Справа № 587/1167/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2022 року Сумський районний суд Сумської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1

прокурора - ОСОБА_2

секретаря судового засідання ОСОБА_3

з участю:

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

його захисника адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000927 від 14 листопада 2016 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лебедин, Сумської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, невійськовозобов`язаного, приватного підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

14 листопада 2016 року близько 08 години 30 хвилин ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Суми-Лебедин» у напрямку м. Суми, на ділянці 8км+300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області в порушення вимог п. 12.3,13.1,13.3 Правил дорожнього руху допустив зіткнення з зустрічним автомобілем «ВАЗ 2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у напрямку м. Лебедин та після заносу зупинився на проїзній частині автодороги. Відповідно до висновку судово медичної експертизи № 71 від 22 лютого 2017 року ОСОБА_7 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у ділянці грудної клітини, які являються небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Однак, дане обвинувачення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, при цьому такий висновок суд робить на підставі наданих стороною обвинувачення і ретельно досліджених судом доказів.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 по пред`явленому йому обвинуваченню за ч. 2 ст. 286 КК України винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин викладених у обвинувальному акті не визнав і по суті обвинувачення пояснив, що 14 листопада 2016 року він, разом зі своєю дружиною, їхав на власному автомобілі «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з м. Лебедина Сумської області до м. Суми. Рухаючись на ділянці 8км+300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області, при цьому зазначив, що ця ділянка дороги має впадину , і в той час коли він почав спускатися, то помітив в зустрічному напрямку, як автомобіль «ВАЗ 2104», також рухався вниз по зустрічній полосі. Вказав, що швидкість руху обох автомобілів, на його думку, була однакова. Пояснив, що перед самою ложбиною, метрів за 30 автомобіль «ВАЗ 2104», занесло на його сторону руху, він почав тиснути на гальма, проте уникнути удару не вдалось. Вважає, що в його діях, як водія, не було будь-яких порушень, він не мав можливості уникнути даного зіткнення, оскільки якщо б він взяв вправо, то його автомобіль перевернувся б у кювет, а якщо б вліво, то виїхав би на зустрічну смугу, перетнувши суцільну лінію.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що 14 листопада 2016 року вона зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , їхали на власному автомобілі «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з м. Лебедина Сумської області до м. Суми, за кермом перебував ОСОБА_5 . Рухаючись на ділянці 8км+300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області, під час спуску, вона помітила, що автомобіль «Жигулі» також, одночасно з ними, почав спуск в зустрічному напрямку. Вказала, що спустившись майже вниз, автомобіль «Жигулі» різко занесло на їх сторону, чоловік намагався гальмувати, але машини продовжували рухатись і за лічені секунди відбулось зіткнення. Зазначила, що автомобіль «Жигулі» занесло на їх сторону метрів за 30-50.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що 14 листопада 2016 року він рухався на своєму автомобілі разом зі своїми батьками з м. Лебедина Сумської області в м. Суми. Перед ними, в попутному напрямку їхав бусік «Opel Vivaro», назустріч рухався автомобіль «Жигулі». Пояснив, що рухаючись на ділянці дороги, яка має впадину, перебуваючи внизу він помітив, що автомобіль «Жигулі» почало заносити, відстань від нього, до автомобіля Опель була приблизно 30-40 метрів, водій «Опеля» почав гальмувати і він також почав гальмувати, але зіткнення не удалось уникнути. Після зіткнення автомобіль «Опель» залишився на своїй смузі руху, а «Жигулі» на своїй.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона була пасажиром в автомобілі ОСОБА_9 , вказала, що 14 листопада 2016 року вони їхали на своєму автомобілі з м. Лебедина Сумської області в м. Суми. Перед ними, в попутному напрямку їхав бусік «Opel Vivaro», більше нічого повідомити не може, оскільки була занята в телефоні.

