслідування саме СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві, так само як і конкретних фактів, які би вказували на упередженість слідчого чи прокурора, могли свідчити про їх особисту заінтересованість у результатах кримінального провадження або перешкоджали участі в ньому в силу інших прямих заборон, передбачених КПК.

35. Крім того, на момент звернення ОСОБА_8 із заявою про вимагання у неї ОСОБА_7 неправомірної вигоди інкримінований йому злочин, передбачений ч. 3 ст. 369-2 КК, не був закінченим, і на момент внесення відомостей до ЄРДР прокурору, з огляду на специфіку зазначеного злочину, який вважається закінченим з моменту, коли особа прийняла хоча б частину неправомірної вигоди (а не з моменту пред`явлення вимоги, спрямованої на отримання такої вигоди) та наведені у заяві ОСОБА_8 відомості, не було і не могло бути відомо, де, коли і на якій стадії цей злочин буде закінчено, внаслідок чого не можна стверджувати про очевидне порушення передбачених кримінальним процесуальним законом правил територіальної підслідності у цьому кримінальному провадженні.

36. З огляду на вищенаведене колегія суддів убачає підстави для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у справі № 520/8432/16-к.

37. Таким чином, з метою формування єдиної правозастосовної практики, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК підлягає передачі на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, колегія суддів

постановила:

Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000146 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5