УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 686/8505/22

провадження № 51-1713ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 грудня 2022 року щодо нього,

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 вересня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Гелетинці Хмельницького району Хмельницької області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2. ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання

у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2022 року зазначений вирок залишив без зміни, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він

7 березня 2022 року близько 13:20, перебуваючи на подвір`ї власного господарства, на АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, під час конфлікту, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, завдав ОСОБА_5 удару металевою лопатою без держала в голову, чим спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження у вигляді рани м`яких тканин в лівій тім`яній ділянці голови.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що під час вчинення кримінального правопорушення він діяв в межах закону і самозахисту. Вважає висновок судово-медичної експертизи від

1 квітня 2022 року № 151 неналежним та недопустимим доказом. На переконання засудженого, суд вирішив цивільний позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди неправильно. Стверджує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів, наведених в скарзі, не спростував їх та безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з матеріалів за скаргою, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими у переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Свій висновок місцевий суд обґрунтував, зокрема: показаннями, наданими в суді самим засудженим, який не заперечував щодо конфлікту, який переріс в штовханину між ним та подружжям ОСОБА_6 ; показаннями потерпілої ОСОБА_5 про те, як засуджений завдав їй одного удару металевою лопатою без держала в ліву тім`яну ділянку голови; свідка ОСОБА_7 , який підтвердив показання потерпілої; показаннями свідка ОСОБА_8 про те, що 7 березня 2022 року між його батьком та сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відбувся конфлікт; показаннями свідка ОСОБА_9 , яка повідомила суду, що бачила, як

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пішли на територію домоволодіння

ОСОБА_4 , а через деякий час туди приїхала швидка медична допомога, яка вивела потерпілу з перемотаною головою з якої текла кров, а у ОСОБА_7 була розбита губа, при цьому ніяких видимих ушкоджень на ОСОБА_4 та його синові не було, а також висновками судово-медичних експертиз від 1 квітня № 151 та 24 квітня 2022 року № 199, протоколом слідчого експерименту.

Зіставивши докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколі слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу вироку.

Спростовуючи твердження засудженого про те, що він не завдавав потерпілій удару лопатою, та його припущень, що можливо удар було завдано випадково під час самооборони або тілесні ушкодження умисно потерпіла спричинила сама собі, місцевий суд визнав неправдивими і такими, що повністю спростовуються дослідженими судом належними, допустимими та достовірними доказами, а саме, показаннями потерпілої та свідків, які є послідовними, логічними, переконливими, узгоджуються між собою, не містять істотних суперечностей, і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було. Ці показання підтверджуються і письмовими доказами. Так, згідно з висновками судово-медичних експертиз від

1 квітня (№ 151) та 21 квітня 2022 року (№ 199) у ОСОБА_5 виявлено рубець м`яких тканин в лівій тім`яній ділянці голови, що може бути слідом загоєння рани м`яких тканин, яка могла утворитися від удару тупим твердим предметом з обмеженою контактуючою поверхнею. Механізм утворення тілесного ушкодження у потерпілої може відповідати показанням свідка ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту.

Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого, були переглянуті в апеляційному порядку та визнані неспроможними. Так, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125 КК кваліфіковано правильно, викладені у вироку висновки суду про доведеність вини засудженого у вчиненні вищезазначеного злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого стосовно недопустимості покладеного в основу обвинувального вироку доказу - висновку судово-медичної експертизи від 1 квітня 2022 року № 151, яким встановлено вид та ступінь тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, то вони також є безпідставними, були ретельно перевірені судами першої й апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Твердження засудженого про невмотивованість рішення місцевого суду про стягнення на користь потерпілої 20 000 грн моральної шкоди, то вони є неприйнятними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд під час визначення розміру морального відшкодування виходив із принципів розумності і справедливості відповідно до ст. 23 ЦК, врахувавши характер, глибину душевних, фізичних, емоційних та моральних страждань, які перенесла потерпіла, дійшов висновку, що визначений потерпілій розмір моральної шкоди є співмірним з перенесеним нею моральним стражданням.

Так, потерпіла ОСОБА_5 заявила цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 40 000 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої, суд першої інстанції врахував стан здоров`я ОСОБА_5 , якій було спричинено легкі тілесні ушкодження, характер заподіяних останній тілесних ушкоджень, його наслідки, а також фізичні незручності та душевні страждання і переживання потерпілої, порушення нормальних життєвих зв`язків, психологічного дискомфорту, тимчасової відірваності від активного соціального життя, зниження настрою, порушення сну, емоційну напругу, почуття образи, обурення, приниження гідності, дійшов до вмотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на її користь 20 000 грн моральної шкоди, навівши докладні мотиви свого рішення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд також урахував вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 419 КПК перевірив доводи апеляційної скарги засудженого в цій частині, які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з чим погоджується і колегія суддів.

Також є необґрунтованими доводи засудженого щодо суворості покарання з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як убачається з копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, який вину у вчиненому не визнав, у скоєному не розкаявся, раніше не судимий, має позитивну характеристику за місцем проживання, є особою з інвалідністю, а також відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК.

На думку колегії суддів, підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не має. Відсутні вони і в касаційній скарзі засудженого, оскільки останній посилається на обставини, які вже були враховані судом під час призначення покарання.

Таким чином, судові рішення не суперечать статтям 370, 419 КПК, істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від

29 вересня 2022 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від

12 грудня 2022 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3