Потерпілий ОСОБА_7 суду пояснив, що 14 листопада 2016 року він разом з ОСОБА_11 рухались на автомобілі «ВАЗ 2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з м. Суми в сторону м. Лебедина, близько 8 години 30 хвилин, проїжджаючи ділянку дороги 8км+300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області, спускаючись вниз, попав в сніговий намет і його автомобіль занесло. Внаслідок заносу його автомобіль винесло на зустрічну смугу, автомобіль заглох, і він відчув удар зі сторони водійського сидіння. Повідомив, що його швидкість була 40- 50 км/год. Вказав, що під час спуску він бачив, як автомобіль «Опель» також розпочав свій спуск у зустрічному напрямку. При цьому зазначив, що видимість була добра.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що 14 листопада 2016 року він разом з ОСОБА_7 рухались на автомобілі «ВАЗ 2104» з м. Суми в сторону м. Лебедина, близько 8 години 30 хвилин, проїжджаючи ділянку дороги 8км+300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області, спускаючись вниз, попав в сніговий намет і їх автомобіль почало заносити. Внаслідок заносу їх автомобіль винесло на зустрічну смугу, автомобіль заглох, і хвилин через 10-15 в їх автомобіль врізався автомобіль «Опель» .

Органами досудового розслідування надані наступні письмові докази, які були досліджені безпосередньо під час судового розгляду:

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 14 листопада 2016 року, складений на місці пригоди автодорога «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м, за участю спеціаліста ОСОБА_12 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в присутності ОСОБА_5 , згідно якого було оглянута ділянка дороги (пряма в плані, спуск-підйом), покриття асфальтоване, сніг рихлий, проїзна частина дороги мокра, вкрита рихлим мокрим снігом, товщиною 2 см.; на вказаній дорожній ділянці розміщена дорожня розмітка суцільна лінія; зліва та справа узбіччя: кювет та лісосмуга. Під час слідчої дії оглянуті транспортні засоби ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 , встановлено: деформацію лівої частини транспортного засобу, та «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 , деформація передньої частини транспортного засобу, переважно в правій частині. Автомобіль ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 розташований на правому узбіччі передньою частиною в бік м. Лебедин, відстань від осі переднього лівого колеса дорівнює орієнтиру 25,6 м та 3,0 м до осьової лінії дорожньої розмітки, відстань від осі заднього лівого колеса до осьової лінії дорожньої розмітки 3,75 м. Автомобіль «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 розташований на проїзній частині автодороги передньої частиною в бік м. Суми, відстань від осі заднього лівого колеса до рівня орієнтиру 18,0 м та 0,2 м до особової лінії дорожньої розмітки, відстань від осі переднього лівого колеса до осьової лінії дорожньої розмітки 0,0 м. Були вилучені транспортні засоби. До протоколу додана схема та фото таблиця (Т. 1 а.к.п. 65-82);

Розписка ОСОБА_5 , згідно якої автомобіль «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 з механічним пошкодженнями після дорожньо-транспортної пригоди 14.11.2016 року переданий на зберігання. (Т. 1 а.к.п. 84);

Розписка ОСОБА_15 , згідно якої автомобіль ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 з механічним пошкодженнями після дорожньо-транспортної пригоди 14.11.2016 року переданий на зберігання. (Т. 1 а.к.п. 65-82);

Висновок судово-автотехнічної експертизи № 257 від 22.11.2016 року, згідно якого у автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 на період проведення експертного огляду система рульового керування знаходилася в працездатному стані, при якому вона має технічні несправності у вигляді відсутності робочої рідини в бачку живлення гідро-підсилювача, розлому кронштейна кріплення вищезазначеного бачка та розрив гнучкого шлангу; робоча гальмівна система знаходилась у працездатному стані, при якому технічних несправностей, які могли б впливати на її працездатність не виявлено; ходова частина знаходилась в працездатному стані, при якому технічних несправностей, як могли впливати на її працездатність не виявлено. Виявлені технічні несправності характерні для виникнення під час ДТП (Т.1 а.к.п. 94-101);

Висновок судово-автотехнічної експертизи № 258 від 22.11.2016 року, згідно якого у автомобіля ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 на період проведення експертного огляду система рульового керування знаходилася в технічно-несправному стані через деформацію рульового валу; робоча гальмівна система знаходилась у працездатному стані, при якому технічних несправностей, які могли б впливати на її працездатність не виявлено; ходова частина знаходилась в технічно несправному стані через деформацію маточини лівого заднього колеса та відокремлення заднього моста від міста конструктивного його кріплення; Виявлені технічні несправності рульового керування та ходової частини характерні для виникнення під час ДТП (Т.1 а.к.п. 103-107);

Висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 256 від 17.11.2016 року, згідно якого виходячи зі слідової картини місця дорожньо-транспортної пригоди від 14.11.2016 року, кінцевого положення транспортних засобів та їх механічних ушкоджень, місце зіткнення автомобіля ВАЗ 2104 д.н.з. НОМЕР_2 та автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться на проїзній частині автодороги «Суми-Лебедин» в районі зафіксованого осипу пластмаси, скла та інших предметів речової обстановки від транспортних засобів, на смузі руху автомобіля «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 , однак визначити місце зіткнення вищезазначених автомобілів з чисельними прив`язками відносно елементів проїзної частини, експерту не видається за можливе за відсутності достатніх інформативних ознак (Т.1 а.к.п. 109-111);

Протокол слідчого експерименту від 07 березня 2017 року проведений за участю свідка ОСОБА_5 , за участю спеціаліста автотехніка ОСОБА_16 , у присутності понятих: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , згідно якого під час слідчої дії всі учасники слідчої дії зібрались на ділянці дороги «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м і свідок ОСОБА_5 повідомив, що 14 листопада 2016 року близько 08 год. 30 хв. він керував належним йому технічно справним автомобілем «Opel Vivaro» д.н.з. НОМЕР_1 по автодорозі Суми-Лебедин, рухаючись зі швидкість 50 км/год по своїй смузі руху. Разом з ним в автомобілі перебувала його дружина ОСОБА_8 яка сиділа з права від нього. Дорожнє покриття автодороги було слизьким та місцями засніженим. На під`їзді до м. Суми, рухаючись по спуску дороги він помітив зустрічний автомобіль «ВАЗ 2104», який також рухався по спуску дороги зі швидкістю близько 60 км/год. В кінці спуску автомобіль «ВАЗ2104» різко занесло на зустрічну смугу руху де він в подальшому зіткнувся з цим автомобілем. При виявленні заносу автомобіля «ВАЗ 2104» він застосував екстрене гальмування і до місця зіткнення транспортних засобів його автомобіль доїхав у загальмованому стані. Швидкість руху зустрічного автомобіля у стані заносу становила близько 50 км/год. Чи гальмував водій зустрічного автомобіля «ВАЗ 2104» під час руху в заносі вказати не може. До протоколу слідчого експерименту додана схема ( том 1 а.к.п. 112-117).

Протокол слідчого експерименту від 07.03.2017 року проведений за участі свідка ОСОБА_8 , за участю спеціаліста автотехніка ОСОБА_16 , у присутності понятих: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , згідно якого під час слідчої дії всі учасники слідчої дії зібрались на ділянці дороги «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м і свідок ОСОБА_8 пояснила, що 14 листопада 2016 року близько 08 год. 30 хв. її чоловік керував належним йому технічно справним автомобілем «Opel Vivaro» по автодорозі Суми-Лебедин, вона сиділа на передньому пасажирському сидінні та перед м. Суми на зустріч їй рухався легковий автомобіль «ВАЗ 2104», даний автомобіль рухався по спуску дороги в зустрічному напрямку з якою швидкістю вона вказати не може. При зближенні транспортних засобів, автомобіль «ВАЗ 2104» різко занесло на їхню проїзну частину де відбулося зіткнення. До протоколу слідчого експерименту додана схема ( том 1 а.к.п. 118-123).

