УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 750/1536/20

провадження № 51-1763ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2023 року щодо нього,

встановив:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2021 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 5

ст. 185 КК України - на строк 10 років з конфіскацією належного йому майна;

ч. 4 ст. 187 КК України - на строк 12 років з конфіскацією належного йому майна;

ст. 257 КК України - на строк 13 років з конфіскацією належного йому майна;

ч. 1 ст. 263 КК України - на строк 4 роки; ч. 2 ст. 263 КК України - на строк 2 роки;

ч. 3 ст. 289 КК України - на строк 10 років з конфіскацією належного йому майна;

ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України - на строк 9 років з конфіскацією належного йому майна, а також до покарання у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 309 КК України

- на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

13 років з конфіскацією належного йому майна.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2023 року зазначений вирок місцевого суду залишено без змін.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що засуджений не погоджується з вказаними судовими рішеннями та порушує питання про їх перегляд в касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог

п. 4 ч. 2 зазначеної статті.

Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначається обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.

Тобто суд касаційної інстанції є судом права, а не факту.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).

Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.

Однак, всупереч вищевказаному засуджений ОСОБА_4 зазначених вимог процесуального закону не дотримався.

Зокрема, засуджений, посилаючись на істотні порушення кримінального процесуального закону, допущені судами при постановленні оскаржених судових рішень, як на підставу для їх скасування, доводів на обґрунтування зазначеної позиції

з урахуванням положень ст. 412 КПК України не наводить.

При цьому засуджений, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається

по суті на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК України

не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Крім того, засуджений, згадуючи про невмотивованість ухвали апеляційного суду,

не зазначає, які саме доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції

не перевірив та на які з них не надав відповіді у вищевказаному судовому рішенні.

Окрім вказаного, засудженому слід звернути увагу, що відповідно до ст. 425 КПК України він має право подати касаційну скаргу лише в межах, що стосуються його інтересів.

Натомість засуджений у прохальній частині касаційної скарги просить про скасування вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада

2021 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2023 року

в повному обсязі, тобто формулює свої вимоги також щодо інших двох засуджених

( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ), чим допустив суперечності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.

Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 листопада 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 січня 2023 року щодо нього залишити

без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк

з дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3