У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000068, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 та виконувача обов`язків начальника Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_9 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_14 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Ухвалено, позовні вимоги прокурора задовольнити, стягнути з ОСОБА_7 на користь Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» 2 766,84 грн. на відшкодування витрат, у зв`язку з перебуванням потерпілої ОСОБА_15 на лікуванні.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 12 955,40 грн. витрат на залучення експерта.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить оскаржуваний вирок скасувати та, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановити новий виправдувальний вирок, закривши судове провадження у справі, а також визнати обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, постановити ряд ухвал про надання оцінки діям органів досудового розслідування, експертів та суду першої інстанції, які спрямувати до Генеральної прокуратури України та Вищої ради правосуддя, з метою відповідного реагування.

Прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами 1 рік 6 місяців.

Узагальнені доводи апелянтів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає оскаржуваний вирок незаконним, та таким, що ухвалений без врахування наявних письмових доказів у справі, а тому підлягає скасуванню, виходячи з наступного:

відсутність прокурорів під час проголошення вироку свідчить про їх обізнаність із суттю прийнятого рішення та попередню узгодженість його змісту з суддею;

в порушення положень Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, на отриманій копії вироку відсутня позначка «згідно з оригіналом», що свідчить про можливість подальшого корегування змісту вироку;

на час закінчення строків досудового розслідування у даному кримінальному провадженні 03.10.2018 р., жодній особі, в тому числі ОСОБА_7 , не вручалось повідомлення про підозру, що свідчило про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, а відтак повідомлення ОСОБА_7 про підозру здійснено поза межами строків, визначених КПК України;

в порушення п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України суддею не розглянуто заяву захисника про закриття провадження із підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України;

висновки авто-технічних експертиз та судово-медичних експертиз, наявні в матеріалах провадження, є незаконними, оскільки суперечать одна одній та проведені без ухвали слідчого судді і засвідчені печатками експертних установ, які не зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (відсутні ідентифікаційні коди);

установи, які проводили судово-медичні експертизи, не мали відповідного КВЕД на здійснення експертних досліджень потерпілих у кримінальних провадженнях;

частина письмових доказів у справі долучена стороною обвинувачення поза межами судового засідання;

відповідно до технічних засобів фіксації судових засідань, свідки, яких допитували під час судового розгляду, не підписували розписки, що суперечить розпискам, наявним в матеріалах провадження;

в матеріалах провадження відсутні повноваження прокурора ОСОБА_16 на участь у даному кримінальному провадженні;

під час підготовчого судового засідання суддею не долучено до матеріалів провадження усіх наявних у прокурора документів на підтвердження висунутого обвинувачення відносно ОСОБА_7 ;

прокурором безпідставно заявлений цивільний позов в інтересах Березнегуватської центральної районної лікарні, оскільки потерпіла, під час судового розгляду, повідомляла, що лікувалась за власні кошти;

заявлений головуючій судді відвід від розгляду справи розглянутий неуповноваженим складом суду суддею, який приймав участь під час досудового розслідування, та без належного повідомлення учасників провадження;

повторно заявлений відвід головуючій судді № 7 був незаконно нею розглянутий, оскільки підстави для відводу відрізнялись від попередніх, а тому вона не мала права самостійно приймати по ньому рішення, а клопотання № 9 про черговий відвід, взагалі не розглянуто;

суддею не розглянуто усіх поданих стороною захисту клопотань, зокрема № 12 від 10.03.2020 р. та № 14 від 06.08.2020 р., № 17 від 17.11.2020 р., № 26 від 11.02.2021 р., № № 29-31 від 26.02.2021 р., № № 34-37 від 19.03.2021 р., № № 39-43 від 26.03.2021 р., та інших, в тому числі щодо надання копій документів, долучених прокурором;

слідчим безпідставно перекваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 286 на ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 158 від 06.09.2017 р., у потерпілої ОСОБА_15 встановлено середню ступінь тяжкості тілесних ушкоджень;

наявність суперечностей між висновками судово-медичних експертиз № 158 від 06.09.2017 р. та № 646/158-17г. від 06.07.2018 р., про встановлення ступеню тяжкості отриманих потерпілою ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, свідчить про наявність правових підстав для призначення повторної судово-медичної експертизи або закриття провадження у зв`язку із не встановленням вказаних обставин;

на порушення п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України, органами досудового розслідування, здійснено незаконне розкриття лікарської таємниці стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_15 , без відповідної ухвали слідчого судді;

обидві судово-медичні експертизи, на порушення Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, проведені без особистої участі потерпілої ОСОБА_15 і обвинуваченого ОСОБА_7 , на підставі копій медичних документів;

висновок судово-медичної експертизи № 158 від 06.09.2017 р., складений Снігурівським МРВ СМЕ міста Снігурівка Миколаївської області засвідчений печаткою Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи, що підтверджує його незаконність;

суддею не надано належної оцінки тим обставинам, що під час судового розгляду судово-медичний експерт ОСОБА_17 відмовилась відповідати на конкретно поставлені питання;

суддею не досліджено та не надано належної правової оцінки певним доказам, зокрема фото таблиці розташування автомобіля «ГАЗ-53» та ВАЗ-2106, протоколу огляду дорожньо-транспортної події від 03.04.2017 р.;

схема до протоколу дорожньо-транспортної події від 03.04.2017 р. відрізняється від схеми дорожньо-транспортної пригоди, складеної слідчим під час проведеного слідчого експерименту, за відсутності обвинуваченого;

протокол проведення слідчого експерименту не підписаний усіма учасниками вказаної слідчої дії;

не встановлена законність керування водієм ОСОБА_18 вантажним автомобілем ГАЗ-53, який розрахований на перевезення наливних вантажів;

стороною обвинувачення до матеріалів провадження додавались копії документів, а не їх оригінали, зокрема медичні документи та документи на підтвердження підприємницької діяльності ПП ОСОБА_19 (власника автомобіля «ГАЗ-53»);

показання свідків, зафіксованих у журналах судових засідань, відрізняються від показань, відображених у вироку, оскільки суддею змінено їх обсяг та фактичні обставини, повідомлені учасниками провадження;

про існування певних доказів обвинувачений ОСОБА_7 дізнався лише під час судового розгляду в суді першої інстанції, зокрема постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим від 26.07.2017 р.;

у проведенні слідчих експериментів, як консультант з приводу надання методичних рекомендацій з правил дорожньо-транспортної пригоди, приймала участь не уповноважена особа слідчий СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_20 , який не внесений до групи слідчих;

в порушення ч. 4 ст. 22, п. 11 ч. 2 ст. 36 КПК України, повідомлення про підозру від 23.01.2019 р., для вручення ОСОБА_7 , скеровувалось голові Лепетиської сільської рад.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи питання кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_7 , вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у безпідставному застосуванні ст. 75 КК України.

Наголошує на тому, що приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений не визнав своєї вини, не відшкодував заподіяної ним шкоди потерпілій, якій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано істотної шкоди здоров`ю, та, з моменту вчинення кримінального правопорушення і майже до завершення судового розгляду, будь-яких дій, спрямованих на усунення наслідків своїх дій, не вчиняв.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

03.04.2017 р. близько 11.40 год., обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2106», реєстраційний номер ж НОМЕР_1 , у якому на передньому пасажирському сидінні перебувала ОСОБА_15 , рухався зі швидкістю приблизно 60 км/год по сухій ґрунтовій дорозі зі сторони смт Березнегувате Миколаївської області в напрямку с. Червоний Яр Березнегуватського району Миколаївської області.

В цей же час, у зустрічному для автомобіля «ВАЗ-2106» напрямку по правій смузі вищевказаної ґрунтової дороги, зі швидкістю приблизно 42 км/год., рухався автомобіль «ГАЗ-53», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_18

Керуючи автомобілем «ВАЗ-2106», водій ОСОБА_7 був зобов`язаний дотримуватись Правил дорожнього руху, в тому числі вимог п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 зазначених Правил, якими визначено, що: в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу; під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримуватись безпечного інтервалу, щоб не створити небезпеки для дорожнього руху; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Під час руху, при зустрічному зближенні з автомобілем «ГАЗ-53» водій автомобіля «ВАЗ 2106» ОСОБА_7 , в порушення вимог п.1.2 Правил дорожнього руху, рухався ближче до лівого краю вищевказаної дороги, тобто по зустрічній смузі руху, хоча мав об`єктивну можливість рухатись по правій (своїй смузі руху) або заздалегідь виявивши зустрічний автомобіль «ГАЗ-53» змінити смугу руху із зустрічної на свою. Таким чином, ОСОБА_7 не стежив за дорожньою обстановкою, яка склалась під час руху.

Під час зустрічного зближення з автомобілем «ГАЗ-53», який рухався відповідно до вимог Правил дорожнього руху, ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість заздалегідь здійснити безпечний роз`їзд, оскільки ширина проїзної частини складала не менше 4 м. 86 см., в порушення вимог п.п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху, безпечну дистанцію та інтервал для зустрічного роз`їзду не обрав, а продовжив рухатись ближче до лівого краю проїзної частини, по зустрічній для нього смузі руху.

