Справа № 404/1345/23
Номер провадження 1-кс/404/551/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Кропивницький

Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , володільця тимчасово вилученого майна ОСОБА_4 та осіб, які вважають себе власниками тимчасово вилученого майна : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому клопотання слідчого СВ Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_8 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно по кримінальному провадженню 0000107 за ч. 1 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда з клопотанням, про накладення арешту на тимчасово вилучений транспортний засіб «Деу Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він код НОМЕР_2 , а також на свідоцтво про реєстрацію цього авто та ключі від нього.

Мета звернення - збереження речових доказів та визначення вартості легкового автомобіля, оскільки авто у 2015 році могло стати предметом злочинного посягання.

Слідчий вимоги підтримав.

ОСОБА_6 клопотання підтримав, оскільки він є зареєстрованим власником і потерпілий у якого в 2015 році родина ОСОБА_9 незаконно заволоділа його авто під приводом придбання транспортного засобу у розстрочку.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечили, оскільки дев`ять років відкрито постійно користувались авто, а кошти за придбання ОСОБА_10 давно виплатили ОСОБА_6

10.01.2023 року внесли відомості до ЄРДР, що в 2015 році двоє невідомих чоловіків під приводом придбання автомобіля незаконно заволоділи транспортним засобом «Деу Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він код НОМЕР_2 , зареєстрованого за ОСОБА_6 .

За результатами огляду місця події від 23.02.2023 року, автомобіль «Деу Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він код НОМЕР_2 , було зупинено, оглянуто, вилучено.

Вилучене майно оглянуто та визнано речовим доказом.

Через визнання речовим доказом і необхідністю збереження та визначення вартості, слідчий у судовому засіданні переконує арештувати тимчасово вилучене майно.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому Кримінально-процесуальним кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину (ч.1 ст.170 КПК України).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною першою ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправних шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд для прийняття законного та справедливого рішення згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинні врахувати: правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Подане клопотання суперечить практиці застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Завдяки ефективній роботі Національної поліції, одразу через ДЕВЯТЬ років відшукали можливий предмет посягання.

Повідомлення про підозру слідчий нікому не вручив. Не звернувся з клопотанням про застосування запобіжних заходів, але забрав авто і пропонує слідчому судді застосувати безтермінове обмеження усіх майнових прав та свобод власників та володільців. Заявлене слідчим клопотання є безвідповідальним і непослідовним, оскільки суперечить загальній засаді кримінального розслідування як: розумність та співмірність.

Слушні заперечення володільця тимчасово вилученого майна що останні дев`ять років він відкрито експлуатував авто на дорогах України, страхував транспортний засіб, сплачував штрафи за порушення ПДР, авто не було предметом спору в порядку цивільного судочинства, тобто протягом ДЕСЯТИРІЧЧЯ фактична добросовісна поведінка володільця переконливо свідчить про відсутність намірів чи реальних спроб знищити, змінити продати майно заявлене до арешту.

Слідчий з прокурором звернулись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту, тоді як у цьому кримінальному провадженні відсутня потреба у застосуванні арешту на авто.

Хибні та непідтверджені припущення слідчого про наявність ризиків і підстав для арешту, оскільки десять років майно знаходилося у користуванні одного володільця. Який ніколи не змінював місце проживання. Огляд провели з використанням фото фіксації. Власник та володілець сприяв та не створював перешкод для проведення повторних обглядів і процесуальної фіксації.

За таких умов, слідчий мав і продовжує мати згоду ефективно організувати досудове розслідування, ретельно оглянути з використанням відеозапису, провести слідчий експеримент та експертизи без накладення арешту, без заборони користування майном.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 цього Кодексу.

Слідчий не подав доказів реальності ризику чи спроб приховування, пошкодження, зникнення, втрати майна.

Не надано доказів перешкоджання під час проведення досудового розслідуванні. Першочергові слідчі дії проведені, майно оглянуто, сліди вилучені, пояснення відібрані. Існує доступ для проведення повторних оглядів, слідчих експериментів та експертиз.

За таких умов, речовий доказ достатньо повторно ретельно оглянути з використанням аудіо та відеозапису. Арешт, заборона користування та розпорядження авто є вочевидь надмірним видом заходу забезпечення, неприйнятним і таким, що задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в поряду, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Слідчий з прокурором не надав достатніх даних, на підставі яких доводиться обґрунтована підозра щодо ознак кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна. (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника.

Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» суд підкреслив, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.

З огляду на вказане констатую, що накладення арешту порушить принцип співрозмірності.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Переконаний у безпідставності вимог заявленого клопотання, надуманості підстав для застосування заходу забезпечення. За таких умов, слідчий порушив розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження (п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України). Вказаний недолік є безумовною підставою для відмови у задоволенні поданого слідчим клопотання.

З урахуванням викладеного і керуючись ст.ст. 132, 170-173 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні поданого слідчим клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучений транспортний засіб «Деу Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_1 , він код НОМЕР_2 , а також на свідоцтво про реєстрацію цього авто та ключі від нього та встановити заборону користування, володіння, розпорядження, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1