УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі клопотання ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із клопотанням про закриття кримінального провадження та скасування арешту майна. У клопотанні зазначив, що постановою ст. слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 по кримінальній справі №5030804 накладено арешт на його квартиру за адресою АДРЕСА_1 , номер запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 4132810, та цією ж постановою слідчого накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису 8477416.

Крім цього, постановою слідчого СВ ПМ СДПІ ОСОБА_5 по кримінальній справі № 30902, номер запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 4132819, накладено арешт на його квартиру за адресою АДРЕСА_1 , цією же постановою слідчого арешт на квартиру, яка належить йому на праві власності за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Жотвневого районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2021 у справі № 331/4747/20 йому було відмовлено у задоволені позову про зняття арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021 у справі №336/7526/20 йому було відмовлено у задоволені його позову про зняття арешту квартири АДРЕСА_3 . Вищезазначені рішення судів були обґрунтовані тим, що дане питання повинно розглядатися в порядку ст.174, 539 КПК України.

По кримінальній справі № 30902 від 26.01.2009 Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 27.01.2009 заявник зазначає, що був засуджений за ч. 3 ст. 212 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробувальним строком.

Згідно довідки МВС України серія 11А № 2598831 від 21.10.2021 не знятої чи не погашеної судимості на теперішній час він не має, в розшуку не перебуває. Кримінальна справа № 5030804 від 11.02.2009 була повернена Орджонікідзевським районнім судом на додаткове розслідування і до суду більше не надходила.

Посилаючись на ст.174, 219 КПК України, просить суд закрити кримінальне провадження по кримінальній справі №503080 від 11.02.2099 на підставі п.10 ст.284 КПК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування. Звільнити з під арешту його квартири за адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 , кв.

В судове засідання заявник не з`явився. Подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, на задоволенні клопотання наполягає.

Прокурор, повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність на підставі ч. 3 ст. 306 КПК України.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що відповідно до інформаційної довідки Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 212982369 від 18.06.2020, постановою слідчого СВ ПМ ОДПІ по РІПП у м. Запоріжжя ОСОБА_5 по кримінальній справі № 30902 від 26.01.2009 номер обтяження 4132819 та постановою старшого слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_4 по кримінальній справі №5030804 від 11.02.2009 номер обтяження 4132810 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, а саме: квартиру у АДРЕСА_1 , номер запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 4132810, та на квартиру АДРЕСА_2 , номер запису 8477416.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009 ОСОБА_3 було засуджено за ч. 3 ст. 212, ст. 69 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією належного майна, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на 3 роки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2021 у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області про зняття арешту з квартири за адресою АДРЕСА_1 було відмовлено у задоволені позову.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01.06.2021 ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області, Запорізького міського управління ГУ МВС України в Запорізькій області про зняття арешту квартири АДРЕСА_3 було відмовлено у задоволені позову.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Абзацом 2 ч.1 ст.174 КПК України встановлено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Із прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст. 59 КК України передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

З огляду на те, що вироком суду, яким набрав чинності, ОСОБА_3 засуджено, до позбавлення волі з іспитовим строком та з конфіскацією особистого належного йому на праві приватної власності майна, отже належні ОСОБА_3 дві квартири мають бути примусово безоплатно вилучені у власність держави, а тому підстав для скасування арешту нерухомого майна заявника не має.

Клопотання ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження по кримінальній справі №5030804 від 11.02.2009 на підставі п.10 ст.284 КПК України у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування також не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

За своїми функціями слідчий суддя, крім іншого: розглядає клопотання та постановляє ухвали щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення гласних слідчих (розшукових) дій, проведення негласних слідчих (розшукових) дій, скасування ухвал з цих питань, а також розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора. Таким чином, слідчий суддя чинним КПК України наділений лише певними повноваженнями.

Виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора що можуть бути оскаржені на досудовому провадженні, зазначений у ч.1 ст.303 КПК України. Зокрема за ч.1 ст.303 КПК України, на що і посилається скаржник, оскарженню підлягає бездіяльність слідчого, прокурора що полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Скаржник вважає, що такими діями, які прокурор повинен був здійснити, є неприйняття ним постанови про закриття кримінального провадження № 5030804 від 11.02.2009 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, при цьому посилаючись на такий обов`язок прокурора, оскільки стороною обвинуваченні не дотримуються розумні строки проведення досудового розслідування і з чого скаржник робить висновок про необхідність закриття кримінального провадження за спливом строку досудового розслідування.

Слід зазначити, що ч.1 ст. 303 КПК України регулює право на оскарження бездіяльності слідчого, прокурора що виникає у скаржника, лише у разі нездійснення слідчим, прокурором по-перше: саме процесуальних дій визначених КПК України, які він, по-друге: зобов`язаний вчинити за нормами КПК України і по-третє: у визначений КПК України строк. Тобто необхідно встановити три обставини: яку саме процесуальну дію слідчий, прокурор зобов`язаний був вчинити згідно КПК України і не вчинив її, а також вчинення такої дії повинно мати визначений цим Кодексом строк.

Процесуальні дії, які прокурор уповноважений здійснювати на досудовому розслідуванні, передбачені ст.36 КПК України.

Окрім того слід зазначити, що законодавець окремо виділяє лише вирішення слідчим суддею питання оскарження постанови про закриття, а не спонукання слідчого, прокурора до закриття кримінального провадження (ч.1 ст.303 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.303 КПК України, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 59, 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та скасування арешту майна залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1