Протокол слідчого експерименту від 31.03.2017 року проведений за участі свідка ОСОБА_11 , за участю спеціаліста автотехніка ОСОБА_16 , у присутності понятих: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , згідно якого під час слідчої дії всі учасники слідчої дії зібрались на ділянці дороги «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м і свідок ОСОБА_11 пояснив, що 14 листопада 2016 року близько 08 год. 30 хв. він рухався в якості пасажира в автомобілі «ВАЗ 2104» яким керував ОСОБА_7 по автодорозі «Суми-Лебедин» у напрямку м. Лебедин, він під час руху сидів на передньому пасажирському сидінні. На ділянці 8 км. вказаної автодороги, де дорога мала спуски та підйом, під час руху по спуску, їх автомобіль занесло, але водій ОСОБА_21 відразу зміг вирівняти транспортний засіб в межах своєї смуги руху, знизивши швидкість приблизно 35 км/год та рухався далі. Вже наприкінці спуску стався повторний занос автомобіля внаслідок чого їх автомобіль виїхав на смугу зустрічного руху, проплів у стані заносу деяку відстань та зупинився на проїзній частині автодороги. Через кілька секунд після зупинки з їхнім автомобілем зіткнувся автомобіль «Opel Vivaro», який рухався зі сторони м. Лебедин. Після зіткнення автомобіль «ВАЗ 2104» віднесло на праве узбіччя. Під час слідчої дії з свідком ОСОБА_11 , були здійснені заміри з використанням секундомера для визначення часу нерухомого стану автомобіля «ВАЗ 2104» до моменту зіткнення транспортних засобів. До протоколу слідчого експерименту додана схема ( том 1 а.к.п. 124-130).

Висновок експерта № 71 від 22 лютого 2017 року, згідно якого ОСОБА_7 перебував на стаціонарному лікуванні в торо кальному відділення СОКЛ з 14 по 29 листопада 2016 року з діагнозом - закрита травма грудної клітини, перелом четвертого п`ятого ребер з права, перелом четвертого п`ятого, сьомого та дев`ятого ребер зліва, забою легень, правостороннього травматичного пневмогемотораксу, підшкірне емфіземи, лівостороннього малого гемотораксу, закритого перелому лонної та сідничної кістки зліва. Дані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів про що свідчить характер ушкоджень і могли утворитись в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Пошкодження в ділянці грудної клітини є небезпечними для життя і за цією категорією відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. (том 1, а.к.п. 131-132).

Протокол слідчого експерименту від 25.03.2017 року проведений за участі свідка ОСОБА_7 , за участю спеціаліста автотехніка ОСОБА_16 , у присутності понятих: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , згідно якого під час слідчої дії всі учасники слідчої дії зібрались на ділянці дороги «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м і свідок ОСОБА_7 пояснив та продемонстрував, що 14 листопада 2016 року близько 08 год. 20 хв. він керував автомобілем «ВАЗ 2104» на автодорозі «Суми-Лебедин» у напрямку м. Лебедин, з приблизною швидкістю 50 км/год. На ділянці 8 км під час руху на початку спуску дороги в результаті наїзду на засніжену ділянку проїзної частини стався занос його автомобіля, але після цього заносу він перемкнув режим коробки передач з 4-ої на 3-ю та зміг вирівняти транспортний засіб на дорозі, після чого рухався далі по своїй смузі руху, зменшивши швидкість приблизно до 30 км/год. Вже в кінці спуску дороги стався другий занос його автомобіля. В процесі даного заносу його автомобіль почало розвертати в напрямку годинникової стрілки, після цього відбувся виїзд передньої правої частини за межі проїзної частини на праве за напрямком його руху узбіччя, а далі, в результаті ним керма вліво, автомобіль проїхав у стані заносу ще деяку відстань та зупинився на проїзній частині автодороги через кілька секунд після зупинки з його автомобілем відбулося зіткнення з зустрічним автомобілем «Opel Vivaro», який рухався зі сторони м. Лебедин. До протоколу додана схема (Т. 1 а.к.п. 135-141);

