ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1258/23 Справа № 174/143/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вільногірського міськогосуду Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Вільногірського міськогосуду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.2 ст.125 КК України.

За матеріалами контрольного кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 25.01.2021 року стосовно ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого було в подальшому неодноразово місцевим судом продовжено.

Під час судового засідання ухвалою судді Вільногірського міського судуДніпропетровської області від 30.01.2023 року вчергове продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 30 березня 2023 року, включно.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з недоведеністю існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, місцевий суд не провів аналіз всіх ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України з урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченого, як того вимагають норми чинного законодавства та практика ЄСПЛ. Разом з цим, вказує, що прокурором у своєму клопотанні не викладено обставин, які б доводили, що заявлені ризики виправдовують тримання обвинуваченого під вартою. До того ж, письмові докази судом були досліджені, потерпілі та свідки допитані, а тому на думку сторони захисту, ризик того, що ОСОБА_8 буде впливати на свідків та потерпілих у цьому провадженні відсутній. При цьому, звертає увагу, що на всій території України оголошено військовий стан, тому ризик того, що обвинувачений буде переховуватись або може покинути межі України відсутній.

Окрім того, наголошує, що всупереч вимогам ст.178 КПК судом першої інстанції не було надано належної оцінки даним про особу обвинувачуваного ОСОБА_8 , зокрема тому, що він має постійне місце реєстрації та проживання, матір, рідного брата, племінників, до моменту затримання був неофіційно працевлаштований та мав постійний дохід.

Також, звертає увагу на те, що обвинувачений вже тривалий час перебуває під вартою, однак він частково визнав свою вину, відшкодував потерпілим завдану матеріальну шкоду, яку вони зазнали внаслідок отримання тілесних ушкоджень.

Таким чином, на переконання сторони захисту, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби зможе забезпечити належний контроль за поведінкою обвинуваченого, та надасть йому можливість лікуватися, доглядати за донькою та матір`ю, а також працювати і реалізовувати своє право на захист у цьому кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Вільногірського міськогосуду Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року та обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні та просив обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, один з яких згідно ст.12 КК є тяжким злочином (ч. 1 ст. 121 КК), та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а також наявність, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні. Про існування цих ризиків свідчить як тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення тяжких кримінальних правопорушень, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, власного житла та постійного місця роботи не має. Крім того, обвинувачений раніше знайомий із потерпілими, а тому у разі звільнення його з під варти, може незаконно на них впливати.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух справи, судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 триває, по справі залишилось допитати лише самого обвинуваченого, та наступне судове засідання призначено на 13.03.2023 року, суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

При цьому посилання сторони захисту на часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, відшкодування потерпілим завданої матеріальної шкоди, а також наявності у нього постійного місця реєстрації та проживання, родини та утриманців, не є безумовними підставами, які виключають наявність встановлених судом ризиків та не спростовують висновки суду про необхідність подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 30 березня 2023 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту у нічний час доби, на чому наполягає захисник, оскільки цей запобіжний захід не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Вільногірського міськогосуду Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Вільногірського міськогосуду Дніпропетровської області від 30 січня 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 30 березня 2023 року, включно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4