печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за скаргою адвоката ОСОБА_5 який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, -

ВСТАНОВИВ:

05.07.2022 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_6 який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність уповноважених осіб слідчих Головного слідчого управління Національної поліції України, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого, у якій адвокат просив зобов`язати слідчих ГСУ НП України або інших уповноважених осіб повернути майно, вилучене в ОСОБА_1 в ході обшуку 07.07.2021 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 07.07.2021 здійснено обшук житла за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2022 під час виконання якої вилучено майно.

Особа, яка подала скаргу - ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про розгляд скарги без його участі.

Представник органу досудового розслідування у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті скарги за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши скаргу та дослідивши додані матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора під час досудового розслідування регламентовано Главою 26 КПК України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, зокрема, бездіяльність, що полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 КПК України.

За викладених обставин вбачається, що скаргу подано уповноваженою особою, в передбачений законом спосіб та з урахуванням правил територіальної підсудністю для розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, які розглядаються слідчим суддею місцевого суду за місцем розташування органу досудового розслідування, що регламентовано ч. 1 ст. 306 КПК України.

У зв`язку із здійсненням досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні, проведено обшук у порядку ст. 234 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Слідчий суддя враховує приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000375 від 14.04.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361, ч. 2 ст. 361-1 КК України.

11.06.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва №757/30777/21-к задоволено клопотання слідчого та надано слідчим групи слідчих, прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000375 від 14.04.2020 дозвіл на проведення обшуку житла за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , де фактично проживає ОСОБА_1 , на предмет виявлення та вилучення речей, предметів та документів, що мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, а саме: носії електронної інформації (флеш-карти будь-якого формату, USB-носії, носії на жорстких магнітних дисках (HDD), носії на твердотільних дисках (SSD), комп`ютери, планшети, ноутбуки, мобільні телефони тощо), пристрої та прилади, які забезпечують доступ до локальної мережі, всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет, банківські картки, печатки, штампи, сім-карти до мобільних телефонів, пластикові платіжні картки, документи щодо створення та діяльності ФОП-ів чи юридичних осіб, документи щодо отримання чи поставки будь-яких товарів, накладні, митні декларації.

Стаття 167 КПК України, встановлює, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно з ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до ст. 169 КПК України, вилучене майно є тимчасово вилученим та має бути повернуте особі, у якої вони вилучені у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171 та ч. 6 ст. 173 КПК України, а саме: за клопотанням слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано протягом 48 годин після вилучення майна, в іншому випадку вилучене майно має бути негайно повернуте особі, у якої воно було вилучено.

Із змісту положень ст. 236 КПК України вбачається, що вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Отже, тимчасово вилученим майном вважаються лише речі та документи, які не входять до переліку, щодо яких прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку.

Разом з тим, в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2022 надано дозвіл на відшукання та вилучення, зокрема, на носії електронної інформації (флеш-карти будь-якого формату, USB-носії, носії на жорстких магнітних дисках (HDD), носії на твердотільних дисках (SSD), комп`ютери, планшети, ноутбуки, мобільні телефони тощо), пристрої та прилади, які забезпечують доступ до локальної мережі, всесвітньої інформаційної системи загального доступу Інтернет, банківські картки, печатки, штампи, сім-карти до мобільних телефонів, пластикові платіжні картки, документи щодо створення та діяльності ФОП-ів чи юридичних осіб, документи щодо отримання чи поставки будь-яких товарів, накладні, митні декларації, тобто, прямо вказано майно, яке у скарзі суб`єкт звернення просить суд зобов`язати слідчого/прокурора повернути.

Таким чином, вилучене під час обшуку майно відносяться до речей щодо яких прямо надано дозвіл на відшукування, відтак, не є тимчасово вилученим та поверненню не підлягає.

Слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах питань, які були винесені на її розгляд сторонами кримінального провадження, та перевіривши надані в обґрунтування цих питань докази, з урахуванням вищенаведеного прийшов висновку, що в силу принципу змагальності сторін, стороною захисту не надано належних та допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які б давали підстави слідчому судді для задоволення вимог скарги, а відтак в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_5 який діє в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність слідчого, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна - залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_3