Справа № 302/320/22
Провадження № 1-кп/309/75/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді: ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст кримінальне провадження, що внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000198 від 21 листопада 2021 року, відносно :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , освіта середня, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України ,

За участю сторін кримінального провадження:

Прокурора ОСОБА_4

Обвинуваченого ОСОБА_3

Захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_3 , 21.11.2021 р. близько 00:50 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи мотоциклом марки «Viper» з об`ємом двигуна 200 м3 без державної реєстрації, рухаючись разом із пасажиром ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по асфальтобетонній автодорозі з с. Синевир Хустського району Закарпатської області в напрямку с. Синевирська Поляна Хустського району Закарпатської області, не впорався з керуванням та допустив по напрямку руху з`їзд у кювет справа, зіткнувшись з бетонним парканом дворогосподарства за № 1620 с. Синевир Хустського району Закарпатської області. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла ОСОБА_6 , згідно висновку експерта № 08-м від 07.02.2022 отримав тілесні ушкодження у вигляді забійно-рваної рани передньої поверхні правої гомілки. Відкритий перелом середньої та нижньої третини обох кісток правої гомілки зі зміщенням. Вказані тілесні ушкодження могли бути спричинені в терміни, зазначені в обставинах справи 21.11.2021, від дії тупих, твердих предметів за ударним механізмом спричинення, при дотичному боковому зіткненні мотоцикла, на якому потерпілий знаходився пасажиром заднього сидіння, з перепоною, з наступним падінням та ударом об підлегле покриття. Можуть розцінюватися, як спричинені пасажиру заднього сидіння мотоцикла без коляски за умов та обставин розглядуваної дорожньо- транспортної пригоди. За ступенем тяжкості виявлене у потерпілого ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді діагностовано клінічно та підтвердженого рентгенологічно відкритого перелому середньої та нижньої третин обох кісток правої гомілки зі зміщенням слід кваліфікувати, як тяжке небезпечне для життя тілесне ушкодження, згідно п. 2.1.3 м «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав пояснення, у яких підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу його вчинення. Так, обвинувачений указав, що дійсно все відбулося так, як зазначено в обвинувальному акті, а саме, що він 21.11.2021 р. близько 00:50 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, оскільки перед цим вживав разом з ОСОБА_6 алкогольне пиво, яке вони купили на автозаправці керував мотоциклом марки «Viper» з об`ємом двигуна 200 м3 без державної реєстрації, рухаючись разом із пасажиром ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по асфальтобетонній автодорозі з с. Синевир, Хустського району, Закарпатської області в напрямку с. Синевирська Поляна, Хустського району Закарпатської області, не впорався з керуванням та допустив по напрямку руху з`їзд у кювет справа, зіткнувшись з бетонним парканом дворогосподарства за № 1620 с. Синевир, Хустського району Закарпатської області, внаслідок чого і він і потерпілий отримали тілесні ушкодження. У вказаному кається та просить вибачення у потерпілого.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілого, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, який не відмовився надавати показання у відповідності до вимог ст. 63 Конституції, неповнолітній потерпілий ОСОБА_6 у присутності законного представника повідомив, що ввечері 21.11.2021 р. він перебував біля свого будинку і до нього на мотоциклі під`їхав ОСОБА_3 , який запропонував йому покататися на що він погодився і вони разом поїхали в с. Сеневир на заправку. На заправці ОСОБА_3 придбав дві пляшки алкогольного пива «Туборг», які вони випили. Після цього вони на мотоциклі поїхали в с. С.Поляна. На одному з поворотів ОСОБА_3 не впорався з керуванням мотоциклом, внаслідок чого мотоцикл з ними впав на праву сторону і вони з`їхали в кювет та вдарились у бетонний паркан. Матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має.

Згідно з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.11.2021 року слідує, що 21.11.2021 року надійшла заява про ДТП, в результаті якої ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Як убачається з протоколу огляду місця ДТП з фото таблицями та схеми місця ДТП, які складені у відповідності до вимог ст. 238 КПК України, останні містять графічно зображені та зафіксовані об`єкти про обставини дорожньої пригоди (ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів, транспортний засіб, причетний до ДТП, координати його розміщення відносно елементів проїзної частини та інше), таблицю дорожніх умов, в якій зазначені назви об`єктів, зображених на схемі, відомості про пошкодження мотоцикла.

Згідно висновку експерта від 22.11.2021 року № 08/м у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, у вигляді забійно-рваної рани передньої поверхні правої гомілки. Відкритий перелом середньої та нижньої третини обох кісток правої гомілки зі зміщенням. Вказані тілесні ушкодження могли бути спричинені в терміни, зазначені в обставинах справи 21.11.2021, від дії тупих, твердих предметів за ударним механізмом спричинення, при дотичному боковому зіткненні мотоцикла, на якому потерпілий знаходився пасажиром заднього сидіння, з перепоною, з наступним падінням та ударом об підлегле покриття. Можуть розцінюватися, як спричинені пасажиру заднього сидіння мотоцикла без коляски за умов та обставин розглядуваної дорожньо- транспортної пригоди. За ступенем тяжкості виявлене у потерпілого ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді діагностовано клінічно та підтвердженого рентгенологічно відкритого перелому середньої та нижньої третин обох кісток правої гомілки зі зміщенням слід кваліфікувати, як тяжке небезпечне для життя тілесне ушкодження, згідно п. 2.1.3 м «Правил судово-медичного визначення ступеня

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 21.11.2021 р. ОСОБА_3 перебуває у стані алкогольного сп`яніння (1,08 проміле).

Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/107-21/10159-ІТ від 18.01.2021 року в даній дорожній ситуації, для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій мотоцикла марки «Viper» V200R без д.н.з., гр. ОСОБА_3 повинен був керуватись технічними вимогами п.п. 12.1 та 12.2 чинних Правил дорожнього руху України з посиланням на термін «безпечна швидкість», який є в п. 1.10 ПДР України. В даній дорожній ситуації технічна можливість уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди для водія мотоцикла марки «VIPER» V200R без д.н.з., гр. ОСОБА_3 полягає у дотриманні ним вимог пункту 12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору, при заданих вихідних даних, невідповідність дій водія мотоцикла марки «Viper» V200R без д.н.з., гр. ОСОБА_3 технічним вимогам п. 12.1 чинних Правил дорожнього руху України, перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо - транспортної пригоди. На момент експертного огляду та на момент ДТП система рульового керування мотоцикла «Viper» V200R без д.н.з. знаходилась в працездатному стані та могла виконувати функції, що передбачені конструкцією. Яких-небудь несправностей системи, які б могли виникнути безпосередньо перед ДТП, виявлено не було. На момент огляду та на момент ДТП гальмівна система досліджуваного мотоцикла марки «Viper» V200R без д.н.з. знаходилась в працездатному стані та могла виконувати функції, що передбачені конструкцією. Яких-небудь несправностей системи, які б могли виникнути безпосередньо перед ДТП, виявлено не було.

З правової позиції, яка відображена у постанові Верховного Суду в справі №754/17019/17 вбачається, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що у його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно, досліджені докази суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, та у їх відношенні безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 наведеного Кодексу судом не встановлено та сторонами не доведено. Як наслідок, на переконання суду, яке ним сформоване у порядку ст. 94 КПК України, наявні в матеріалах кримінального провадження докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому немає об`єктивних підстав їм недовіряти.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази щодо обставин вчинених протиправних дій обвинуваченим, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою як окремо, так і в сукупності, доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження.

Таким чином, досліджені та оцінені в судовому засіданні докази дозволяють дійти висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.2 ст. 286-1 КК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому, судом встановлено визнання вини та щире розкаяння у вчиненому, а також відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілого.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не встановлено.

Також, суд враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, скарг на нього не поступало, не працює, не одружений, проживає у багатодітній сім`ї, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає міцні соціальні зв`язки, не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, має постійне місце проживання.

Також, судом враховується, що обвинувачений керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

При цьому, суд виходить із того, що вчинений злочин обвинуваченим, хоча вчинений з необережності, разом з тим, сідаючи за кермо транспортного засобу, обвинувачений не міг не розуміти значення своїх дій та міг передбачити їх негативні наслідки. Тобто, обвинувачений, сідаючи за кермо транспортного засобу в стані алкогольного сп`яніння, не міг не розуміти, що він піддає загрозі як своє життя, так і життя пасажиру мотоциклу. Саме цей стан - стан алкогольного сп`яніння, в тому числі, сприяв тому, що обвинувачений не впорався з керуванням мотоциклу, втративши контроль над керуванням транспортного засобу, що призвело до створення загрози життю ОСОБА_6 .

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_3 необхідно призначити йому покарання у виді позбавлення волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч.2 ст. 286-1 КК України.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Підстав для застосування вимог статей 75 та 69 КК України суд не вбачає.

Речові докази у кримінальному провадженні слід вирішити у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

У кримінальному провадженні наявні процесуальні витрати, які підлягають до стягнення з ОСОБА_3 .

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні, обвинуваченому не обирався та, враховуючи вимоги ст. ст. 131-132, 177, 178 КПК України, суд не вбачає підстав для його визначення на цей час.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.286-1 ч.2 КК України та призначити йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на п`ять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту його затримання .

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обчислювати з моменту відбуття основного покарання у виді позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Закарпатського науково-дослідного експертно - криміналістичного центру витрати на проведення інженерно-транспортної експертизи від 18.01.2022 р. за № СЕ-19/107-21/10159-ІТ у розмірі 1372,96 грн. на р/р НОМЕР_1 в ГУК в Закарпатській області МФО 899998, код 24060300.

Арешт майна, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Міжгірського районного суду від 23.11.2021 року на мотоцикл «VIPER» моделі V200R без д.н.з. власником якого є ОСОБА_3 - скасувати.

Речовий доказ по справі: мотоцикл «VIPER» моделі V200R без д.н.з. який знаходиться на зберіганні у ОСОБА_3 залишити у ОСОБА_3 .

На вирок може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду через Хустський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а копія вироку обвинуваченому та прокурору підлягає врученню негайно після проголошення.

Суддя Хустського

районного суду ОСОБА_1