ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 759/1998/21

провадження № 51-2879км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7,

прокурора ОСОБА_8,

виправданого ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9, який брав участь у судовому провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004202, стосовно

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК, та виправдано за цим обвинуваченням на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди на суму 1 067 750 грн та моральної - на суму 213 550 грн залишено без розгляду.

Судові витрати, пов`язані з проведенням експертиз, на загальну суму 7830,20 грн віднесено на рахунок держави.

Вирішено питання щодо речових доказів та запобіжного заходу у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 25 серпня 2022 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 04 червня 2021 року стосовно ОСОБА_1 залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - без задоволення.

Згідно з обвинуваченням, пред`явленим органом досудового розслідування

та детально викладеним у вироку, 30 жовтня 2020 року приблизно о 02:25

ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи загальнонебезпечним способом, шляхом підпалу, умисно знищив чуже майно, а саме: тимчасове приміщення, розташоване на території будинку за вищевказаною адресою, який належить ОСОБА_2 , чим завдав останньому матеріальних збитків на загальну суму 1 067 750 грн, а також спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_3 , який на момент підпалу перебував у приміщенні на підставі тимчасового проживання.

Орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 194 КК як умисне пошкодження чужого майна, вчинене загальнонебезпечним способом, шляхом підпалу, із спричиненням тяжких наслідків.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі, яка за своїм змістом є практично аналогічною з апеляційною скаргою сторони обвинувачення, прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На його думку, цей суд надав неправильну оцінку доказам з точки зору належності та допустимості. Так, прокурор у переважній більшості не погоджується з оцінкою доказів, наданою судом апеляційної інстанції, зокрема, показанням потерпілого ОСОБА_2 , протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року. Вважає, що суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що в житловому приміщенні, де проживав ОСОБА_1 , фактично було проведено обшук, а не огляд місця події. Також не погоджується з позицією апеляційного суду щодо відсутності згоди ОСОБА_1 на проникнення працівників поліції до його житла. Не вважає правильною і оцінку, надану протоколу огляду предмета від 26 січня 2021 року (компакт-диску з відеозаписом), на якому зафіксовано фактичні обставини кримінального провадження. Стверджує, що відмінність зафіксованих реквізитів диска, у вищезазначеному протоколі огляду предмета, та фактично долученого диска до матеріалів кримінального провадження обумовлена технічною помилкою, яка не порушує прав учасників кримінального провадження, а на диску записано фактичні дані, які відповідають обставинам, встановленим у цьому кримінальному провадженні органом досудового слідства. Акцентує, що в основу ухваленого апеляційним судом рішення фактично покладено показання ОСОБА_1 , однак не взято до уваги відеозапису, дослідженого в суді, та інших доказів у їх сукупності, що, на думку прокурора, доводять його винуватість.

Крім того, до Суду надійшли заперечення виправданого ОСОБА_1 , у яких він просить залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора. Зазначає, що апеляційний суд ухвалив обґрунтоване рішення, залишивши без змін виправдувальний вирок місцевого суду. Також посилається на те, що доводи касаційної скарги прокурора є фактично аналогічними доводам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції розглянув у повному обсязі та на які надав обґрунтовані відповіді.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги представника органу публічного обвинувачення.

Виправданий заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Інші учасники про день, час та місце розгляду провадження повідомлялися, заяв чи клопотань щодо відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та виправданого, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи викладені у касаційній скарзі прокурора та запереченнях виправданого, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду чинним законом не передбачено.

З касаційної скарги прокурора вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, просить дати іншу оцінку доказам у справі, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Статтею 433 КПК установлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог касаційної скарги.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За частиною 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках - на потерпілого.

Частиною 3 ст. 62 Конституції України встановлено, щообвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з ч. 1 ст. 373 цього ж Кодексу, суд ухвалює виправдувальний вирок, який повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд ухвалив виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 194 КК та виправдав останнього у зв`язку з недоведеністю того, що ним вчинено кримінальне правопорушення.

Твердження в касаційній скарзі прокурора про наявність у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК, та безпідставне його виправдання є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду і спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції правильно встановив, що стосовно потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було вчинено злочин, але з урахуванням доказів, які були досліджені в судовому засіданні з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом того, що саме ОСОБА_1 шляхом підпалу умисно знищив чуже майно (тимчасове приміщення, розташоване на території будинку, який належить ОСОБА_2 ), чим спричинив останньому матеріальні збитки на загальну суму 1 067 750 грн, а також спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_3 , який на момент підпалу перебував у цьому приміщенні.

Матеріали справи свідчать, що місцевий суд повно і всебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і, дійшовши правильного висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК, вчинене ОСОБА_1 , обґрунтовано виправдав останнього.

Разом із цим суд зазначив у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_1 , з яким погоджується й колегія суддів.

Зокрема, суд першої інстанції допитав виправданого ОСОБА_1 , який заперечував винуватість у вчиненні злочину, і потерпілих ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 , встановив, що вони не були очевидцями вчинення злочину,а надані ними показання є лише припущеннями про те, що ОСОБА_1 міг здійснити підпал приміщення, належного ОСОБА_2 , а також спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_3 , який на момент підпалу перебував у цьому приміщенні, дослідив усі надані стороною обвинувачення докази, у тому числі й письмові, визнав деякі з них недопустимими та дійшов обґрунтованого висновку, що висунуте ОСОБА_1 обвинувачення є недоведеним належними, допустимими та достатніми доказами.

Доводи прокурора, аналогічні за змістом доводам, викладеним у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх і визнав неспроможними, а тому відмовив у задоволенні заявлених вимог, обґрунтувавши ухвалене рішення.

