Справа №276/1899/21
Провадження № 1-кп/293/186/2022
УХВАЛА
17 листопада 2022 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі колегії суддів:
головуючої судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши в режимі дистанційного судового провадження з обвинуваченим та прокурором, у закритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів кримінальне провадження №0000109 від 16.07.2021 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152 КК України
ВСТАНОВИВ:
В провадженні суду перебуває вказана кримінальна справа.
09.11.2022 на адресу суду надійшло клопотання від обвинуваченого ОСОБА_6 від 27.10.2022, в якому просить прийняти клопотання до розгляду та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло.
Обвинувачений в судовому засіданні просив суд задовольнити його клопотання та змінити запобіжний захід на більш м`який домашній арешт, оскільки наміру переховуватись від суду він не має, більш того має постійне місце проживання та роботу. Не має наміру і позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають значення для справи були вилучені слідчим. Також не має наміру чи потреби незаконно впливати на потерпілу, свідків, експерта, так як під час досудового розслідування вже було допитано зазначених осіб та зроблений висновок експерта. Не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Не має наміру вчиняти інші кримінальні правопорушення. Вважає, що ризики відповідно до ст.177 КПК України в даному кримінальному провадженні відсутні та застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту із забороною залишати житло буде достатнім для забезпечення виконання на нього обов`язків.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні просив задовольнити клопотання ОСОБА_6 та застосувати більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю та покладанням на обвинуваченого обов`язку утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити у вказаному клопотанні, так, як ризики, які існували на момент обрання та продовження запобіжного заходу, передбачені пунктами 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України не зникли.
Вислухавши думки учасників кримінального провадження, та зважаючи на вимоги кримінального процесуального законодавства, суд дійшов до наступних висновків.
Як видно з матеріалів справи, суд ухвалою від 27.09.2022 задовольнив клопотання прокурора та продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 на строк 60 днів, тобто по 26.11.2022 включно, без визначення розміру застави. За результатами апеляційного оскарження вказана ухвала суду Житомирським апеляційним судом залишена без змін.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 від 27.10.2022 про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло мотивоване відсутністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Положеннями ч.1 ст. 201 КПК України визначено, зокрема, що обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу.
Частиною 1 статті 181 КПК передбачено, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Суд враховує серйозність звинувачення та суворість передбаченого покарання в разі доведеності вини ОСОБА_6 , оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, передбаченого ч.3 ст.152 КК України.
Разом з тим, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, тому на думку суду, тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Разом з тим, суд не може погодитись з доводами обвинуваченого та захисника про відсутність ризиків переховування ОСОБА_6 від суду, так як останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, та знову обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення. Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.
З вказаних вище підстав суд вважає також безпідставними доводи обвинуваченого та його захисника про недоведеність наявності ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.
При цьому суд вважає доведеним наявність ризику впливу на потерпілу та свідків, оскільки обвинуваченому відомо їх місце проживання, вони є мешканцями одного населеного пункту, що свідчить про можливість впливу на них, з метою побудови власної версії захисту.
Факт допиту потерпілої та деяких свідків не зменшує ризику впливу на таких осіб, оскільки будь-яка із сторін кримінального провадження може ставити питання перед судом про повторний допит потерпілої або свідків.
За таких обставин, стороною захисту не надано доказів щодо відсутності або зменшення, зазначених прокурором ризиків.
Суд погоджується з думкою прокурора про недостатність інших, більш м`яких запобіжних заходів, здатних запобігти вищевказаним ризикам.
Отже, судом встановлено, що обставини по справі з часу обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 не змінились, а ризики, передбачені статтею 177 КПК України, не зменшились, тобто обвинуваченим не доведено їх відсутність або істотне зменшення, що унеможливлює застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу.
На думку суду, запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло не є тим запобіжним заходом, який може запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що на даний час відсутні підстави для зміни обраного запобіжного заходу обвинуваченому, тому відмовляє в задоволенні клопотання обвинуваченого.
На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 193, 201, 369-372, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя Людмила ПРОЦЕНКО

Судді

ОСОБА_8