Висновок судової авто технічної експертизи № 86 від 07.04.2017 року, згідно якого вбачається, що експертом під час проведення дослідження було встановлено, що свічення пасажира автомобіля «Opel Vivaro» неповні, а свідчення водія автомобіля «Opel Vivaro» технічно неспроможні відносно механізму зближення транспортних засобів, то подальше дослідження експерт проводив, виходячи зі свідчень водія автомобіля «ВАЗ 2104» та його пасажира, тобто при обставинах коли на момент зіткнення водій автомобіля «ВАЗ 2104» знаходився в нерухомому стані, бо інших обставин зближення матеріали справи не мають. Експертом зазначено, що від водія автомобіля «Opel Vivaro» вимагалося з моменту об`єктивної можливості виявити зміну дорожньої обстановки виконати відповідні управлінські дії, направлені на безпеку руху, застосувати своєчасне гальмування, а також допускається виконати безпечний об`їзд нерухомої перешкоди з забезпеченням безпечного інтервалу. А тому експертом було зроблено висновок, що в даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-2104» повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1, 11.3, 1.5 Правил дорожнього руху України. Водій автомобіля «ВАЗ-2104» не мав технічної можливості попередити зіткнення, бо вона визначалась однобокими діями водія автомобіля «Opel Vivaro». В діях водія автомобіля «ВАЗ-2104» вбачається невідповідність вимогам п. 12.1, 11.3, 1.5 Правил дорожнього руху України, які не знаходяться в причинному зв`язку з виникненням Дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Opel Vivaro» повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України. Водій автомобіля «Opel Vivaro» мав технічну можливість попередити зіткнення своїми однобокими діями. В діях водія автомобіля «Opel Vivaro». вбачається невідповідність вимогам 12.3, 13.1, 13.3 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з виникненням Дорожньо-транспортної пригоди (Т. а.к.п 144-153)

В судовому засіданні, за клопотанням сторони захисту був допитаний слідчий ОСОБА_24 , який суду пояснив, що він був старшим слідчим СВ Сумського РВП ГУНП в Сумській області і проводив досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, вказав, що під час проведення слідчої дії у вигляді огляду місця події ОСОБА_5 був присутній і будь-яких зауважень з його боку до заповнення протоколу від нього не надходило, він підписав схему до протоколу і він вважає, що цього достатньо. Вказав, що він не звертався до слідчого судді з приводу накладення арешту на транспортні засоби, і віддав їх на збереження власникам, оскільки не вважав в цьому необхідності, а він є процесуально незалежною особою, з цих же підстав і не проводив слідчі експерименти.

Експерт ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що він складав висновок на підставі наданих йому матеріалів кримінального провадження, вказав, що на його думку покази ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_8 є технічно неспроможними, а тому він взяв покази ОСОБА_11 та ОСОБА_7 .

Висновок повністю підтримує.

Мотиви суду:
Дослідивши безпосередньо під час судового розгляду визначений обсяг доказів та з`ясувавши обставини кримінального провадження, суд, вирішуючи обвинувачення по суті, приходить до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, з таких мотивів.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Частиною 3 ст. 26 КПК України встановлено, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Така загальна засада кримінального провадження як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, передбачена ст. 17 КПК України і встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

На підставі ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 визначено, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки про винуватість лише доказами, що випливають із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25).