При цьому, усвідомлюючи факт порушення Правил дорожнього руху та створення аварійної ситуації, перебуваючи на відстані, яка не надавала можливості для плавного маневрування з метою зайняття положення ближче до правого краю дороги, ОСОБА_7 здійснив різкий маневр уводу автомобіля «ВАЗ-2106» вправо по ходу свого руху, а саме на свою смугу руху. В цей же час, водій автомобіля «ГАЗ-53» ОСОБА_18 , виявивши небезпечну перешкоду для руху у вигляді зустрічного транспортного засобу, який при критичному зближенні продовжував рух йому назустріч, усвідомлюючи аварійну небезпечність існуючої дорожньої ситуації, відповідно до п. 12.3 ПДР, з метою уникнення прямого зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2106» вжив заходів безпечного роз`їзду уводу свого транспортного засобу вліво.

Внаслідок допущення ОСОБА_7 вищевказаних порушень ПДР в момент зміни смуги руху керованого ним транспортного засобу відбулося зіткнення передньої лівої частини автомобіля «ВАЗ-2106» та передньої правої частини автомобіля «ГАЗ-53».

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ-2106» ОСОБА_15 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота з розривом лівої нирки, масивної поза черевної гематоми, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Обираючи вид і міру покарання, та, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини та мотиви його вчинення, наслідки вчиненого для потерпілої, відсутність будь-яких претензій з її сторони, вчинення кримінального правопорушення вперше, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, не працевлаштований, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою з інвалідністю третьої групи, раніше не судимий. Встановив відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Крім того, суд першої інстанції врахував висновок Березнегуватського районного сектору органу пробації, відповідно якому, ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення є низьким, що свідчить про можливість його виправлення та запобігання вказаному ризику без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисників на підтримку апеляційної скарги захисника, які заперечували проти задоволення скарги прокурора, пояснення прокурора на підтримку своєї апеляційної скарги, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій вірні, ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

З приводу доводів сторони захисту про недопустимість доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди, апеляційний суд виходять з наступного.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні інкримінованих дій, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_15 , яка повідомила відомі їй обставини дорожньо-транспортної пригоди та ступінь тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень, свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , щодо обстановки на місці дорожньо-транспортної пригоди та обставин, що їй передували, свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , щодо обставин їх участі як понятих при проведенні слідчих дій, свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , щодо обставин проведення слідчих дій в рамках даного кримінального провадження, а також експертів ОСОБА_17 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 щодо проведених ними експертних досліджень.

Свідок ОСОБА_21 суду показав, що 03.04.2017 р., після прибуття на місце дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась на польовій дорозі Лепетиха-Березнегувате, за участю його сина, він побачив обстановку, яка склалась, зокрема розташування транспортних засобів, сліди гальмування, тощо. Зі слів ОСОБА_26 йому стало відомо, що водій молоковоза начебто злякався, бо міг перекинути автомобіль і звернув. Внаслідок аварії його син та ОСОБА_15 , яка стала інвалідом через втрату нирки, потрапили до лікарні.

Свідок ОСОБА_22 суду повідомив, що приблизно за 5 років до дорожньо-транспортної пригоди він їхав на автомобілі Жигулі із Березнегуватого по тій самій дорозі. На зустріч йому їхав ОСОБА_7 також на автомобілі Жигулі. Дорога була вузька. Якби він тоді не надав перевагу у русі ОСОБА_7 , звернувши різко вправо, то сталася б дорожньо-транспортна пригода.

Свідки ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 повідомили про обстановку, яка склалась на місці дорожньо-транспортної пригоди та про виклик, на прохання водія «Молоковозу», швидкої і рятівників, а також підтвердили відповідність схеми дорожньо-транспортної пригоди до протоколу огляду місця події та фото події, наявних у матеріалах провадження, дійсним обставинам. Крім того, свідок ОСОБА_26 повідомив обставини пригоди, які стали йому відомі зі слів водія «Молоковоза», зокрема те, що Жигулі їхали прямо на нього, він злякався і звернув вліво на зустрічну смугу, оскільки справа було поле й він боявся перевернутися. У цій ділянці дороги вантажівка і легковий автомобіль можуть пригальмувати і роз`їхатися.

Свідок ОСОБА_27 суду показав, що за два дні до події він їхав по тій самій дорозі із с. Березнегувате. За 50-70 метрів до місця пригоди дорога йде під гору та стає вужчою настільки, що вантажний та легковий автомобілі одночасно не розминуться. У тому місці назустріч йому рухався той самий автомобіль «Молоковоз» й не пропустив його, хоча йшов на спуск, буквально у метрі проскочив повз нього. У місці де сталася пригода дорога ширша й учасники події могли там роз`їхатися. Він також бачив у інтернеті фото місця події й розташування розбитих відразу після аварії автомобілів та підтвердив, що вони повністю відповідають тим, що зафіксовані на фототаблиці, яка є додатком до протоколу огляду місця події з якими він ознайомився під час судового розгляду.

Суд першої інстанції також ретельно дослідив та перевірив на предмет належності і допустимості та обґрунтовано врахував як докази дані, які містяться в письмових доказах, зокрема:

протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03.04.2017 р. зі схемою та фото таблицею до нього, у якому зафіксовано місце пригоди, розташування двох транспортних засобів автомобілів «ГАЗ-53» та «ВАЗ 2106» на узбіччі дороги, після їх зіткнення, сліди гальмівного юзу. Описані видимі пошкодження транспортних засобів;

висновку експерта № 158 від 19.09.2017 р., відповідно якому, при судово-медичному дослідженні у ОСОБА_15 виявлено тілесне ушкодження у виді тупої травми живота з розривом лівої нирки. По критеріям відсутності небезпеки для життя та тривалості розладу здоров`я вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як при звичайному своєму перебігу спричиняє розлад здоров`я більше 21 дня;

висновку додаткової судово-медичної експертизи № 646/158-17г. від 18.07.2018 р., згідно з яким, виявлені у ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота з розривом лівої нирки, масивної поза черевної гематоми, за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя;

протоколах проведення слідчих експериментів від 06.10.2017 р., зі схемами до них, за участю ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_35 та понятих, за участю ОСОБА_15 та понятих, за участю ОСОБА_18 та понятих, щодо місця та обставин дорожньо-транспортної пригоди 03.04.2017 р.;

висновку експерта судової інженерно-транспортної експертизи № 943 від 27.12.2017 р. з ілюстративною таблицею, згідно з яким, на момент дорожньо-транспортної пригоди ходова частина автомобіля «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_3 , знаходилась в технічно несправному, але працездатному стані, рульове керування і робоча гальмівна система знаходились в працездатному стані. Визначити, чи могла вплинути виявлена при дослідженні ходової частини технічна несправність, а саме не відповідність її вимогам п.31.4 і п.31.4.5 «г» Правил дорожнього руху і вимогам п.6.3.1 ДСТУ 3649:2010 «Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання» на рух автомобіля при даних обставинах, судовою експертизою по дослідженню технічного стану транспортних засобів не є можливим. Дати відповідь з приводу працездатності на момент дорожньо-транспортної пригоди фар головного світла не є можливим. Виявлена при дослідженні ходової частини автомобіля «ВАЗ-2106» технічна несправність виникла до дорожньо-транспортної пригоди;

висновку експерта судової інженерно-транспортної експертизи № 944 від 28.12.2017 р. з фототаблицею, згідно з яким на момент дорожньо-транспортної пригоди рульове керування автомобіля «ГАЗ-53», реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходилось у технічно несправному, але працездатному стані. Робоча гальмівна система знаходилась у працездатному стані. Виявлена при дослідженні рульового керування автомобіля ГАЗ-53 н.з. НОМЕР_2 технічна несправність, а саме не відповідність її вимогам п. 31.4 і п. 31.4.2 «а» Правил дорожнього руху виникла до дорожньо-транспортної пригоди та могла бути виявлена водієм завчасно в процесі обслуговування автомобіля;

висновку експерта судової транспортно-трасологічної експертизи № 942 від 02.01.2018 р. з ілюстративною таблицею, згідно з яким первинний контакт між автомобілем «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_3 , і автомобілем «ГАЗ-53» реєстраційний номер НОМЕР_2 , імовірно відбувся наступним чином: автомобіль ВАЗ-2106 розташовувався передньою лівою частиною до передньої правої частини автомобіля «ГАЗ-53», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Дати відповідь на питання під яким кутом знаходились повздовжні осі автомобіля «ВАЗ-2106» і автомобіля «ГАЗ-53» у момент первісного контактування не є можливим, оскільки пошкоджені елементи кузова автомобіля «ВАЗ-2106» мають ознаки механічної дії, тобто їх стан після дорожньо-транспортної пригоди було змінено;

висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 87 від 24.04.2018 р., згідно з яким в діях водіїв автомобілів «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_3 , та «ГАЗ-53», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вбачаються невідповідності вимогам п. 1.2, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією;

висновку судової комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 634 від 23.10.2018 р. з ілюстративною таблицею, згідно з яким, неможливо точно встановити, де відносно меж проїзної частини відбулось контактування між автомобілем «ВАЗ-2106», реєстраційний номер НОМЕР_3 , і автомобілем «ГАЗ-53», реєстраційний номер НОМЕР_2 , найбільш ймовірно зіткнення відбувалось в районі закінчення слідів «тормозного юзу автомобіля «ВАЗ-2106» на зображеннях № НОМЕР_4 , 6 фототаблиці до протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди, більш точно вказати неможливо через недостатність та неякісне оформлення слідової інформації при огляді місця події дорожньо-транспортної пригоди; належні дії водіїв автомобіля «ВАЗ-2106» і автомобіля «ГАЗ-53» регламентуються вимогами п. п. 1.2, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху; в діях водіїв обох автомобілів вбачаються невідповідність вимогам п. п. 1.2, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху; водій автомобіля «ВАЗ-2106» і водій автомобіля «ГАЗ-53» мали технічну можливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду; дії водіїв автомобілів «ВАЗ-2106» і «ГАЗ-53» з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою;

