Справа № № 585/2012/21
Номер провадження 1-в/585/4/22
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
15 листопада 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

його захисника адвоката ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ромни у режимі відеоконференцзв`язку із ДУ "Сумський слідчий ізолятор" матеріали клопотання ОСОБА_3 про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку згідно ст. 80 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Роменського міськрайонного суду Сумської області знаходиться клопотання засудженого ОСОБА_3 , згідно якого останній просить звільнити його від відбування покарання на підставі п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 року (справа № 1-3/2007), яким його засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Клопотання обґрунтовано тим, що відповідно до ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі. У зв`язку із зазначеним заявник вважає, щодо нього особисто, згідно вимог ч.5 ст. 80 КК України, суд може визнати за можливе застосування строку давності, та звільнити його від відбування покарання, а в разі якщо суд визнає за неможливе застосування давності, то у даному випадку законодавець гарантує засудженому зміну виду покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі. Обґрунтовуючи такі доводи ОСОБА_3 посилається на рішення Європейського суду з прав людини по справі № 41216/13 «Пєтухов проти України № 2», від 12.03.2019 року. Також заявник посилається на рішення Європейського суду з прав людини по справі № 40845/18 «Пономарьов проти України» від 11.03.2021 року, яким встановлено, що державою Україною щодо нього порушено ст. 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. А також, враховуючи, що згідно рішення Конституційного суду України від 24.04.2018 року № 3-р/2018 (справа № 1-22/2018(762/17)) ч. 2 ст. 28 Основного Закону України співвідноситься з ст. 3 Конвенції (заборона катування), заявник стверджує, що держава Україна порушує його права, визначені ст. 28 Конституції України.
У судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив врахувати висновок, викладений у рішенні Верховного Суду України у справі № 5-324кс 15 та не застосовувати до нього дію ст.ст. 81-82 КК України.
Захисник, адвокат ОСОБА_4 , у судовому засіданні підтримала клопотання ОСОБА_3 і просив його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання.
Вивчивши доводи клопотання, заслухавши позицію учасників судового провадження та вивчивши наявні матеріали, суд вважає, що насьогодні у задоволенні клопотання ОСОБА_3 слід відмовити виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року за вчинення злочинів, передбачених п.п. «6», «13» ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 190 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Верховного суду України від 16 жовтня 2007 року вказаний вирок залишено без змін.
Так, вирок щодо ОСОБА_3 набрав законної сили 16.10.2007 року.
На даний час ОСОБА_3 місцем відбування покарання у виді довічного позбавлення волі визначено Державну установу «Роменська виправна колонія (№56)».
Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
1 вересня 2001 року набув чинностідіючий Кримінальний кодекс України, статтею 64 якого встановлено відповідальність за вчинення особливо тяжких злочинів. Також даною нормою визначено, що довічне позбавлення волі застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом.
З вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року вбачається, що злочин за який ОСОБА_3 було засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, кваліфікований за п.п. «6», «13» ч. 2 ст. 115 КК України, та він вчинений в період дії КК України 2001 року. Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.
При постановленні вироку щодо ОСОБА_3 судом було призначено покарання у відповідності до положень Конституції України та чинногоКримінального кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 - не усунута.
Згідно ст. 152 КВК України - підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вирокусудуізакриття кримінальногопровадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Відповідно доположень статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у такі строки: 1) два роки-у разі засудження допокарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки-у разізасудження допокарання у виді обмеження волі; 3)п`ять років - у разі засудження допокарання увиді позбавленняволі занетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавленняволі настрок небільше п`ятироків затяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5)п`ятнадцятьроків -у разізасудження допокарання увиді позбавленняволі настрок більшедесяти роківза особливотяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давностіпереривається,якщо дозакінчення строків,зазначених участинах першійта третійцієї статті,засуджений вчинитьновий злочин.Обчислення давностів цьомувипадку починаєтьсяз днявчинення новогозлочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.
Проте, у даному випадку зміст клопотання та досліджені судом докази не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_3 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено що такий вирок суду виконується, а на його виконання ОСОБА_3 відбуває покарання.
У зв`язку із тим, що стаття 80 КК України застосовується у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року відносно ОСОБА_3 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності, суд приходить до висновку, що строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норми кримінального закону.
Вирішуючи клопотання суд вважає, що доводи засудженого з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України», про те, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є прийнятними, при цьому на сьогодні кримінальним законодавством вже врегульовано можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, зокрема ст.ст. 81-82 КК України, однак ОСОБА_3 вказує, що вказані статті у чинній редакції мають дискримінаційний характер.
Як вбачається з постанови від 15 травня 2019 року (реєстраційний номер 82120695) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України» («Petukhovv. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
Системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, а саме з 06.11.2022 р. відноситься розгляд і вирішення питання про дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, у той же час для розгляду вказаного питання визначено спеціальний процесуальний порядок.
Доводи ОСОБА_3 та його захисника з приводу практики встановленої Європейським судом з прав людини, та конкретних справ, не можуть бути взяті до уваги, оскільки рішення Європейського суду з прав людини у конкретних справах перш за все стосується обов`язку держави виконати це рішення.
Розглядаючи клопотання засудженого, навіть у контексті вкотре встановленого відповідним рішенням Європейського суду з прав людини («CASE OF DEMBO AND OTHERS v. UKRAINE (Application no. 2778/18 and 46 others) від 11.03.2021 р. безпосереднього порушення права заявника за ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд наголошує на тому, що національним законодавством передбачена оцінка наявності підстав для умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до строкових покарань, яка має включати у себе сукупність таких обставин: досягнення граничної межі фактично відбутого строку покарання та наявність позитивних характеризуючи даних про засуджену особу, зокрема про те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Крім того, не можуть бути взяті до уваги й інші доводи клопотання, зокрема і рішення Верховного Суду України у справі № 5-324кс 15, оскільки висновки, викладені у ньому, не можуть бути застосовані для вирішення клопотання, що винесене на розгляд суду засудженим ОСОБА_3 .
Враховуючи викладене, підстави для задоволення клопотання відсутні.
Керуючись ст.ст.7, 9, 52, 54, 78, 376, 537, 539 КПК України, ст.ст. 80 КК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку згідно ст. 80 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги ухвала набирає законної сили в день розгляду справи апеляційним судом, якщо таку не було скасовано.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_6