Дата документу 08.12.2022 Справа № 333/1314/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1314/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1137/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 263 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 (з доповненням) та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Марганця Дніпропетровської області, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 19 вересня 2017 року Терновським міським судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

2) 19 липня 2018 року Терновським міським судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Терновського міського суду Дніпропетровської області від 19 липня 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 4 років 7 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5024 грн. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, за наступних обставин.

У січні 2020 року ОСОБА_7 , в порушення Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу, спорядження гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, на ринку в м. Дніпро придбав предмет, ззовні схожий на багнет та впевнившись, що придбаний ним предмет за конструктивними ознаками є холодною зброєю, маючи умисел на носіння холодної зброї, без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, шляхом привласнення придбаного, при цьому нехтуючи вищезгаданими нормативно-правовими актами, придбав вказаний багнет та поклав його собі в сумку.

Після цього, в період часу з ранку до 12 години 53 хвилини 12.01.2020 року, ОСОБА_7 , пересуваючись по території м. Запоріжжя, носив придбаний ним багнет у своїй сумці, маючи при цьому можливість його використання.

12.01.2020 року о 12 годині 53 хвилини, знаходячись біля будинку № 1 по вул. Парамонова у м. Запоріжжі, ОСОБА_7 був зупинений працівниками поліції, які під час поверхневої перевірки виявили у останнього в сумці предмет, схожий на холодну зброю, після чого в ході проведення огляду місця події, а саме ділянки місцевості поблизу будинку № 1 по вулиці Парамонова у місті Запоріжжя, вилучили предмет, схожий на багнет, який відповідно до висновку експерта № 36-20 від 22.01.2020 року відноситься до багнетів 7.62-мм гвинтівки системи Мосіна зразка 1891/1930 рр. виробництва СРСР, являється військовою коротко клинковою холодною зброєю колючої дії, який ОСОБА_7 незаконно носив без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що докази його винуватості та наявності складу злочину в його діях у матеріалах справи відсутні, висновки суду про його винуватість не обґрунтовані належними та допустимими доказами, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судовий розгляд проведено неповно.

Зазначає, що багнет був у нього вилучений з сумки не патрульними поліцейськими, а слідчим фактично під час проведення обшуку, але завуальовано під виглядом огляду місця події.

Отримавши повідомлення про вчинений злочин, на підставі якого слідчий проводив «огляд місця події», слідчий, в порушення вимог ст. 214 КПК до початку проведення огляду місця події, а фактично його обшуку та його фактичного затримання, не вніс відомості про злочин до ЄРДР.

Крім того, його фактичне затримання відбувалося без ухвали слідчого судді без роз`яснення права мати захисника і без його залучення після його фактичного затримання.

Посилання суду на вилучення багнета відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про національну поліцію» не відповідає дійсності, оскільки вилучення багнета зафіксоване в протоколі огляду місця події слідчим, а не патрульними поліцейськими.

Він фактично був затриманий поліцейськими ще до початку проведення огляду місця події, потім це затримання фактично продовжувалося слідчим, але без складання протоколу затримання та без дотримання вимог ст. 208 КПК України.

Крім того, він не знав, що вилучений у нього багнет відноситься до холодної зброї, а відтак він не мав умислу на скоєння злочину, проте суд у вироку не спростував його доводів про відсутність в його діях суб`єктивної сторони злочину та не навів доказів, які би вказували на наявність у нього саме прямого умислу при вчиненні інкримінованих дій.

Звертає увагу, що ні слідчий, ні суд не розглядали та не вирішували питання щодо притягнення до відповідальності особи, у якої він купив багнет у вільному продажі. Стан вилученого багнета, викликаний іржею, робить його непридатним для використання, проте суд проігнорував зазначену обставину та не вирішив питання про призначення у справі додаткової експертизи, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Також обвинувачений вважав за необхідне дослідити під час апеляційного розгляду докази у справі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає, що стороною обвинувачення не було доведено суб`єктивну сторону злочину, який інкримінується обвинуваченому.

Так, судом не було достеменно встановлено, під час якої слідчої дії у обвинуваченого був вилучений багнет, адже відповідно до рапорту ОСОБА_7 було затримано та під час поверхневого огляду в нього виявлено предмет, схожий на холодну зброю. Вже за протоколом огляду місця події, складеним через 50 хвилин після фактичного затримання обвинуваченого, було проведено його повторний поверхневий огляд, в ході якого вилучено зазначений багнет.

Отже суд установив, що багнет фактично був вилучений у обвинуваченого саме під час поверхневого огляду. Хід зазначеної слідчої дії вказує на те, що фактично було проведено не огляд місця події, а обшук затриманої особи.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_7 було зупинено працівниками поліції 12.01.2020 року о 12 годині, які під час поверхневої перевірки виявили у останнього в сумці предмет, схожий на холодну зброю. Після чого, тільки в період з 12.53 год. по 13.04 год. вилучили цей предмет під час огляду місця події.

Таким чином, з огляду на вимоги ст. 209 КПК України, ОСОБА_7 був особою, яка фактично була затримана уповноваженою службовою особою, проте в матеріалах провадження відсутній протокол затримання.

Крім того, відомості про злочин у даній справі було внесено до ЄРДР о 14:20:52 12.01.2020 року. Між тим слідчий в порушення вимог закону провівши особистий обшук ОСОБА_7 , під час якого в останнього вилучено багнет, з метою надання такій дії законного вигляду оформив її протоколом огляду місця події, чим порушив вимоги закону, якими не передбачено можливості проведення такої слідчої дії до внесення відомостей в ЄРДР.

Відтак суд повинен був визнати протокол огляду місця події від 12.01.2020 року таким, що отриманий з істотним порушенням вимог процесуального закону, визнати його недопустимим доказом, як і зазначені в ньому дані про проведення огляду ОСОБА_7 . З урахуванням доктрини «плодів отруєного дерева» недопустимими також необхідно визнати відомості, що містяться у висновку експерта № 36-20 та речовий доказ багнет.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити.

Вислухавши позицію захисника обвинуваченого з приводу заявленого ОСОБА_7 клопотання, який його підтримав, прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даному кримінальному провадженні всі докази вже були досліджені судом першої інстанції, а особи допитані в судовому засіданні, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції.

Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотанні обвинуваченим не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України.

За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів обвинувачений в обґрунтування клопотання не зазначив.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, який не заперечував проти розгляду провадження за відсутністю обвинуваченого, підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, прокурора, який вирок суду вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він придбав в якості сувеніру для батька заржавілий багнет, який вирівняв та почистив об бордюр. Раніше від батька він чув, що у дитинстві останнього був такий багнет, тому вирішив подарувати батькові. Коли він йшов по вулиці, у його сумці знаходився замотаний у пакет багнет. Повз нього проїздив патрульний автомобіль, який проблисковими маячками його зупинив. На пропозицію працівників поліції він показав зазначений багнет, а ті викликали слідчо-оперативну групу. Багнет поклали на землю та виміряли його довжину. Потім були складені документи, які він підписав. Потім його повезли для допиту у відділення поліції.

Таким чином, обвинувачений заперечував факт того, що у нього був умисел на незаконне носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу, і його позиція зводилась до того, що він придбав багнет у якості подарунка для свого батька.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в незаконному носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що він та ще один чоловік були запрошені працівниками поліції в якості понятих при затриманні ОСОБА_7 , у якого виявили штик-ніж, який був загорнутий у поліетиленовий пакет. Штик-ніж ОСОБА_7 сам витягав з пакету. Працівники поліції поклали штик-ніж на землю та робили його заміри. На питання працівників поліції, де ОСОБА_7 взяв штик-ніж, останній пояснював, що купив його на ринку та ніс своєму батькові в подарунок. Потім цей штик-ніж працівники поліції запакували в поліетиленовий пакет та склали протокол. ОСОБА_7 посадили в поліцейський автомобіль. Працівниками поліції здійснювалась відеозйомка цих дій.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що він та ще один чоловік були запрошені працівниками поліції в якості понятих при затриманні ОСОБА_7 , якого ніхто не примушував, та не застосовував до нього ні фізичні, ні психологічні заходи. Останній добровільно сам дістав штик-ніж зі своєї сумки, який працівники поліції поклали на землю та зробили його заміри. ОСОБА_7 пояснював, що купив штик-ніж на ринку та ніс своєму батькові в подарунок, як колекційну цінність. У подальшому працівники поліції запакували зазначений штик-ніж, склали протоколи, які він підписав. Працівниками поліції здійснювалась відеозйомка цих дій.

Свідок ОСОБА_11 , який займає посаду інспектора взводу № 2 батальйону №2 УПП в Запорізькій області, у суді першої інстанції показав, що під час чергування був помічений ОСОБА_7 , який прискорив свій рух, коли з ним порівнявся поліцейський автомобіль. З сумки через плече у ОСОБА_7 стирчав замотаний в поліетиленовий пакет штик з гвинтівки. За участю двох понятих ОСОБА_7 добровільно дістав штик зі своєї сумки та пояснив, що придбав його на передодні та ніс зазначений штик кому-то в подарунок. Було викликано слідчу-оперативну групу, заходи примусу до ОСОБА_7 не застосовувались.

Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку свідків.

Показання вищезазначених свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про відомі їм обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця події від 12 січня 2020 року та відеозапису до нього вбачається, що на ділянці місцевості навпроти будинку № 1 по вул. Парамонова в м. Запоріжжі у ОСОБА_7 в ході поверхневої перевірки в сумці через плече було виявлено та вилучено предмет, схожий на ніж (багнет) довжиною 46,7 см. Під час проведення даної слідчої дії ОСОБА_7 пояснив, що купив на ринку у чоловікаштик-ніж, який є запчастиною з гвинтівки. Купив як красивий раритетний сувенір, в якості подарунка для батька (а.с. 66-68).

З висновку експерта № 36-20 від 22 січня 2020 року вбачається, що предмет, вилучений 12 січня 2020 року у ОСОБА_7 біля будинку № 1 по вул. Парамонова в м. Запоріжжі, відноситься до багнетів 7.62-мм гвинтівки системи Мосіна зразка 1891/1930 рр. виробництва СРСР, являється військовою короткоклинковою холодною зброєю колючої дії (а.с. 69-75).

Також у суді першої інстанції був оглянутий безпосередньо речовий доказ багнет гвинтівки системи Мосіна.

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме незаконне носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, свідки надали суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, їх показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

На переконання колегії суддів, жодних об`єктивних підстав для обмови свідками обвинуваченого стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання свідків повністю узгоджуються, і докладність змісту їх показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у свідків підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 свідчить про достовірність їх показань.

Зокрема, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 категорично зазначили, що обвинувачений ОСОБА_7 сам добровільно витягнув штик-ніж зі своєї сумки, його ніхто не примушував, не застосовував до нього заходів психічного або фізичного примусу.

Вказане підтверджується також відеозаписом, який є додатком до протоколу огляду місця події від 12 січня 2020 року.

Доводи обвинуваченого та його захисника про істотні порушення вимог КПК України, недопустимість протоколу огляду місця події як доказу, а також недопустимість всіх похідних від нього доказів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається з даних протоколу огляду місця події від 12 січня 2020 року, зазначена слідча дія здійснювались з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 у присутності двох понятих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які, будучи допитаними в судовому засіданні в якості свідків, не заперечували достовірність даних, зазначених у протоколі огляду місця події.

При цьому, судом першої інстанції було правильно надано оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив, що на пропозицію працівників поліції він сам особисто та добровільно дістав зі своєї сумки багнет.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що працівниками поліції фактично було проведено не огляд місця події, а обшук ОСОБА_7 .

Разом із тим, саме завдяки проведенню такої слідчої (розшукової) дії як огляд місця події від 12 січня 2020 року, було процесуально закріплено відповідні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, та факт добровільної видачі ним холодної зброї (багнету гвинтівки системи Мосіна).

За таких обставин, на думку колегії суддів, вказані слідчі дії проведені з дотриманням вимог ст. 237 КПК України, у зв`язку з чим відсутні підстави визнати докази, отримані в результаті їх проведення, недопустимими.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 439 KПK України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Скасовуючи попередню ухвалу суду апеляційної інстанції від 4 серпня 2021 року, Верховний Суд у своїй постанові від 7 липня 2022 року фактично вказав, що в даному кримінальному провадженні не було примусового обстеження обвинуваченого, тобто було проведено не особистий обшук ОСОБА_7 , а огляд місця події.

Не є обґрунтованими й доводи апеляційних скарг щодо порушення права ОСОБА_7 на захист у зв`язку з фактичним затриманням останнього.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вони не містять відомостей про затримання ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України, ОСОБА_7 не був а ні фактично, а ні процесуально затриманий, а приймав участь у проведенні слідчої дії, у зв`язку з чим немає підстав вважати, що 12 січня 2020 року за участю ОСОБА_7 , саме як затриманого в порядку ст. 208 КПК України, проводилися певні слідчі дії, допустимість результатів яких може бути поставлена під сумнів.

Окрім того, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що до ОСОБА_7 під час проведення вказаної слідчої дії застосовувались будь-які заходи примусу, допитані в суді першої інстанції поняті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не повідомляли про застосування співробітниками поліції до обвинуваченого жодного примусу чи фізичного впливу, а ОСОБА_12 добровільно видав холодну зброю.

Також є необґрунтованими доводи апеляційних скарг про безпідставне проведення слідчих дій до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 214 КПК України, у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події, і саме така слідча (розшукова) дія була проведена в даному кримінальному провадженні до внесення відомостей до ЄРДР.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що надані стороною обвинувачення витяг з ЄРДР та рапорти не є доказами в розумінні ст. 84 КПК України.

Разом з тим, вказані документи дають можливість встановити хронологію подій, що відбувались після зупинки обвинуваченого працівниками поліції, та підтверджують той факт, що до внесення відомостей до ЄРДР було проведено саме огляд місця події.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не вирішував питання про притягнення до відповідальності особи, у якої він купив багнет, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Інші доводи апеляційних скарг щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у вигляді 4 років 7 місяців позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 (з доповненням) та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 9 лютого 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 О ОСОБА_13 А ОСОБА_14