ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1470/23 Справа № 229/2163/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривий Ріг в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001284 від 20.09.2022 року за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 року, якою

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Білики Кобеляцького району Полтавської області, громадянина України, із вищою освітою, розлученого, раніше не судимого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який проходить військову службу на посаді командира 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «капітан», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 06.05.2023 року включно;

В С Т А Н О В И Л А:

в провадженні Дружківського міського суду Донецької області на розгляді перебуває кримінальне провадження№0001284 від 20.09.2022 року відносно ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

06.03.2023 року на адресу Дружківського міського суду Донецької області надійшло клопотання прокурора Донецької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил ОСОБА_10 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 .

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 у ЗСУстосовно обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів до 06.05.2023 року включно.

На зазначене рішення захисником адвокатом ОСОБА_7 , діючим в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзізахисник адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вищевказану ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 .

Наголошує на тому, що судом першої інстанції допущено низку порушень процесуального законодавства, а саме: допущення до процесу прокурора, який не мав на це повноважень; порушення прокурором строку на подачу клопотання про продовження строку запобіжного заходу; не надання оцінки фізичного стану обвинуваченого та неврахування того, що останній хворіє на цукровий діабет.

Зауважує, що обвинувачений ОСОБА_9 характеризується позитивно як військовослужбовець, та виключно позитивно з місця реєстрації та проживання.

Посилається на недоведеність судом першої інстанції наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, та відсутність посилань на належні та допустимі докази, а в ухвалі місцевого суду лише містяться особисті припущення судді стосовно уявних ризиків, які ґрунтуються на оціночних твердженнях.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати ухвалу суду щодо ОСОБА_9 , ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК Україниі бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі від п`яти додесяти років. Виходячи із пред`явленого йому обвинувачення, існує реальний ризик, що усвідомлюючи розмір кримінального покарання яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, обвинувачений може вдатися до втечі та переховуватися від суду або звернутися до незаконного впливу на інших учасників провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Дружківський міський суд Донецької області 07.03.2023 року в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керувався тим, що ризики передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні, продовжують існувати.

За вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції, та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції також зазначається правильність того, що при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого місцевий суд керувався вимогами ст. 177 КПК України, а також приписами Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголосивши, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого є правильними, оскільки відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу ч.8 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованих злочинів, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити нове кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, враховуючи пряму імперативну норму законодавця, колегія суддів дійшла висновку, про неможливість зміни або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із звільненням обвинуваченого із під варти.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження його права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.199 КПК Україниклопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів справи, клопотання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 подано прокурором до суду першої інстанції 06 березня 2023 року, коли як строк закінчення попередньої ухвали про тримання під вартою закінчувався 10 березня 2023 року, тобто менш ніж за п`ять днів.

При цьому, апеляційний суд вважає, що вказане порушення не є таким, що тягне за собою скасування судового рішенням, клопотання подане в межах строку діючого запобіжного заходу.

Аргументи сторони захисту стосовно відсутності повноважень прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції, спростовуються наданоюапеляційному суду 30.03.2023 року через електронну пошту постановою про визначення групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні, а також старшого такої групи від 06.03.2023 року. У вказаній постанові зазначено як прізвище прокурора, який приймав участь в місцевому суді, так і прізвище прокурора, який приймав участь під час апеляційного розгляду оскаржуваної ухвали.

Доводи сторони захисту щодо не надання місцевим судом оцінки здоров`ю та фізичному стану обвинуваченого спростовуються ухвалою суду, з якої вбачається належне вивчення матеріалів справи, зокрема медичних документів, та зазначається про відсутність протипоказань щодо перебування обвинуваченого під вартою. Судом першої інстанції також враховані позитивні характеристики обвинуваченого за місцем проживання та служби.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

Таким чином , доводи захисту про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 є передчасними та не можуть бути предметом розгляду суду апеляційної інстанцій на даному етапі.

Окрім цього, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що всі доводи сторони захисту щодо можливих процесуальних чи матеріальних порушень по справі, можуть бути підставою для апеляційного оскарження остаточного рішення по справі, та не враховуються судом під час розгляду питання щодо продовження строку тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177,178,197,376, 404,407,419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 ,залишити без задоволення.

Ухвалу Дружківського міського суду Донецької області від 07.03.2023 рокупро продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюз утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді