Справа № 161/8250/22 Провадження №11-кп/802/794/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000590 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Лище Луцького району Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 5 (п`ять) місяців.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він 02 травня 2022 року, у невстановлений органом досудового розслідування час, перебуваючи поблизу території лісорозсадника 2 категорії ДП «Ківерцівське лісове господарство», що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Лище, вулиця Селекційна, буд. 3, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, а також продовженого Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року та № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року та від 21 квітня 2022 року, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пролазу під воротами паркану, проник у сховище на вищевказану територію лісорозсадника, звідки таємно викрав саджанці туї західної заввишки близько 1-1,2 м у кількості 12 штук, вартістю 150 гривень кожен, чим спричинив ДП «Ківерцівське лісове господарство» майнової шкоди на загальну суму 1 800 гривень.

Він же, 04 травня 2022 року, у невстановлений органом досудового розслідування час, перебуваючи поблизу території лісорозсадника 2 категорії ДП «Ківерцівське лісове господарство», що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Лище, вулиця Селекційна, буд. 3, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, а також продовженого Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року та № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року та від 21 квітня 2022 року, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пролазу під воротами паркану, проник у сховище на вищевказану територію лісорозсадника, звідки повторно, таємно викрав саджанці туї західної заввишки близько 1-1,2 м у кількості 31 штук, вартістю 150 гривень кожен, чим спричинив ДП «Ківерцівське лісове господарство» майнової шкоди на загальну суму 4 650 гривень.

Крім того, він же, 06 травня 2022 року, у невстановлений органом досудового розслідування час, перебуваючи поблизу території лісорозсадника 2 категорії ДП «Ківерцівське лісове господарство», що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, село Лище, вулиця Селекційна, буд. 3, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, а також продовженого Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року та № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року та від 21 квітня 2022 року, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пролазу під воротами паркану, проник у сховище на вищевказану територію лісорозсадника, звідки повторно, таємно викрав саджанці туї західної заввишки близько 1-1,2 м у кількості 26 штук, вартістю 150 гривень кожен, чим спричинив ДП «Ківерцівське лісове господарство» майнової шкоди на загальну суму 3 900 гривень.

Він же, 06 травня 2022 року близько 11 години 00 хвилин, перебуваючи поблизу будинку № 40, що знаходиться по вулиці Лісовій у селі Лище Луцького району Волинської області, діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, а також продовженого Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року та № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15 березня 2022 року та від 21 квітня 2022 року, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, з-під зовнішньої сторони паркану вказаного будинку повторно, таємно викрав належний ОСОБА_11 чорно-синій велосипед марки «Україна», вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи за № СЕ-19/103-22/4665-ТВ від 14.06.2022 складає 706 грн. 67 коп. В подальшому, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, викриті свідком ОСОБА_12 , діючи в умовах очевидності, продовжив вчиняти дії, спрямовані на утримання викраденого ним майна, поїхавши на викраденому велосипеді з місця події, чим повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна та спричинив потерпілому ОСОБА_11 майнової шкоди на вказану суму.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його винуватості, а також розмір призначеного покарання за ч.4 ст.185 КК України, вважає вирок суду в частині застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України, незаконним. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не навів мотивів, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого істотно знижують вину ОСОБА_8 і дають підстави для висновку про можливість призначення йому покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України. Зазначає, що судом не в повній мірі враховано ступінь небезпеки вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, їх тяжкість, дані про особу обвинуваченого, який попри молодий вік вчинив 4 епізоди кримінальних правопорушень проти власності. Вказує на те, що місцевий суд послався фактично на одні і ті самі обставини при обранні виду та розміру покарання, у тому числі із застосуванням ст.69 КК України та ст.75 КК України, що на думку прокурора свідчить про неналежну вмотивованість рішення щодо умовного засудження. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання за ч.4 ст.185 КК України 5 років позбавлення волі, за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69-1 КК України 6 років 8 місяців позбавлення волі, і на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримувала подану апеляційну скаргу та просила скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу заперечили і просили вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ч.1 ст.69 КК України та інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Приписами ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а також при застосуванні щодо нього інституту звільнення від відбування покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції обґрунтовано визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

Між тим, під час розгляду апеляційної скарги апеляційним судом встановлено ще декілька відомих обставин, якими не можна знехтувати при призначенні обвинуваченому покарання та які належить визнати такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , а саме: активне сприяння встановленню істини в суді, молодий вік обвинуваченого.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_8 в місцевому і в апеляційному судах вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчинених кримінальних правопорушень, просив не призначити суворе покарання, в подальшому зобов`язується бездоганної поведінки.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 , 1998 року народження, раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Тому, на підставі ч.1 ст.66 КК України слід також визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , такі як активне сприяння встановленню істини в суді, його молодий вік.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Даючи оцінку доводам прокурора, апеляційним судом враховуються вказані вище обставини, а тому при призначенні обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі за ч.4 ст.186 КК України з врахуванням обставин, які пом`якшують його покарання, якими є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків, активне сприяння встановленню істини в суді, молодий вік, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у поєднанні із даними про особу обвинуваченого, який вину свою визнав повністю, не судимий, усвідомив свою протиправну поведінку, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується, неофіційно працює, дають обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України, шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.186 КК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого застосування ст.69 КК України є безпідставними.

Не обґрунтованими є і доводи апеляційної скарги про незаконність вироку в частині застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України.

Відповідно до ст.75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд врахував тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, дані про обвинуваченого, як про особу, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, за допомогою до них не звертався, до кримінальної відповідальності не притягався, вперше вчинив кримінальні правопорушення, думку потерпілих, які жодних претензій до обвинуваченого не мають та на призначенні суворого покарання не наполягали.

Також враховано судом і відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 ..

З врахуванням сукупності вказаних обставин, визначаючи законність призначеного покарання, апеляційним судом враховується і те, що будь-яких тяжких наслідків від злочинів не наступило, завдана шкода повністю відшкодована, в свою чергу ОСОБА_8 усвідомив незаконність вчинених ним діянь, зобов`язувався в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки, що на думку суду, свідчить про щире його розкаяння, що дає підстави вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Також апеляційний суд зважає і на фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів.

Зазначені обставини у їх сукупності указують на законність висновків суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання, призначеного на підставі ст.70 КК України, із випробуванням та необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора у цій частині.

Відповідно до приписів ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав для посилення цього покарання, в тому числі і шляхом ухвалення рішення про реальне відбування призначеного покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На переконання апеляційного суду, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України в межах максимального, трьох річного іспитового строку, дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Під час апеляційного перегляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 вересня 2022 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді: