УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2022 року

м. Київ

Справа № 601/1543/20

Провадження № 51-43 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки й покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 09 лютого 2020 року близько 08 год. 45 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-110307», рухаючись в правій смузі прямої ділянки проїзної частини дороги по вул. Радивилівській в м. Почаїв в напрямку м. Кременець, в денну пору доби, ясну, суху погоду, в порушення вимог п.п. 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «безпечна швидкість», «безпечний інтервал», «дорожні умови», «дорожня обстановка»), а також п.п. 2.3 «б», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, не врахувала дорожні умови і обстановку, не обрала відповідні прийоми керування транспортним засобом та безпечну швидкість руху, щоб мати змогу контролювати рух автомобіля й безпечно керувати ним, у зв`язку з чим спричинила наїзд передньою центральною частиною вказаного автомобіля на пішохода ОСОБА_5 , яка у цей час рухалася правим краєм проїзної частини дороги в попутному напрямку разом зі своєю донькою ОСОБА_6 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливами під оболонки головного мозку та у його речовину, від яких настала її смерть.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в її діях інкримінованого їй кримінального правопорушення та недоведеність її вини у його вчиненні.

На обґрунтування своїх вимог засуджена зазначає, що суди безпідставно дійшли висновку про доведеність її вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки судові рішення ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах.

Стверджує, що при відкритті матеріалів кримінального провадження стороні захисту була надана постанова про призначення групи прокурорів за підписом начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , тоді як в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначена інша інформація, а саме про те, що вказана постанова була підписана заступником начальника СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_8 .

Окрім того ОСОБА_4 наголошує на тому, що вищезазначена постанова була ухвалена та підписана начальником відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 незаконно, адже останній як керівник структурного підрозділу СУ ГУНП не мав повноважень вчиняти вказані дії без відповідної постанови начальника СУ ГУНП в Тернопільській області або його заступника.

При цьому вбачає, що ця постанова була підписана вказаною особою значно пізніше від зазначеної в ній дати, про що вона подала до правоохоронних органів заяву про вчинення правопорушення.

Разом з цим ОСОБА_4 зазначає, що 30 червня 2020 року їй було вручено повідомлення про підозру не слідчим ОСОБА_9 , який проводив досудове розслідування, а начальником відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , щодо якого в матеріалах кримінального провадження також відсутня постанова про призначення слідчим в провадженні.

Крім цього вказує, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що під час досудового розслідування не досліджувався механізм вчинення ДТП, оскільки не було проведено слідчий експеримент, судово-криміналістичну експертизу одягу та взуття ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також не проводилася судово-автотехнічна експертиза обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема на предмет наявності чи відсутності у неї технічної можливості уникнути зіткнення з пішоходом, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, що підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги засудженої щодо неправильної, на її думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

Щодо тверджень ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував доводів її апеляційної скарги, поданої на вирок суду першої інстанції, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.

Зі змісту ухвали апеляційного суду від 28 вересня 2022 року вбачається, що доводи апеляційної скарги засудженої ОСОБА_4 за змістом здебільшого є аналогічними доводам її касаційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги, обґрунтовано вказав, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема винуватість ОСОБА_4 підтверджується покладеними в основу вироку показаннями потерпілої ОСОБА_6 , наданими безпосередньо в судовому засіданні, яка пояснила, що зранку 09 лютого 2020 року вони з потерпілою ОСОБА_5 , яка є її матір`ю, вийшли з дому та, рухаючись по центральній вулиці, зійшли з тротуару на узбіччя дороги, оскільки там було слизько.

Почувши, що позаду їде автомобіль, вони обернулися, після чого ОСОБА_6 взяла матір за руку, щоб потягнути до себе, але остання її відштовхнула. В результаті цього вона впала на сніговий пагорб та втратила свідомість, а коли прийшла до тями, то побачила, що ОСОБА_5 вже лежала без свідомості. Стверджує, що вони з мамою не мали наміру перебігати дорогу перед автомобілем ОСОБА_4 . По узбіччю дороги вони йшли тривалий час, майже від свого будинку. Погода тоді була сонячна. Чи був зустрічний транспорт, не пам`ятає. Обвинувачена відшкодувала 1 000 доларів, а пізніше ще 7 000 гривень.

Також місцевий суд дослідив покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 щодо подій, які передували ДТП, або щодо його наслідків.