У висновках Європейського суду з прав людини, висловлених у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» № 42310/04 від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її винуватості. За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Частиною 3 статті 374 КПК України передбачено, що у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Стороною захисту, а саме захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_6 під час дослідження письмових доказів, було заявлено клопотання про визнання недопустимими наступні докази: протокол огляду місця події від 14 листопада 2016 року складений на місці пригоди автодорога «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м, яке він мотивує тим, що даний протокол був складений в порушення вимог ст. 104-105 КПК України, вказуючи на те, що ОСОБА_5 в протоколі був зазначений , як учасник слідчої дії, проте його підписи в самому протоколі відсутні, а мається лише підпис в схемі додатку до протоколу. Зазначив, що один із понятих , який був присутній під час слідчої дії є близьким родичем ОСОБА_5 . Вважає, що оскільки транспортні засоби були вилучені слідчим в порушення вимог кримінально-процесуального кодексу, не були вилучені у учасників дорожньо-транспортної пригоди в установленому законом порядку, а передані на зберігання водіям, вважає, що таким чином дані речові докази є також неналежними і всі висновки, які зроблені на підставі зібраних доказів відповідно. Крім того, вказав, що і історія хвороби була вилучена без ухвали слідчого судді, а тому висновок судово-медичної експертизи ставить під сумнів щодо його об`єктивності.

Суд не погоджується з висновками сторони захисту, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України, - суд оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.

Частиною першою статті 87 КПК передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13 квітня 2012 року дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Можливість притягнення до відповідальності особи, яка здійснила збирання доказів шляхом істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок чого такі відомості були отримані, про що йдеться у частині третій статті 87 КПК у редакції від 13 квітня 2012 року, також вказує на те, що такі діяння мають бути неправомірними.

Відповідно до ст. 237 КПК України слідчий, прокурор з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення проводить огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами КПК України, передбаченого для обшуку житла чи іншого володіння.

Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

Мета участі понятих у проведенні слідчих дій - посвідчення факту провадження слідчої дії, її ходу та результатів.

Судом встановлено, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 14 листопада 2016 року, складений на місці пригоди автодорога «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м, за участю спеціаліста ОСОБА_12 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в присутності ОСОБА_5 , згідно якого було оглянута ділянка дороги. Суд звертає увагу на те, що сам ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував своєї присутності і не зазначав на будь-які порушення під час його складання. Вказівка на те, що один з понятих є його родичем не була підтверджена будь якими доказами.

Щодо визнання недопустимими речових доказів, суд звертає увагу, що накладення арешту на речові докази не є обов`язком слідчого.

Немає підстав і для визнання висновку судово-медичного експерту щодо тілесних ушкоджень потерпілого.

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_5 як свідком під час проведення слідчого експерименту з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права заявника на мовчання та свободи від самовикриття, суд бере до уваги таке.

Із матеріалів кримінального провадження видно, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо ОСОБА_5 . Останній, викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, зазначив про відсутність своєї винуватості у її наслідках, про дотримання ним правил дорожнього руху. Такі його твердження слідчий, відповідно до вимог частини другої статті 9 КПК, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючими обставинами. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_5 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою був проведений слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення йому права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин ДТП і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 , або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_5 до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_5 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим. Не містять спростувань цьому й доводи заяви.

Суд вважає, що слідчий експеримент було проведено у порядку, визначеному КПК.

Відповідно до вимог частини першої статті 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом.

Підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення:
Згідно сформульованого прокурором обвинувачення, ОСОБА_5 в рамках кваліфікації його дій як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, ставиться у провину порушення п. 12.3,13.1,13.3 Правил Дорожнього руху України.

В такому разі, кримінальна відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України настає лише в разі порушення особою, яка керує транспортним засобом правил дорожнього руху, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Пунктом 12.3 Правил дорожнього руху України передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Згідно п. 13.1 Правил дорожнього руху України водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Пунктом 13.3 Правил дорожнього руху України під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Твердження про порушення водієм ОСОБА_5 вищевказаних вимог пунктів правил дорожнього руху стало підставою для його державного обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Відповідно до формулювання такого обвинувачення водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Суми-Лебедин» у напрямку м. Суми, на ділянці 8км +300 м, неподалік від с. Любачев, Сумського району, Сумської області в порушення вимог п. 12.3,13.1,13.3 Правил дорожнього руху допустив зіткнення з зустрічним автомобілем «ВАЗ 2104», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у напрямку м. Лебедин та після заносу зупинився на проїзній частині автодороги.

Вирішуючи обвинувачення по суті, суд, проаналізувавши дорожню обстановку та обставини, що склались на ділянці дороги в час коли відбулась дана дорожньо-транспортна пригода, повинен прийти в межах висунутого обвинувачення щодо винуватості або невинуватості водія ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення. Однак, задля ухвалення справедливого судового рішення, необхідно також враховувати особливості правозастосування у подібних справах, зокрема у пункті 7 Постанови пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою.

Відповідні висновки також були викладені у постановах Верховного Суду України у справі № 5-18кс14 від 20 листопада 2014 року та у справі № 5-218кс15 від 05 листопада 2015 року, у яких висвітлено подібне питання при перегляді судових рішень. Зокрема, у постанові Верховного Суду України у справі № 5-18кс14 від 20 листопада 2014 року зазначено, що у випадку виникнення дорожньо-транспортної події за участю декількох учасників дорожнього руху наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові по справі № 5-218кс15 від 05 листопада 2015 року, відповідно до якої, у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох учасників для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, необхідно встановити причинний зв`язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен із учасників дорожнього руху, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою.

Тому, у випадку виникнення ДТП за участю декількох учасників дорожнього руху наявність чи відсутність в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку.

Отже, у даному кримінальному провадженні слід здійснити аналіз дій не лише самого обвинуваченого ОСОБА_5 , а також іншого учасника дорожнього руху водія ОСОБА_7 , і в залежності від причетності кожного з них до порушення правил дорожнього руху, відповідним чином встановити причинний зв`язок з їх діями до наслідків, що настали.

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14 листопада 2016 року зі схемою та фотознімками до нього, вбачається, що ДТП відбулось на автодорозі «Суми-Лебедин» 8 км + 300 м, яка була оглянута і встановлено, що ділянка дороги (пряма в плані, спуск-підйом), покриття асфальтоване, сніг рихлий, проїзна частина дороги мокра, вкрита рихлим мокрим снігом, товщиною 2 см.; на вказаній дорожній ділянці розміщена дорожня розмітка суцільна лінія; зліва та справа узбіччя: кювет та лісосмуга. Отже, така дорожньо-транспортна обстановка не мала явних ознак виникнення небезпеки для руху, для технічно справного автомобіля, яким керував ОСОБА_5 у зв`язку з чим вірогідність виникнення ДТП на вказаній ділянці дороги була мінімальна, оскільки у полі зору водія не знаходились об`єкти, які могли створити небезпеку, при цьому водій не мав об`єктивної можливості завчасно визначити місце, де міг відбутися занос автомобіля, який рухався по зустрічній смузі. В цих умовах від водія не вимагалась підвищена увага до дорожньо-транспортної ситуації, а отже, рухаючись по вказаній ділянці дороги обвинувачений не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення Правил дорожнього руху України іншими учасниками, в тому числі водієм ОСОБА_7 , оскільки, відповідно до вимог пункту 1.4 Правил Дорожнього руху України, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Водій ОСОБА_5 не мав можливості передбачити, що водій ОСОБА_7 пр. заносі виїдить на його лінію руху.