Апеляційний суд у своєму рішенні спростував твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_1 та відповідно до вимог

ст. 419 КПК належним чином мотивував своє рішення. Ухвала повною мірою відповідає положенням ст. 370 КПК.

Зокрема, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про визнання недопустимими доказами фактичних даних, що містяться на диску з відеозаписом із камери спостереження й у протоколі огляду предмета (диска) від 26 січня

2021 року, а також у протоколі огляду місця події - домоволодіння, де проживав

ОСОБА_1 , від 1 листопада 2020 року.

Так, колегія суддів апеляційного суду спростувала доводи прокурора про те, що в протоколі огляду допущено суто технічну помилку під час зазначення назви та характеристик диска з відеозаписом обставин цього кримінального провадження, указавши, що помилкою суто технічного характеру, як на цьому акцентує увагу прокурор, не можна пояснити причин, через які у справі взагалі відсутні відомості про процедуру збереження на компакт-диск записів із накопичувача інформації з камери спостереження та, відповідно, про походження долученого до справи диска; після проведення слідчим огляду диска DVD-R (26 січня 2021 року) та його опечатування в конверт із проставленням відбитку печатки сторона обвинувачення надала до суду неопечатаний конверт, який не містить жодних ознак того, що раніше він був опечатаний, усередині з диском іншого формату (CD-R) з відеофайлами, що були створені через день після проведення указаного огляду і збережені в дещо інший спосіб (без системної папки «29.10.2020»). До того ж про інший формат компакт-диска, відмінного від того, що долучений до справи, вказано не лише у протоколі огляду предмета від 26 січня 2021 року, а і в постанові про визнання речовими доказами від 09 листопада 2020 року. З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з висновками суду першої інстанції стосовно недопустимості як доказів фактичних даних, що містяться на диску з відеозаписами та у протоколі огляду предмета від 26 січня 2021 року, за змістом якого було оглянуто інший диск, якого суду не надано, а отже, і про неможливість посилатися на них під час ухвалення судового рішення відповідно до ст. 86 КПК.

Також апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду щодо визнання недопустимими фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 01 листопада 2020 року за результатами огляду, проведеного за місцем проживання ОСОБА_1 . Свою позицію колегія суддів обґрунтувала тим, що 01 листопада 2020 року після огляду місця події - території належного ОСОБА_2 домоволодіння на АДРЕСА_1 , де відбулась пожежа, слідчий Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 в період з 22:00 до 22:30 провів огляд у сусідньому будинку АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_1 . На території цього домоволодіння та приміщення, що на ній розташоване, вилучено джинсову куртку, мобільний телефон, лабораторний посуд, дві банки з речовиною невідомого походження. Такі дії слідчого оформлено протоколом огляду місця події, хоча насправді будинок і територія сусіднього домоволодіння АДРЕСА_3 місцем події не були, огляд території домоволодіння АДРЕСА_4 , де відбулась пожежа (справжнього місця події), попередньо вже був проведений. Апеляційний суд дійшов висновку, що фактично під виглядом огляду місця події було здійснено обшук у будинку, де проживав ОСОБА_1 , однак у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про надання слідчим суддею дозволу на його здійснення.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема в постановах від 07 червня 2018 року (справа

№ 740/5066/15-к), від 26 лютого 2019 року (справа № 266/4000/14-к), від 19 березня 2019 року (справа № 380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені ст. 233, ч. 2 ст. 234 КПК. З клопотанням про проведення обшуку прокурор, слідчий до слідчого судді не зверталися, тому відповідно до згаданих положень отримані внаслідок такої слідчої дії докази є недопустимими й не можуть бути використані судом під час ухвалення рішення.

Посилання прокурора на те, що огляд проведено законно, оскільки цю слідчу дію було проведено за участю ОСОБА_1 та він підписав протокол, суди обох інстанцій обґрунтовано визнали неприйнятними, посилаючись на те, що наявність у протоколі на місці підписів ОСОБА_1 хрестиків не тільки не підтверджує його реальну присутність під час обшуку його домоволодіння, а й не свідчить про надання ним згоди на проникнення до його будинку та домоволодіння загалом. Крім того, виправданий в апеляційному суді заперечив те, що підписував зазначений протокол, відповідно і те, що наявні в ньому хрестики є його підписами. Ці відомості підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_2 в судах, згідно з якими, коли був обшук у будинку та на ділянці АДРЕСА_3 , він туди зайшов, бачив, що співробітники поліції щось вилучали, самого виправданого при цьому не було.

Як уже зазначав Верховний Суд у своїх попередніх рішеннях (постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 266/4000/14-к, від 12 лютого 2019 року у справі № 159/451/16-к), для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмового підтвердження такої.

При цьому апеляційний суд зазначив, що інші письмові докази у кримінальному провадженні, які сторона обвинувачення надала суду першої інстанції в обґрунтування своєї позиції та які прокурор просив повторно дослідити в апеляційному суді, порушуючи питання про скасування виправдувального вироку, як окремо, так і в сукупності та взаємозв`язку між собою і з показаннями потерпілих у судах не доводять причетності ОСОБА_1 до виникнення пожежі на території домоволодіння ОСОБА_2 , у тому числі причинного зв`язку між діями виправданого та наслідками, що йому інкриміновано (завдання матеріальної шкоди ОСОБА_2 і тілесних ушкоджень ОСОБА_3 ).

За наведених обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про необхідність залишити виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_1 без змін.

Колегія суддів уважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, та погоджується з ними. Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Під час перегляду кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення. А прокурор не зазначив у касаційній скарзі доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування ухвали апеляційного суду стосовно

ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14