Окрім того судом першої інстанції були досліджені письмові докази, які перелічені у змісті вироку і яким суд дав належну правову оцінку. Серед них:

протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09 лютого 2020 року зі схемою та фототаблицею до нього, згідно з яким наїзд на пішохода відбувся на проїжджій частині дороги по вул. Радивилівська в м. Почаїв Кременецького району Тернопільської області. Дорога на місці ДТП має сухе асфальтно-бетонне покриття та є прямою в плані горизонтального профілю, призначеною для руху транспорту у двох напрямках з однією смугою руху в обох напрямках; горизонтальна дорожня розмітка відсутня. В протоколі не зафіксовано слідової інформації про наявність будь-яких двох пар слідів взуття біля місця ДТП. Слідів екстреного гальмування або зміни напрямку руху не виявлено;

висновок експерта № 4/6-11/20 від 19 лютого 2020 року, відповідно до якого на момент експертного дослідження несправностей (невідповідностей) систем рульового керування, робочої гальмівної системи та стану коліс і шин, наданого на дослідження транспортного засобу «ЗАЗ-110307» не виявлено, всі системи були у працездатному стані і дозволяли ОСОБА_4 керувати ним з відомою їй ефективністю;

висновок експерта № 207, з якого вбачається, що у ОСОБА_5 метилового, етилового, пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;

даними висновку експерта № 110 Тернопільського обласного бюро СМЕ, згідно з яким смерть ОСОБА_5 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, крововиливу під оболонки головного мозку та в його речовину;

Оцінивши вказані вище та інші докази, покладені в основу вироку, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту щодо неправильного встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального правопорушення, неправильної оцінки доказів, щодо недоведеності винуватості засудженої у вчиненні інкримінованого їй злочину, апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути провадження й дати правильну оцінку вчиненому.

Зокрема, апеляційний суд, спростовуючи доводи про відсутність повноважень у начальника відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 на підписання постанови про призначення групи слідчих вказав, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Таким керівником органу досудового розслідування згідно з приписами п. 8 ч. 1 ст. 3 КПК України є начальник Головного слідчого управління, слідчого управління, відділу, відділення органу Національної поліції.

З наведеного вбачається, що протокол про призначення групи слідчих від 26 червня 2020 року був підписаний уповноваженою особою, що не суперечить вимогам КПК України.

Окрім того, не знайшли свого підтвердження й доводи засудженої стосовно вручення їй повідомлення про підозру неуповноваженою особою, зокрема тим самим начальником відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , а не слідчим у досудовому розслідуванні ОСОБА_9 , оскільки суд апеляційної інстанції встановив, що постановою від 26 червня 2020 року було призначено групу слідчих, в складі якої знаходилися й начальник відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 та слідчий ОСОБА_9 . Повідомлення про підозру було здійснено вже після ухвалення вказаної постанови.

Також апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги щодо нелегітимності доказів одержаних в процесі досудового розслідування слідим ОСОБА_9 , у зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення групи слідчих за підписом заступника начальника СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_8 , відомості щодо якої містяться в реєстрі матеріалів досудового розслідування, вказавши при цьому, що з моменту внесення відомостей в ЄРДР (09 лютого 2020 року) всі слідчі дії проводились ОСОБА_9 до створення 26 червня 2020 року групи слідчих, а тому у суду відсутні підстави вважати одержані слідчим ОСОБА_9 докази неналежними чи недопустимими.

При цьому неспівпадіння окремих відомостей в реєстрі матеріалів досудового розслідування про певне процесуальне рішення у провадженні, зокрема щодо особи, яка його підписала, з відповідними даними самого цього рішення, яке міститься у матеріалах провадження, не може саме по собі вказувати на неналежність чи сумнівність такого документу, й подання засудженою з цього приводу заяви до правоохоронних органів про вчинення, на її думку, у цьому випадку певною особою кримінального правопорушення також не може розглядатися як належний аргумент на підтвердження цього факту за відсутності чинного обвинувального вироку суду щодо цієї події.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду погоджується й з висновками суду апеляційної інстанції стосовно того, що в ході досудового розслідування не було встановлено відомостей, які критично необхідно було перевіряти та уточнювати шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а тому й потреби в проведенні слідчого експерименту, судово-криміналістичної експертизи та автотехнічної експертизи, на чому наголошує засуджена у касаційній скарзі, не було.

Сторона обвинувачення в межах свободи розсуду має право самостійно визначати ту сукупність окремих належних, допустимих і достовірних доказів, якими в суді будуть доводитися окремі обставини, що підлягають доказуванню зокрема, й винуватість особи у вчиненні певного кримінального правопорушення взагалі.

Чинний КПК України вимагає доказування певних обставин виключно експертним шляхом у положеннях ч. 2 ст. 242 КПК України, до яких не віднесені зазначені засудженою у її касаційній скарзі обставини.

При цьому сторона захисту в ході кримінального провадження не була позбавлена можливості самостійно у порядку, визначеному КПК України, ініціювати проведення певних експертиз з подальшим наданням їх результатів на оцінку суду.

Тернопільський апеляційний суд, переглянувши вирок в апеляційному порядку, дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженої, й обґрунтовано залишив її без задоволення, а вирокКременецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року - без зміни.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженої ОСОБА_4 та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною засудженої ОСОБА_4 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 червня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року щодо неї.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3