КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/3620/2022 Єдиний унікальний номер 369/8656/16-к Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу обвинуваченого за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року, задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 .
Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді триманні під вартою на 60 діб в державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 24.00 год. 26 вересня 2022 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 28 липня 2022 року, постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, альтернативний, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про те, що на даний час відбуває покарання в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» майже 6,5 років з 23 квітня 2016 року без вироку суду, що порушує усі розумні строки розгляду кримінального провадження.
Зазначається в апеляційній скарзі і про те, що умови утримання в СІЗО № 13 не відповідають Європейській конвенції з прав людини, а також ст. 28 Конституції України, та свідчить про недопустимість катування.
Обвинувачений ОСОБА_6 вказує і на те, що з оскаржуваною ухвалою неможливо погодитись, оскільки ризики, на які посилається прокурор, є недоведеними, невмотивованими та необґрунтованими, а запобіжний захід таким, що не відповідає характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, які інкримінуються, обставини, які викладені у обвинувальному акті, не відповідають існуванню презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення права на свободу.
Звертається увага апелянтом й на те, що його доводи та доводи захисту, показання свідків та потерпілих спростовують ризики, які зазначені прокурором, та дають підстави для зміни міри запобіжного заходу на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою, а також ризики, на існування яких посилається прокурор, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим в ході судового розгляду.
Крім того, обвинувачений наголошує на тому, що існуючий запобіжний захід не є виправданим, оскільки не існують ознаки того, що цього вимагають інтереси суспільства, у тому числі потерпілої.
З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути загальними та абстрактними та повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин підозрюваного, які виправдовують його тримання під вартою.
Наголошується також обвинуваченим й на тому, що стороною обвинувачення не надано стороні захисту та суду достатніх доказів, які відповідно до ст. 177 КПК України повинні виправдовувати застосування найсуворішого запобіжного заходу, прокурор цих обставин жодним чином не доводить.
Щодо ризику, відповідно до якого обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, то наведений ризик не може оцінюватися абстрактно, а факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, у повному обсязі та просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вказавши про те, що судом прийняте законне та обґрунтоване рішення, що на даний час продовжується судовий розгляд у кримінальному провадженні і встановлені ризики продовжують існувати, перевіривши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою витребуваних у порядку, встановленому ст. 422-1 КПК України, матеріалів встановлено, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_10 кожного за п.п.6, 12 ч. 2 ст. 115 ч. 3 ст. 289 КК України.

28 липня 2022 року під час судового розгляду прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні 23 квітня 2016 року спільно з ОСОБА_10 та іншими особами в умисному вбивстві ОСОБА_11 , після чого вказані особи заволоділи автомобілем. Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер в Київський обласній клінічній лікарні.
Прокурор вказує про те, що ухвалою суду ОСОБА_6 продовжено строк запобіжного заходу до 5 серпня 2022 року. Однак, станом на теперішній час залишають недопитаними більшість свідків у кримінальному провадженні.
Як зазначено у клопотанні, будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, оскільки обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, санкція одного з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі до 15 років або довічного позбавлення волі. Ризик переховування ОСОБА_6 від суду обґрунтовується тим, що він, усвідомлюючи можливість реального покарання за вчинені злочини, буде намагатись уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду. ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не одружений, не має постійного та законного джерела для існування, а також міцних соціальних зв`язків. Що стосується ризику впливу на свідків, то прокурор зазначає про те, що даний ризик обґрунтовується тим, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, зможе незаконно впливати на свідків, змушуючи із застосуванням фізичного чи психологічного примусу, змінювати свої показання, давати неправдиві показання або відмовитись від дачі будь-яких показань. Щодо наявності ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, то прокурор зазначає, що цей ризик є реальним з огляду на те, що на даний час ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинів, вчинених з корисливих мотивів, тобто, є особою, здатною вчинити кримінальне правопорушення задля власної наживи.

Вислухавши думку ОСОБА_6 та його захисника, які категорично заперечували проти задоволення клопотання прокурора, вказавши про безпідставність вказаного клопотання, іншого обвинуваченого та його захисника, які у вирішенні вказаного клопотання покладались на розсуд суду, за результатами розгляду клопотання, поданого прокурором, ухвалою судузадоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді триманні під вартою продовжено на 60 діб в державній установі «Київський слідчий ізолятор» до 24.00 год. 26 вересня 2022 року.
З посиланням на положення КПК України, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 4 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу», суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років, останній офіційно не працевлаштований, не одружений, дітей не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків.
Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, колегія суддів дійшла висновку, що з високим ступенем ймовірності обвинувачений буде вживати заходів для переховування від суду та незаконно впливати на свідків та потерпілого. При цьому суд врахував тривалість судового провадження, наявність процесуальних питань, пов`язаних з розшуком та викликом свідків обвинувачення, та наявність умов воєнного стану.
Відсутність запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на думку суду, лише сприятиме уникненню обвинуваченим явки до суду під загрозою можливого покарання, а тому суд вважав, що обрання менш суворого запобіжного заходу може призвести до таких наслідків та перешкоджанню судовому розгляду кримінального провадження, оскільки на указані обставини не може вплинути і запровадження воєнного стану та агресія з боку російської федерації, адже ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, а доказів тому, що він може надати дієву допомогу Збройним Силам України чи мирному населенню України, а також має досвід ведення бойових дій, у матеріалах справи відсутні. Суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти встановленим ризикам.
Суд першої інстанції зазначив й про те, що запобігання наведених ризиків становить суспільний інтерес, який полягає у забезпеченні правопорядку та відправлення кримінального судочинства, в тому числі в умовах воєнного стану, цей інтерес має превалююче значення над принципом поваги до свободи особистості та виправдовує продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому вважав за необхідне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Так, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Як встановлено зі змісту оскаржуваної ухвали та під час апеляційного розгляду, питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження.Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам обвинуваченого в частині доведення або недоведення його винуватості у вчиненні інкримінованих обвинуваченому злочинів. Не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.
За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судового розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_6 раніше не судимий. Проте, згідно з висунутим обвинуваченням обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання понад 5 років позбавлення волі (санкція частини 3 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волівід восьми до дванадцяти років, санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі).
Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_6 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, останній з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції та прокурор під час апеляційного розгляду.

Також обставини інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, у тому числі й мотиви їх вчинення, які поставлені у вину обвинуваченому, дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків з боку обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, про що також обґрунтовано зазначив суд першої інстанції.

І хоча вказані ризики дещо зменшились, проте, з огляду на те, що судовий розгляд кримінального провадження не закінчений, на думку колегії суддів, продовжують існувати.

За наведених обставин доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі, є непереконливими. Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неналежних умов утримання в СІЗО, оскільки обвинуваченим не наведені будь-які обставини на підтвердження зазначених доводів.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, мав право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

При цьому, колегія суддів вважає, що наявність місця проживання обвинуваченого, не свідчить про наявність гарантій явки обвинуваченого до суду та на даному етапі судового розгляду не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність реальних ризиків на даний час, а наведена обставина, за відсутності міцних соціальних зв`язків, роботи, сама по собі не може мінімізувати встановлені ризики та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
На переконання колегії суддів, під час вирішення питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, те, що судовий розгляд на даний час не закінчений, дійшов обґрунтованого висновку, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати, зокрема, судовому розгляду. Окрім того, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за встановлених обставин наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду та впливу на свідків з метою зміни показань на користь обвинуваченого, невиконання процесуальних рішень суду, є реальними, а тому на даний час застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_6 є недоцільним.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, хоча на даний час і дещо зменшилися, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 липня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4