Провадження № 1-кс/947/6310/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.07.2022 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000394 від 11.03.2021 КК України відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рені Одеської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, ФОП, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з клопотання, досудовим розслідуванням установлено, що в 2000-их роках, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлені, у невстановленої особи виник умисел на вирощування нарковмісних речовин, а саме посівів конопель під виглядом самосівів на не оброблюваних землях сільськогосподарського призначення Ізмаїльського та Ренійського району Одеської області.

До здійснення вказаного напрямку діяльності вказана особа залучила ряд невстановлених осіб з числа місцевих жителів вказаних районів за відповідну грошову винагороду (відомості про вказані кримінальні правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.08.2015 за № 00000447 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України; 20.07.2018 за № 0001884 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України; 18.08.2018 за № 0002200 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України).

Однак, у зв`язку із тим, що землі, на яких вирощувалися посіви конопель, належали жителям Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області на праві власності та є землями сільськогосподарського призначення і відповідно до договорів оренди передані для проведення обробки та вирощування сільськогосподарських культур фермерським господарством, невстановлена особа зазнала значних фінансових втрат.

З метою відновлення джерела надходження коштів, орієнтовно в 2015 році, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлено, у невстановленої особи виник умисел на заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах у очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у оренді яких знаходилися зазначені землі, шляхом вимоги передачі грошових коштів з погрозою насильства над ними чи їх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною та розробила злочинний план його реалізації, не маючи при цьому на них законних прав.

З метою реалізації своїх злочинних намірів, а саме вимагання грошових коштів в особливо великих розмірах у ОСОБА_8 на загальну суму орієнтовно 500 000 доларів США та ОСОБА_9 на загальну суму орієнтовно 800 000 доларів США у якості відшкодування, як на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області, невстановлена особа залучила до вчинення вказаних дій ряд невстановлених осіб у тому числі ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які будучи місцевими жителями вказаних районів та знайомі з їх жителями.

В свою чергу ОСОБА_4 та ОСОБА_10 надали свою згоду на вчинення вимагання стосовно очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за грошову винагороду у невстановленому досудовим слідством розмірі, вступивши у попередню змову з невстановленою особою.

Відповідно до розробленого злочинного плану щодо вимагання передачі грошових коштів в особливо великих розмірах у керівників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у період з 2015 по 2020 років, точні місце, дата та час під час досудового не встановлені, невстановлена особа разом із іншими невстановленими особами, шляхом неодноразових особистих зустрічей з ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , постійних телефонних розмов та листування з останніми, шляхом погроз, вимагала передачі на її користь грошових коштів у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

Діючи відповідно до розробленого злочинного плану та розподілених ролей, ОСОБА_4 усвідомлюючи не лише суспільно небезпечний характер особисто вчинюваних ним діянь, а й факту їх вчинення спільно з іншими співучасниками, які діяли при цьому кожен окремо, однак об`єднуючи при цьому свої зусилля на досягнення взаємообумовленого злочинного результату, у період з 2015 по 2021 роки, у різні періоди часу, неодноразово прибував до місць проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , до місць здійснення ними сільськогосподарської діяльності, а також до осіб, які працюють разом з ними на території Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

При цьому, ОСОБА_4 висував їм вимоги невстановленої особи щодо передачі на користь останньої вимагала передачі на її користь грошових коштів у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як на думку невстановленої особи, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та сплати грошових коштів у сумі 20 відсотків від отриманого прибутку при здійсненні сільськогосподарської діяльності, щорічно.

Висування вказаних вимог супроводжувалося пропозицією погодитися на них та надавався час на прийняти певного рішення - виконувати чи не виконувати цю вимогу.

У разі незгоди ОСОБА_8 та ОСОБА_11 прийняти вимогу, ОСОБА_4 у словесній формі висловлював погрози щодо заподіяння шкоди останнім або їх близьким родичам у вигляді погроз насильством (наприклад, нанести побої), пошкодженням чи знищенням їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною (спалити техніку, врожай), тим самим вчиняючи дії щодо залякування ОСОБА_8 та ОСОБА_11 прагнув до того, щоб у них склалося переконання про реальність, дійсність реалізації цієї погрози, якщо вони не виконають пред`явлені вимоги.

Слідчий звертається до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи його наступними доводами та посиланням на наступні ризики:

- п.1 ч.1 ст.177 КПК України ризик переховування від органів досудового розслідування та суду обумовлений можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання (злочин, у якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_4 передбачає покарання у виді реального позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років) та мешкаючи неподалік від декількох пунктів перетину державного кордону України («Орлівка», «Джурджулешти») та в безпосередній близькості до самого кордону у зв`язку із чим може у короткий термін часу та безперешкодно залишити місце проживання та виїхати за кордон.