висновку судової авто технічної експертизи по дослідженню механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди №18-744 від 14.12.2018 р., згідно з яким причин технічного характеру, які могли б в даних дорожніх умовах привести до раптового для водіїв обох автомобілів «ВАЗ-2106» та «ГАЗ-53» відведення ТЗ убік від обраної ними траєкторії руху не було; дії водія автомобіля «ВАЗ-2106» в даній дорожній ситуації регламентовані вимогами п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху; дії водія автомобіля «ГАЗ-53» в даній дорожній ситуації в стадії зближення з зустрічним транспортним засобом регламентовані вимогами п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, з моменту неможливості повернення зустрічного автомобіля «ВАЗ-2106» на свій бік проїжджої частини шляхом плавного маневрування з зайняттям положення відповідно до вимог п. п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху дії водія автомобіля «ГАЗ-53» регламентувалися вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху. Дії водія автомобіля «ВАЗ-2106» не відповідали вимогам п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, невідповідність дій водія вимогам зазначених пунктів Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. В діях водія автомобіля «ГАЗ-53» до моменту неможливості повернення автомобіля «ВАЗ-2106» на «свій» бік проїжджої частини шляхом плавного маневрування з зайняттям положення відповідно до вимог п. п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху не вбачається невідповідностей вимогам п. п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, з моменту неможливості повернення автомобіля «ВАЗ 2106» на «свій» бік проїжджої частини шляхом плавного маневрування з зайняттям положення відповідно до вимог п. п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху водій автомобіля «ГАЗ-53» знаходився в аварійній ситуації. Водій автомобіля «ВАЗ-2106» належним і своєчасним виконанням вимог п. п. 12.1, 1.2, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху мав технічну можливість виключити настання аварійної ситуації, і тим самим запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди. Водій автомобіля «ГАЗ-53», застосуванням екстреного гальмування відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху не мав технічної можливості запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди.

Ретельно дослідивши й зіставивши надані докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони в сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченим суспільно небезпечного діяння проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З приводу тверджень сторони захисту про необхідність закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (який доповнено Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147- VIII від 03.10.2017 р.), кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя і здоров`я особи.

Разом із цим, положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України введені в дію 15.03.2018 р., вони не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін (п. 4 § 2 Прикінцевих положень Закону №2147-VIII від 03.10.2017 р.).

Із матеріалів провадження слідує, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, внесені до ЄРДР 03.04.2017 р. за № 0000068, тобто до набуття чинності Законом України № 2147-VIII від 03.10.2017 р.

З огляду на викладене, положення п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України не можуть застосовуватись у даному кримінальному провадженні, оскільки вони введені в дію після внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_7 , і не мають зворотньої дії у часі.

При цьому, апеляційний суд вважає безпідставними твердження захисника про порушення судом першої інстанції вимог п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, щодо незакриття провадження із підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки перевіркою матеріалів провадження встановлено, що 23.08.2019 р., у підготовчому засіданні, Снігурівським районним судом Миколаївської області постановлено ухвалу, якою, в тому числі, відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження, як у передчасному.

Щодо доводів захисника про порушення порядку розгляду відводу, заявленого головуючій судді, внаслідок розгляду вказаного клопотання суддею, який приймав участь під час досудового розслідування, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КПК України, у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

За змістом положень ч. 3 ст. 81 КПК України, обсяг розгляду заяви про відвід обмежений вислуховуванням особи, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думки осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні.

Відтак, розгляд заяви про відвід не є аналогічним повноцінному розгляду судового провадження по суті, а тому, повноваження такого судді обмежені виключно рамками з`ясування правомірності відводу, що свідчить про відсутність порушень в цій частині.

Подальші відводи, зокрема № 7 та № 9, заявлені головуючій судді, містили ознаки зловживання правом на відвід, з метою затягування кримінального провадження, внаслідок чого, судом першої інстанції прийняті рішення відповідно до приписів ч. 4 ст. 81 КПК України.

Що стосується тверджень сторони захисту з приводу порушень, допущених при складанні протоколів огляду місця події та проведених слідчих експериментів, належним чином перевірені під час судового розгляду, за результатами чого, встановлено, що зазначені слідчі дії проведені уповноваженим слідчим з дотриманням правил, передбачених ст. ст. 223, 229, 231, 237, 240 КПК України. Відсутність підпису понятого ОСОБА_30 при проведенні слідчого експерименту із ОСОБА_18 , який підтвердив у судовому засіданні про обставини проведення цієї слідчої дії та його участь у цьому, не свідчить про недопустимість зафіксованих у ході цього результатів. Відомості, зафіксовані у протоколі проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 , як з учасником дорожньо-транспортної пригоди, підтверджені підписами понятих, а факт проведення цієї слідчої дії за його участі показаннями свідків, безпосередньо допитаних в ході судового розгляду.

Доводи сторони захисту щодо розкриття лікарської таємниці стану здоров`я потерпілої ОСОБА_15 належним чином перевірені судом першої інстанції, за результатами чого встановлено, що експертизи проведено за результатами дослідження медичної документації ОСОБА_15 , отриманої слідчим у порядку ст. 93 КПК України. Щодо істотних порушень своїх прав при наданні вказаної інформації потерпіла суду не заявляла.

З приводу істотного порушення прав обвинуваченого при наданні доступу до його медичної документації, на підставі якої було проведено судово-медичні експертизи, судом першої інстанції встановлено, що такі висновки суперечать іншим твердженням сторони захисту про те, що у даній дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений є потерпілим, оскільки отримав тілесні ушкодження. Більш того, докази, отримані внаслідок опрацювання медичної документації ОСОБА_7 не є доказами на підтвердження його винуватості.

З приводу доводів сторони захисту щодо наявності суперечностей між висновкамисудово-медичних експертиз № 158 від 06.09.2017 р. та № 646/158-17г. від 06.07.2018 р., про встановлення ступеню тяжкості отриманих потерпілою ОСОБА_15 тілесних ушкоджень та, як наслідок, безпідставності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, апеляційний суд доходить наступного.

Згідно із висновком експерта № 158 від 19.09.2017 р., проведеного судово-медичним експертом Снігурівського МРВ СМЕ ОСОБА_33 , при судово-медичному дослідженні у ОСОБА_15 виявлено тілесне ушкодження у виді тупої травми живота з розривом лівої нирки. За критеріями відсутності небезпеки для життя та тривалості розладу здоров`я вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як при звичайному своєму перебігу спричиняє розлад здоров`я більше 21 дня.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 646/158-17г. від 18.07.2018 р., проведеної судово-медичним експертом Миколаївського обласного бюро СМЕ Миколаївської обласної ради ОСОБА_17 , виявлені у ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота з розривом лівої нирки, масивної позачеревної гематоми, за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Під час судового розгляду судом першої інстанції допитано експертів ОСОБА_33 та ОСОБА_17 , з приводу складених ними експертних висновків, щодо визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілою ОСОБА_15 .

Допитана експерт ОСОБА_17 повідомила, що провела додаткову судово-медичну експертизу потерпілої ОСОБА_15 , за результатами склала й підписала висновок № 646/158-17г. від 18.07.2018 р., відповідно якому у гр. ОСОБА_15 малися тілесні ушкодження, які описані у висновку та могли утворитися від дорожньо-транспортної пригоди, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Експерт ОСОБА_33 суду показав, що у висновку судово-медичної експертизи № 158 від 19.09.2017 р., допустив помилку при кваліфікації ступеню тяжкості отриманих ОСОБА_15 тілесних ушкоджень, оскільки виявлене ним тілесне ушкодження у виді тупої травми живота з розривом лівої нирки кваліфіковано за критерієм тривалості розладу здоров`я та віднесено до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, втім за критерієм небезпеки для життя таке тілесне ушкодження відноситься до тяжких, та у разі не проведення оперативного втручання могло закінчитися смертю потерпілої.

За наведеного, встановивши, що потерпіла ОСОБА_15 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент дорожньо-транспортної пригоди, втратила орган, отримала ушкодження живота з проникненням у черевну порожнину та лікувалася у Березнегуватській ЦРЛ, що підтверджено поясненнями самої потерпілої, даними висновків судово-медичних експертиз № 158 від 19.09.2017 р., № 646/158-17г. від 18.07.2018 р., у сукупності із роз`ясненнями їх змісту експертами ОСОБА_33 , ОСОБА_17 , слідчий прийняв вірне рішення від 11.04.2017 р. про перекваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 286 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України, що відповідає положенням ст. ст. 40, 110, 214 КПК України.

Твердження захисника про те, що експерт ОСОБА_17 відмовилась від надання відповідей є необґрунтованими та такими, що спростовуються змістом технічного запису судового засідання від 24.12.2020 р., з якого вбачається, що вказаний експерт допитувалась судом, з урахуванням вимог ст. 356 КПК України, в той час як питання сторони захисту виходили за межі експертного висновку.

