Справа № 185/9212/22
Провадження № 1-кс/185/1902/22
08 листопада 2022 року м.Павлоград
Слідчий суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання слідчого СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна, -
Вивчивши клопотання слідчого та матеріали додані до клопотання щодо доведеності наданими слідчому судді доказами обставин, проаналізувавши та зіставивши результати розгляду клопотання слідчого між собою, та у сукупності з наданим до клопотання обґрунтуванням, доходжу такого висновку.
В ході проведення 06.11.2022 обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , було виявлено та вилучено до Павлоградського РВП: чоловічу футболку чорного кольору зі слідами РБК; чоловічу кофту синього кольору зі слідами РБК; куртку зеленого кольору зі слідами РБК; руків`я від ножа; змив РБК із полу кухонної кімнати; клинок ножа зі слідами РБК.
Ухвалою слідчого судді від 08 листопада 2022 року надано дозвіл на проведення обшуку.
У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, а також забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати зокрема: правову підставу для арешту майна; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Оскільки накладення арешту на майно презюмує втручання у право на володіння цим майном фізичної або юридичної особи, слід також враховувати, що такий захід має бути як відповідним поставленій меті, так і пропорційним їй, що визначено в рішенні у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (Case of James and others v. the United Kingdom) № 8793/79 від 21 лютого 1986 року, Series A, № 98.
Враховуючи те, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.
Даючи оцінку необхідності накладення арешту на речовий доказ, яким є змив РБК із полу кухонної кімнати, виходжу з наступного.
Законодавець передбачив у КПК України можливість накладення арешту тільки на майно, що випливає з положень абзацу першого ч. 1 ст. 170 КПК України. Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 170 КПК України однією з підстав для накладення арешту на майно визначено забезпечення збереження речових доказів.
Речі в правовому розумінні відрізняються від інших об`єктів матеріального світу здатністю задовольняти потреби людини, бути об`єктом цивільно-правового обігу, мати споживчі якості. Не можуть бути визнані речами предмети матеріального світу, які не наділені корисними властивостями. Сліди злочину, як матеріальні об`єкти, є речовими доказами, але вони не мають споживчої цінності й у зв`язку із цим не можуть бути визначені як речі. Отже, визнання компетентною особою того чи іншого предмета речовим доказом не визначає його як річ, а лише вказує на його речове походження. Речові докази, які не містять сукупності вищенаведених ознак, мають вилучатись і зберігатись у порядку, визначеному Постановою КМУ від 19.11.2012 № 1104, відповідно до вимог ст. 100 КПК України. Отже, відсутність достатніх підстав вважати, що вилучені в ході проведення процесуальної дії речі є майном та у випадку не накладення на них арешту, можуть бути зіпсовані, знищені, приховані, приводить до висновку, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не є обґрунтованим, оскільки відсутність вказаних підстав нівелює необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження і, відповідно, звернення до слідчого судді для здійснення ним судового контролю при втручанні в майнові права.
Отже, зіставляючи вищезазначені правові норми, можливо стверджувати, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно з метою виконання вимог п. 1, п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, повинен встановити: 1) чи є об`єкт, щодо якого ставиться питання про накладення арешту, речовим доказом відповідно до положень ст. 98 КПК України; 2) чи є цей речовий доказ предметом матеріального світу, який перебуває у власності суб`єкта права та відповідає вимогам ст. 190 ЦК України.
Окрім того, «концепція майна» відповідно до ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції полягає в автономному тлумаченні ЄСПЛ поняття майна, яке може відрізнятися від його тлумачення в деяких державах-членах Конвенції, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні інші права й інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном». Визначальними критеріями для оцінки майна є економічна цінність, тобто грошова його оцінка, спираючись на об`єктивні чинники, а також ознака реальності майна майно має бути наявним.
З огляду на викладене, доходжу висновку, що змив РБК із полу кухонної кімнати не може розцінюватися як майно у розумінні КПК, не є об`єктом речового права, на який може бути накладено арешт, і такий речовий доказ має зберігатися в порядку, визначеному Постановою КМУ від 19.11.2012 № 1104, відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Враховуючи викладене, доходжу висновку про часткове задоволення клопотання.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 110, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання слідчого СВ Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна задовольнити частково.
Накласти арешт шляхом заборони розпорядження та користування на:
чоловічу футболку чорного кольору зі слідами РБК; чоловічу кофту синього кольору зі слідами РБК; куртку зеленого кольору зі слідами РБК; руків`я від ножа; клинок ножа зі слідами РБК,
які вилучені в ході проведення 06.11.2022 обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.
Ухвала підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Арешт майна може бути скасований в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1