Номер провадження: 11-кп/813/891/23
Справа № 947/9339/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Одесі в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, на строк 60 днів до 31.03.2023.

Встановлені судом обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за умисні тяжкі злочини проти життя особи та відбував покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, що зумовлює існування ризику переховування обвинуваченого від суду в разі застосування менш суворого запобіжного заходу. Крім того, безпосередньо в судовому засіданні ще не допитані потерпілий та свідки, а тому обвинувачений може чинити на них вплив з метою зміни показів, які викривають його. Приймаючи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, характер і суспільну небезпечність інкримінованих кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку про те, що суспільний інтерес перебування обвинуваченого під вартою, переважає над його особистим інтересом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про необґрунтованість ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, поданого стороною обвинувачення щодо нього. Вважає, що ризики, зазначені стороною обвинувачення, недоведені. Апелянт стверджує, що він здатен виконувати обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України. Посилаючись на практику ЕСПЛ, наголошує про те, що тяжкість покарання не може бути підставою для утримання особи під вартою.

Просить відмовити в задоволення клопотання сторони обвинувачення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Позиції сторін апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, його було належним чином повідомлено про час розгляду справи, тому його неприбуття не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Кримінальне процесуальне законодавство не визначає підстав скасування запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту. Скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений. Запобіжний захід може бути скасованим коли це виправдовується обставинами справи, зумовленими виникненням нових обставин після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, а також виявленням тих, які існували раніше, але про які не було відомо сторонам на час прийняття рішення про застосування запобіжного заходу, зокрема, якщо в ході кримінального провадження суттєво змінюються підстави застосування запобіжного заходу, а також обставини, які враховувалися при його обранні (змінилася кваліфікація кримінального правопорушення, погіршився стан здоров`я обвинуваченого, тощо).

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисних злочинів, передбачених ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, які відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, з конфіскацією майна, і суворість можливого вироку.

Суд зазначив, що вірогідність призначення суворого покарання за вчинення даних злочинів зумовлює існування реального ризику переховування від суду обвинуваченого ОСОБА_7 у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, з огляду на характер та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставин дієвості більш м`якого запобіжного заходу в разі його застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Судом першої інстанції також зазначено про існування ризику впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на потерпілого та свідків, які ще не допитані судом з метою зміни ними показань, що його викривають у вчиненні інкримінованих злочинів.

Також суд прийняв до уваги відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, передбаченого п.12 ч.2 ст.115, ст.304 КК України, та відбував покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, наразі притягується до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше утримання під вартою ОСОБА_7 відповідає суспільним інтересам, які переважають презумпцію його невинуватості та його особисті інтереси.

З таким висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції та зауважує, що в межах даного кримінального провадження відсутні докази зміни обставин, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.

Суперечать змісту положень ст.178 КПК України доводи апелянта про те, що до уваги прийнято відомості про його попередню судимість, оскільки даною нормою прямо передбачено їх врахування.

Апелянтом безпідставно перелічено та зазначено про незгоду з ризиками, які не визнані судом першої інстанції доведеними.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої імовірності реалізації ним таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснювати такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачений наразі має об`єктивну можливість їх реалізувати в майбутньому.

На підставі фактично існуючих даних, суд визнав, що зазначені вище ризики, є реальними, оскільки обвинувачений на даному етапі має можливість їх реалізації за умови незастосування відносно нього запобіжного заходу.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки будь-який більш м`який запобіжний захід не може запобігти зазначеним вище ризикам переховування від суду та впливу на потерпілого, свідків і забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків та вказане в повній мірі відповідає меті такого запобіжного заходу та меті позбавлення особи свободи, як можливому законному випадку порушення такого права, передбаченому абз. с) ст.5 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Підстав, що перешкоджають обранню запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, судом не встановлено.

За результатами перевірки ухвали суду першої інстанції судом апеляційної інстанції встановлено, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до особистої свободи обвинуваченого ОСОБА_7 та саме запобіжний захід у виді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Суд першої інстанції врахував всі обставини, передбачені ст.178 КПК України, не встановив обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які перешкоджали б застосуванню та продовженню запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 ..

Сам по собі факт заперечення обвинуваченим правових підстав для подальшого утримання під вартою, не свідчить про незаконність та необґрунтованість постановленої щодо нього ухвали.

Так, колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченого про недоведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки з огляду на характер та обставини вчинених кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 в разі доведення його вини в обсязі висунутого обвинувачення, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого умисного злочину проти життя особи та відбував за його вчинення покарання, є доведеною вірогідність ухилення обвинуваченого від суду, а також незаконного впливу на потерпілого, свідків, які ще не допитані в порядку ст.23 КПК України, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апелянтом не спростовано висновки суду про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, сама по собі тяжкість імовірного покарання є вагомим чинником доведеності можливого ризику переховування особи від органів досудового розслідування та суду з метою його уникнення.

Аргументи апелянта про те, що в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу він виконуватиме обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, не мають такого ступеню довіри, здатного вважати більш м`який запобіжний захід дієвим.

Відсутні будь-які докази щодо наявності у обвинуваченого офіційних джерел існування, міцності його соціальних зв`язків, здатних забезпечити його належну процесуальну поведінку в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Апеляційний суд вважає, що у вказаній справі суспільний інтерес превалює над приватним інтересом ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів.

Зважаючи на обсяг висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі доведеності вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, його негативну репутацію як раніше судимої особи, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків та законних джерел до існування, колегія суддів не знаходить правових підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, як про це ставить питання апелянт.

Виходячи наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції є вмотивованою і обґрунтованою, постановленою у відповідності до вимог закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, в апеляційній скарзі не зазначено доказів про те, що в ході кримінального провадження змінилися підстави застосування чи обставини, що були враховані при обранні запобіжного заходу.

З огляду на викладене вище, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 01 лютого 2023 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 на строк 60 днів до 31.03.2023 - залишити без змін.

Звернути увагу суду на те, що відповідно до вимог ст.28, 318 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4