- п.3 ч.1 ст.177 КПК України ризик незаконно впливати на свідків, потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні. При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Ризик впливу на свідків, потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого та дослідження їх судом.

Враховуючи вищевикладене існують достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 може вчинити дії, направлені на незаконний вплив на свідків, потерпілих у вказаному кримінальному провадженні, які мешкають з ним в одній місцевості з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

- п.5 ч.1 ст.177 КПК України, ОСОБА_4 наразі підозрюється у скоєнні особливо тяжкого злочину проти власності, та дії - направлені на досягнення злочинної мети вчинялися неодноразово на протязі 2015-2021 років, що свідчить про те, що останній продовжує злочинну діяльність.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 підозрюється у скоєнні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, дії - направлені на досягнення злочинної мети вчинялися неодноразово на протязі 2015-2021 років, що свідчить про те, що останній продовжує злочинну діяльність,

Крім того, ОСОБА_4 може знищити, сховати, або спотворити будь яку із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених в клопотанні.

Захисник в судовому засіданні заперечувала щодо клопотання сторони обвинувачення, зазначивши, що підозра необґрунтована, ризики на які посилається прокурор не доведені та необґрунтовані. Крім того, захисник зазначила, що її підзахисний проходить службу в ЗСУ, немає бажання залишати територію України, має міцні соціальні зв`язки. Просила відмовити в задоволенні клопотання.
Підозрюваний підтримав думку свого захисника.
Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання слідчого, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Згідно п.32 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, та відповідно до п.219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі «Харченко проти України», п.4 ст.5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка послужила підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkeviciusv. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ).

Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п. 68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі «Таран проти України» зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 86).

Суд також постановив, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Разом з тим, згідно п.99 рішення ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні органі державної влади зобов`язані розглянути також альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.

Як вбачається з матеріалів клопотання, 02.07.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України.

Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, які наявні в матеріалах клопотання.

Так, на даному етапі досудового розслідування надані стороною обвинувачення докази є достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення наявності вини ОСОБА_4 відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими відповідно до ст.87 КПК України, не досліджуючи всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази у їх сукупності, на даній стадії кримінального провадження в ході досудового розслідування не встановлено.

Враховуючи обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, враховуючи суспільно-небезпечний характер такого діяння, слідчий суддя приходить до переконання, що наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик у вигляді можливого переховування підозрюваної від органу досудового розслідування та суду.

Слідчий суддя також бере до уваги те, що відповідно до клопотання та долучених в обґрунтування матеріалів, ОСОБА_4 підозрюється в вчинені особливо тяжкого злочину, а саме в співвиконавстві вимозі передачі чужого майна в особливо великих розмірах з погрозою насильства над потерпілими чиїх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

В частині існування ризику впливу підозрюваного на потерпілих та свідків в рамках кримінального провадження, слідчий суддя враховує те, що підозрюваному відомі особи потерпілих та свідків, та на яких він може здійснювати вплив, схиляючи їх до надання неправдивих показань, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, оскільки у випадку подальшого можливого направлення обвинувального акту до суду відносно ОСОБА_4 потерпілі та свідки будуть допитуватися безпосередньо судом, слідчий суддя приходить до переконання про доведеність існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику ймовірного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків.

Крім того, слідчий суддя зазначає, що органом досудового розслідування доведено наявність ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, протягом 2015-2020 років, що свідчить про те, що підозрюваний може продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення.

Слідчий суддя враховує, що згідно ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою є найсуворішим запобіжним заходом, при цьому більш м`якими запобіжними заходами по відношенню до нього є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт. Метою ж застосування того чи іншого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання встановленим в ході розгляду клопотання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Підстав для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного ОСОБА_10 в судовому засіданні встановлено не було, зокрема, застосування запобіжних заходів у вигляді застави, домашнього арешту та особистого зобов`язання є неможливим з огляду на м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, що не забезпечить належне виконання підозрюваним обов`язків.

З огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження, встановлені в ході розгляду даного клопотання відомості, в тому числі які стосуються наявності обґрунтованої підозри за фактом можливого вчинення підозрюваним ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, а також наявних в рамках даного кримінального провадження ризиків, забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного можливо, шляхом застосування відносно такої особи виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відтак підстав для застосування відносно останнього більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею встановлено не було.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно п.1 ч.4 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що кримінальне правопорушення вчинене із застосуванням насильства та погрозою його застосування, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 193, 194, 196 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000394 від 11.03.2021 КК України відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор».

Строк дії ухвали становить 60 діб та обчислюється з моменту затримання особи 01.07.2022 року та припиняє свою дію 29.08.2022 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1