Доводи захисника ОСОБА_8 про незаконність висновків авто-технічних експертиз, наявних в матеріалах провадження, внаслідок їх суперечності між собою, та проведені експертних досліджень без ухвал слідчого судді, належним чином перевірені під час судового розгляду.

Як встановлено судом першої інстанції, висновками інженерно-транспортної експертизи № 87 від 24.04.2018 р., комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 634 від 23.10.2018 р., судової авто-технічної експертизи по дослідженню механізму і обставин дорожньо-транспортної пригоди № 18-744 від 14.12.2018 р., які фактично доповнюють одна одну, підтверджено порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.2, 13.1, 13.3, 12.1 Правил дорожнього руху, та зв`язок вказаних порушень у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні вищевказаних експертиз, а також судово-медичних експертиз не встановлено, вони проведені у порядку, визначеному ст. ст. 242, 243 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 242 КПК України, в редакції до 15.12.2017 р., експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

03.10.2017 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017 р.

Згідно п. 4 § 2 «Прикінцеві положення» Закону підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотньої дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін.

Оскільки відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР внесені ще 03.04.2017 р., то наявності ухвали слідчого судді, як про те стверджує захисник, для призначення експертиз у даному кримінальному провадженні не потребувалось.

Окрім того, як зазначено судом першої інстанції, із чим погоджується апеляційний суд, всі зазначені експертизи проведені професійними експертами державних експертних закладів, за результатами складені висновки із заповненням обов`язкових реквізитів відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 р. Під час судового розгляду обвинуваченим та його захисником не доведено обставин зацікавленості експертів у вирішенні даного кримінального провадження чи їх упередженості.

Не вважає слушними апеляційний суд і твердження захисника щодо невірного відображення у вироку показань свідків, з огляду на те, що кримінальним процесуальним законом не передбачено обов`язку суду дослівно викладати у судовому рішенні показання учасників судового розгляду. В той час як, відповідно даним технічного носія інформації, зокрема звукозаписам судових засідань, показання свідків у вироку суду відображено детально та повно, а відтак, істотних невідповідностей, які б влинули чи могли вплинути на законність судового рішення не виявлено.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту про недолучення, під час підготовчого судового засідання, до матеріалів провадження усіх наявних у прокурора документів на підтвердження висунутого обвинувачення відносно ОСОБА_7 , апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною 4 ст. 291 КПК України визначено вичерпний перелік документів, які додаються до обвинувального акта. Це, зокрема:1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); 4) розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; 5) довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації.

Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, долучаються до обвинувального акта і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою) (ч. 1 ст. 317 КПК України).

В аспекті приписів ст. ст. 290, 291, 317 КПК України, у їх взаємозв`язку і поєднанні, кримінальний процесуальний закон не містить підстав до ототожнення (і твердження про повне співпадіння) за обсягом і змістом матеріалів досудового розслідування, відкритих у порядку ст. 290 КПК, з матеріалами кримінальної справи.

Матеріали, що мають доказове значення, прокурор надає в обсязі, який він вважає необхідним і достатнім для доведення винуватості обвинуваченого в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 290, ч. 5 ст. 223 КПК України.

Лише якщо в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки (правова позиція Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 477/426/17).

За наведеного, апеляційний суд вважає безпідставними доводи сторони захисту в цій частині, оскільки суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, внаслідок чого всі матеріали кримінального провадження долучені з дотриманням порядку, встановленого кримінальним процесуальним законом.

Що стосується твердження захисника про відсутність повноважень прокурора ОСОБА_16 на участь у даному кримінальному провадженні, то вони є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах провадження постановами першого заступника керівника Баштанської місцевої прокуратури ОСОБА_36 від 05.12.2019 р. про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні, та виконувача обов`язків керівника Баштанської окружної прокуратури ОСОБА_37 від 18.03.2021 р., про призначення групи прокурорів, після проведеної реформи органів прокуратури України.

Доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду у зв`язку з тим, що суд не встановив та не перевірив вини іншого водія дорожньо-транспортної пригоди, а також законність його керування транспортним засобом, не можуть бути предметом розгляду суду в рамках кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Ба більше, судом першої інстанції вірно зазначено про те, що у випадку, коли Правила дорожнього руху порушені кількома учасниками дорожньо-транспортної пригоди до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Протиправна поведінка іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, у діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали.

