КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з державною установою «Київський слідчий ізолятор» з обвинуваченим ОСОБА_6 , з використанням комунікаційної платформи «EasyCon» із захисником ОСОБА_7 апеляційну скаргу обвинуваченого

ОСОБА_6

13 ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за ч. 2 ст. 121 КК України на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 18 грудня 2022 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений послався на те, що він не може впливати на свідків, оскільки свідок ОСОБА_9 допитаний. Крім того, він об`єктивно не може впливати на співробітників поліції. Він є раніше не судимою особою, має постійне місце проживання у м. Суми, де зареєстрований разом з мамою, має вищу освіту та робочі спеціальності, і працював у м. Києві до останнього дня.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, обвинувачений ОСОБА_6 вказав на те, що одна тільки тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути єдиною підставою для застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу.

Також апелянт зазначив про те, що на час подання апеляційної скарги повного тексту ухвали суду не отримував і більш детальні доводи будуть надані пізніше.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Перевіркою матеріалів встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження № 0000086 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Перевіркою наявних судових матеріалів встановлено, що у судовому засіданні 20 жовтня 2022 року судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 331 КПК України, поставлено питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, оскільки судове засідання не було завершене.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурор просила продовжити термін перебування під вартою обвинуваченому, мотивуючи це наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, що, знаходячись на волі, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення можливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказала, що існує ризик втечі обвинуваченого, оскільки він не має постійного місця проживання в м. Києві.

Обвинувачений та його захисник проти позиції прокурора заперечували. При цьому захисник зазначив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні, оскільки у ОСОБА_6 є тісні соціальні зв`язки, наявна цивільна дружина та місце проживання в м. Суми. Захисник зазначив, що запобіжний захід у виді домашнього арешту цілком міг би забезпечити належну процесуальну поведінку його підзахисного.

Водночас обвинувачений подав суду клопотання, в якому вказав, що має постійне місце проживання в м. Суми, та послався на практику ЄСПЛ щодо справ про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

За результатами розгляду місцевий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу та продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою до 18 грудня 2022 року. При цьому суд врахував тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачують ОСОБА_6 , те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, міру покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, його вік, та дійшов висновку, що про наявність ризику переховування може свідчити той факт, що ОСОБА_6 не має постійного місця проживання у м. Києві, будь-яких доказів, щоб підтверджували його місце проживання та сімейний стан суду не надано, дітей обвинувачений не має, постійного доходу не має. Будинок, в якому мешкав ОСОБА_6 , є таким, що згорів та був у непридатному для проживання стані, а факт наявності цивільної дружини сам по собі не може гарантувати його належну процесуальну поведінку. Окрім того, як зазначив суд, обвинувачений розуміє, що йому може загрожувати реальний термін покарання у разі доведеності його вини, тому може переховуватись від суду для уникнення кримінальної відповідальності.

Також суд дійшов висновку, що про наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення вказує те, що ОСОБА_6 не має постійного джерела доходу, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини, пов`язані із насильством. Кримінальне правопорушення, яке йому інкримінується, є тяжким.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , вид та міру покарання, що загрожує обвинуваченому, відсутність постійного місця проживання, роботи, сталих сімейних зв`язків та способу життя, місцевий суд дійшов висновку про наявність ризиків, які є достатнім приводом для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і, на переконання суду, до обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до матеріалів контрольного провадження питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер і тяжкість висунутого йому обвинувачення та покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання винуватим у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , характеризується підвищеною суспільною небезпекою, дані про особу обвинуваченого, інші обставини, які у своїй сукупності свідчать про наявність встановлених ризиків переховування обвинуваченого від суду для уникнення кримінальної відповідальності та вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Так, наявні під час апеляційного розгляду матеріали не містять даних щодо судимостей обвинуваченого. В оскаржуваній ухвалі зазначено про те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини, пов`язані з насильством. Під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що всі судимості у нього погашені.

З огляду на наявні відомості відносно обвинуваченого, колегія суддів враховує, що згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, згідно з ст. 12 КК України, відносяться до тяжкого злочину, та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років позбавлення волі.

Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, а наявність судимостей, про які зазначив прокурор та які не були спростовані стороною захисту, можуть стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, останній з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, на що обґрунтовано послався прокурор в суді першої інстанції та суд в оскаржуваній ухвалі.

Окрім того, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення з огляду на те, що ОСОБА_6 не має постійного джерела доходу, що може впливати на поведінку обвинуваченого.

Доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі та підтримані під час апеляційного розгляду, про те, що він має постійне місце проживання у м. Суми, де зареєстрований разом з мамою, має вищу освіту та робочі спеціальності, працював у м. Києві до останнього дня, не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваній ухвалі.

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, під час розгляду питання доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою врахував характер висунутого обвинувачення, тяжкість злочину та покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі доведеності його вини, те, що обвинувачений є особою, яка не має сталих міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, роботи, і вказані обставини у своїй сукупності свідчать про наявність на даний час реальних ризиків переховування обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, та ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Наявні у кримінальному провадженні обставини у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність на даний час підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують на даний час подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі, враховуючи стадію судового розгляду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, і вважає, що всупереч доводамапеляційної скарги обвинуваченого, судом першої інстанції належним чином обґрунтовано рішення про неможливість зміни обвинуваченому на даний час запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність ризику впливу на свідків, є безпідставними, оскільки за змістом оскаржуваної ухвали судом не встановлена наявність такого ризику.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а, відтак, підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , до 18 грудня 2022 року включно - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ __________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4