У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003279, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2022 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований та фактично мешкає в АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ухвалено, іспитовий строк ОСОБА_5 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 05.09.2022 р.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік підлягає реальному виконанню.

Ухвалено, стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 32 675,14 грн. в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди та 50 000 грн. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Ухвалено, стягнути зі ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 1 961,40 грн. та на залучення експертів Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України в сумі 2 059,32 грн.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду в частині додаткового покарання та позовних вимог і ухвалити в цій частині новий вирок, яким відмовити у застосуванні додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами та відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 наголошує на тому, що застосовуючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом першої інстанції на надано належної оцінки обставинам, встановленим під час судового розгляду, зокрема тому, що обвинувачений ОСОБА_5 має на утриманні 2 малолітніх дітей та дружину яка не працює, а його основна робота полягає у наданні послуг з перевезення (таксі). У вільний від роботи час, ОСОБА_5 займається волонтерством, а саме, на власному автомобілі, за власні кошти, розвозить гуманітарну допомогу по домівках особам, які її потребують, а також терміново доставляє ліки та інше необхідне до лікарень з пораненими.

Відзначає, що з часу дорожньо-транспортної пригоди, за участю ОСОБА_5 , і до дати винесення вироку, ОСОБА_5 продовжуючи надання послуг таксі, під час волонтерської діяльності, керуючи транспортним засобом з власних та сімейних потреб, жодного разу не був притягнутий до адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Також, захисник вважає необґрунтованим вирок суду в частині задоволення позовних вимог потерпілого, з тих підстав, що на час дорожньо-транспортної пригоди діяв чинний поліс цивільної відповідальності № АР/4740135, втім, страхова компанія не визнана судом цивільним відповідачем по справі.

Крім того, спричинена майнова шкода потерпілому була фактично відшкодована ще на стадії досудового розслідування, шляхом волонтерського збору коштів на лікування.

З приводу стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., відзначає, що наявність моральних страждань та їх обсяг, ані потерпілим, ані його представником не доведені, не встановлено цих обставин і матеріалами кримінального провадження. Більш того, під час лікування та проходження реабілітаційного періоду, за допомогою волонтерів, потерпілий отримав у власність квартиру, внаслідок чого припинив проживати у гуртожитку.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

26.12.2020 р. близько 23.20 год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у темний час доби, по вологій, чистій проїзній частині пр. Богоявленського, зі сторони вул. Молодогвардійської у напрямку до вул. Південної у місті Миколаєві.

У цей же час, в районі перехрестя пр. Богоявленського та вул. Театральної, проїзну частину пр. Богоявленського, зліва направо відносно напрямку руху водія ОСОБА_5 , перетинав пішохід ОСОБА_8

Рухаючись в обраному напрямку, водій ОСОБА_5 , в порушення вимог пунктів 2.3 «б», 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: був неуважним, не відреагував на зміни дорожньої обстановки, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, а також при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_8 , не зменшив швидкості свого руху аж до зупинки керованого транспортного засобу, внаслідок чого правою частиною переднього номерного знаку здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , з подальшим закиданням тіла пішохода в праву частину вітрового скла автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому обох кісток правої гомілки середньої третини зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 вимог пунктів 2.3«б», 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, в ході якої потерпілому ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як умисне порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вважається таким, що не має судимості, повністю визнав свою вину. Встановив відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченого кваліфіковані вірно за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника в частині звільнення ОСОБА_5 від застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 69 КК України передбачено, що суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, за дане кримінальне правопорушення передбачено покарання у вигляді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Відтак, приписи ч. 2 ст. 69 КК України містять виняток із загальної норми, коли суд може не призначати додаткове покарання, що передбачене як обов`язкове. Це зокрема, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України основне покарання у вигляді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За такого, враховуючи, що санкцією інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, одним із видів покарань передбачено штраф від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, звільнення останнього від застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є неможливим.

Доводи захисника про те, що робота водієм є єдиним джерелом заробітку ОСОБА_5 , а позбавлення права керувати транспортними засобами обмежує його право на працю та здатність забезпечувати родину, за наявності вищевказаних обставин, є такими, що не можуть слугувати підставою для звільнення ОСОБА_5 від застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про безпідставне задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 , апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред1явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За положеннями ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Відповідно до ч. 1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_8 подано цивільний позов, в якому майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, оцінено в 32 675,14 грн., а моральну в 150 000 грн.

Обґрунтовуючи розмір майнової шкоди потерпілий зазначив, що за час проходження лікування в КНП ММР «Міська лікарня швидкої медичної допомоги» в період часу з 27.12.2020 р. по 14.01.2021 р., що підтверджується відповідними медичними документами, фіскальними та товарними чеками, а також рахунком фактурою, на медикаменти та комплект фіксаторів необхідних для протезування при операційному втручанні, ним витрачено 32 675,14 грн.

Розмір моральної шкоди обґрунтований душевними та фізичними стражданнями внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та тривалим лікуванням, пов`язаним з отриманими травмами. Зауважив, що до пригоди він був інвалідом 2 групи з дитинства з ураженням опорно-рухового апарату, а отримана травма може призвести до фізичної неможливості самостійного пересування. Впродовж всього періоду лікування він почувається незручно, дискомфортно, змушений пристосовуватись до негативних умов існування, не може вирішувати всі необхідні побутові потреби, нормально спілкуватись з учнями, колегами по роботі, рідними та друзями. При цьому, з урахуванням його інвалідності, трудова діяльність вчителем в будинку творчості та юнацтва є для нього можливістю бути потрібним суспільству.

Врахувавши, що розмір майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підтверджений відповідними чеками на придбання ліків та медичного обладнання суми, яка складає 32675,14 грн., суд першої інстанції задовольнив цивільний позов, в цій частині, у повному обсязі.

Водночас, оцінивши матеріали кримінального провадження, характер заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, та їх наслідки, а також те, що потерпілий є особою з інвалідністю з дитинства, яка встановлена у зв`язку з хворобою, пов`язаною із опорно-руховим апаратом останнього, та внаслідок дорожньо-транспортної пригоди останньому була заподіяна ще більша шкода фізичному здоров`ю, безпосередньо пов`язана з обмеженням його рухових здібностей, що свідчить про заподіяння йому значних моральних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в цій частині і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди визначено на засадах розумності, виваженості та справедливості з урахуванням страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, його стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, часу та зусиль, витрачених потерпілим для відновлення його попереднього стану, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Крім того, на переконання апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, стягнутої зі ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 , є пропорційним до обсягу моральних страждань у цій ситуації та достатнім для розумного задоволення потреб останнього і не призведе до його безпідставного збагачення, отже є обґрунтованим.

Доводи сторони захисту щодо відшкодування майнової шкоди потерпілому ОСОБА_8 , понесеної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сторонніми особами, належним чином перевірені судом першої інстанції, який зазначив, що суду не були надані жодні належні та допустимі докази про те, що певні особи дійсно зібрали грошові кошти та витратили їх саме на лікування потерпілого ОСОБА_8 . Натомість, потерпілим були надані суду копії відповідних фіскальних та товарних чеків, а також рахунку-фактури, в яких міститься зазначення сум фактично понесених витрат на лікування потерпілого, що свідчить про те, що володілець вказаних документів дійсно поніс витрати на придбання необхідних для лікування потерпілого медпрепаратів, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

З приводу тверджень сторони захисту щодо безпідставності задоволення позовних вимог потерпілого, з тих підстав, що страхова компанія не визнана судом цивільним відповідачем по справі, апеляційний суд зауважує наступне.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

За положеннями ст. 22 Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.01.2019 р. у справі № 552/6381/17, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що захисником ОСОБА_6 до апеляційної скарги додано поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/4740135 від 19.11.2020 р., згідно якого ОСОБА_5 з 00.00 год. 20.11.2020 р. до 19.11.2021 р. застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «ПРОСТО страхування».

Втім, на час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, в тому числі цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_5 , сторона захисту, будучи обізнаною про існування вказаного полісу, до матеріалів провадження його не долучила, зазначаючи лише про незгоду з задоволенням позовних вимог.

Вказані обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про те, що суд першої інстанції діючи виключно в межах своїх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, з огляду на те, що потерпілий ОСОБА_8 пред`явив позов до ОСОБА_5 , який є належним цивільним відповідачем, дотримуючись принципу безсторонності, вирішив цивільний позов відповідно до вимог закону, ґрунтуючись на матеріалах кримінального провадження.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не навів.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, вирок суду є законним і підстав для його зміни, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2022 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3