Твердження захисника ОСОБА_8 , щодо допущених, на його думку, порушень під час повідомлення ОСОБА_7 про підозру від 23.01.2019 р., є безпідставними, виходячи з того, що вказане повідомлення про підозру ОСОБА_7 слідчим було вручене у порядку ст. ст. 135, 278 КПК України, та не оскаржувалось у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, незважаючи на чисельну кількість інших скарг, поданих на дії органів досудового розслідування під час розслідування даного кримінального провадження, про що вірно зазначено судом першої інстанції в оскаржуваному вироку.

Надаючи оцінку твердженням захисника щодо безпідставності заявлення прокурором цивільного позову в інтересах Березнегуватської центральної районної лікарні, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до п. 12 ч. 2 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.128 КПК України, цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р., прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 р., встановлено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор чи його заступник самостійно визначає з посиланням на законодавство підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, законодавством України закріплене право прокурора звертатися з позовом до суду, однак підстави та умови такого звернення чітко регламентовані та не можуть тлумачитись розширено, оскільки у протилежному випадку це суперечитиме, серед іншого, конституційним принципам рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін, передбачених ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Як вбачається з матеріалів провадження, 11.05.2019 р. прокурором, разом з обвинувальним актом, до суду першої інстанції подано позовну заяву про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави в особі Березнегуватської центральної районної лікарні витрати на лікування потерпілої від злочину в сумі 2 766,84 грн. При поданні позовної заяви прокурор обмежився констатацією фактів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідків, витрат медичної установи на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_15 і формальним посиланням на норми ст. 131-1 Конституції України, ст. 128 КПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Втім, вказана позовна заява не містить обґрунтування тих обставин, що у даному випадку захист інтересів держави, за умови підтвердження їх порушення, не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або що такий орган відсутній.

Зі змісту клопотань головного лікаря (директора) КНП «Березнегуватська ЦРЛ» ОСОБА_38 від 06.06.2019 р., 13.08.2019 р., 07.10.2019 р., 18.10.2019 р. та інших, поданих до суду першої інстанції, вбачається, що їй відомо про те, що прокурором в інтересах держави в особі Березнегуватської ЦРЛ до ОСОБА_7 пред`явлено позов про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_15 . У зазначених клопотаннях вона просила цивільний позов розглядати за відсутності представника «Березнегуватської ЦРЛ».

Посилання апелянта на те, що фінансування закладів охорони здоров`я, зокрема лікарні, здійснюється з бюджету, що свідчить про порушення державних інтересів, не є достатнім обґрунтуванням неналежного здійснення захисту інтересів держави Березнегуватською центральною районною лікарнею, оскільки зі змісту наведених обставин. Будь-яких інших підстав неможливості подання позовної заяви Березнегуватської ЦРЛ матеріали провадження не містять.

За такого, апеляційний суд доходить висновку, що у позовній заяві прокурором не надано належного обґрунтування передбачених законом підстав для захисту прокурором інтересів держави в особі Березнегуватської ЦРЛ, в суді, оскільки доказів нездійснення або неналежним чином здійснення Березнегуватською ЦРЛ чи її правонаступником КНП «Березнегуватська центральна районна лікарні», відповідних повноважень, віднесених до її компетенції, не надано.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку сторони захисту, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційної скарги захисника є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

Надаючи оцінку доводам прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

За положеннями ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання (ст. ст. 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке відноситься до тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується позитивно, не працевлаштований, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою з інвалідністю третьої групи. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_15 зазначила, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди вона втратила нирку, втім претензій ані матеріального, ані морального характеру до ОСОБА_7 не має.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції інкримінованого правопорушення та можливості його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, звільнивши останнього від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

З урахуванням того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відмову від звільнення від покарання у зв`язку із застосуванням відносно нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році», з метою доведеності невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення, вчинення злочину вперше, відсутність будь-яких претензій зі сторони потерпілої, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції прийнято вірне рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Доводи апелянта щодо невідшкодування заподіяної шкоди потерпілій, якій внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано істотної шкоди здоров`ю, не відповідають позиції самої потерпілої, яка під час судового розгляду зазначила суду про те, що претензій матеріального чи морального характеру до ОСОБА_7 не має.

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора не вбачається.

З приводу вимог апеляційної скарги прокурора стосовно збільшення розміру додаткового покарання до обвинуваченого у виді позбавлення права керування транспортними засобами з 1 року до 1 року 6 місяців, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р., у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

З урахуванням дискреційних повноважень суду, відсутності будь-якого обґрунтування зазначених вимог в апеляційній скарзі прокурора, та даних про особу ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, в тому числі за порушення правил безпеки дорожнього руху, апеляційний суд доходить до висновку про правильність призначеного судом першої інстанції покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу виконувача обов`язків начальника Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 29 березня 2021 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Комунального некомерційного підприємства «Березнегуватська центральна районна лікарня» скасувати та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

Чебанова-Губарєва Н.В. ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_39