При цьому, оцінюючи на відповідність вимогам кримінально-процесуального законодавства вказаний протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 14 листопада 2016 року зі схемою та фотознімками до нього слід звернути увагу на неповну достовірність відображення у вказаному доказі дорожньої обстановки, що склалась на момент цієї пригоди та за результатами її огляду. Зокрема, в протоколі огляду була встановлена наявність на проїзній частині лише осипу скла та інших уламків, однак не зазначено про наявність слідів гальмування автомобілів, що передували моменту зіткнення

На підтвердження винуватості водія стороною обвинувачення було надано ряд доказів, зокрема висновків експертиз: судово-автотехнічної експертизи № 258 від 22.11.2016 року, судової транспортно-трасологічної експертизи № 256 від 17.11.2016 року, судової авто технічної експертизи № 86 від 07.04.2017 року якими констатувалось в діях водія ОСОБА_5 порушення правил дорожнього руху, зокрема п. 12.3,13.1, 13.3 ПДР України, що призвело до наслідків, які настали, при цьому для виконання таких правил дорожнього руху у останнього не було перешкод технічного характеру, оскільки обвинувачений міг запобігти дорожньо-транспортній пригоді, якщо б виконав зазначені вимоги ПДР України. Однак, порушення вказаного припису може бути наявне тільки в тому випадку, коли небезпека для руху була об`єктивно виявлена водієм, при цьому останній не вжив негайних, тобто своєчасних, заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу.

При оцінці висновків вищевказаних експертиз слід звернути увагу, що останніми встановлюється лише технічна можливість у діях водія запобігти наслідкам дорожньо-транспортної пригоди шляхом дотримання правил дорожнього руху, в той же час наявність в діях особи можливості для об`єктивного їх виконання є юридичною складовою та оцінюється лише судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. А тому, враховуючи встановлену під час судового розгляду дорожню обстановку та обставини, що склались на ділянці дороги в час коли відбулось дане ДТП, суд не може прийти до однозначного висновку щодо можливості об`єктивного та своєчасного виявлення водієм ОСОБА_5 на шляху свого руху небезпеки, що була створена водієм ОСОБА_7 , оскільки для цього особі, яка притягається до кримінальної відповідальності перешкоджала сукупність певних факторів, зокрема таких як: що перешкода виникла на дуже близькій відстані, наявність інших учасників дорожнього руху (і ці фактичні обставини не були надані експерту під час проведення експертизи); можливість водія розраховувати на те, що інші учасники руху також виконають правила дорожнього руху (п. 1.4 Правил дорожнього руху); ступінь участі кожного з учасників руху у спричиненні злочинного наслідку. Все це впливало на спроможність водієм виявити небезпеку, яка виникла, а отже негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу на відстані гальмівного шляху. Вказані обставини не були враховані при пред`явленні звинувачення обвинуваченому ОСОБА_5 та при проведені експертних досліджень у цьому кримінальному провадженні, а отже стверджувати про доведеність тих обставин, що останній міг об`єктивно виявити небезпеку та вжити відповідних заходів для її запобігання є неможливим, оскільки, згідно статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, у дорожній ситуації, що розглядається судом, саме діями потерпілого ОСОБА_7 було створено небезпеку для руху водієві ОСОБА_5 , зокрема для останнього відбулась зміна дорожньої обстановки через появу автомобіля «ВАЗ 2104».

При цьому, суд звертає увагу на те, що у разі, якщо водій ОСОБА_5 мав об`єктивну спроможність виявити таку небезпеку для руху, він повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, проте із досліджених доказів дійти до такого висновку поза розумним сумнівом, що є стандартом доведеності винуватості, є неможливим. Зокрема, як було зазначено вище, головними доказами винуватості, що були надані стороною обвинувачення під час судового розгляду, став висновок судової авто технічної експертизи № 86 від 07.04.2017 року. Проте, суд вважає, що він не може вважатися належними доказами винуватості водія ОСОБА_5 , оскільки вихідні дані взяті за основу для їх проведення мали необ`єктивний та суперечливий характер, зокрема швидкість автомобіля «ВАЗ 2104» в стані заносу, проте, експерт послався на те, що така швидкість технічно не спроможна, а тому автомобіль «ВАЗ 2104» не рухався, разом з тим, слідчий не вирішив питання щодо надання експертом відповіді чи є на автомобіля об`єктивні дані, які б свідчили, що автомобіль «ВАЗ 2104» на момент зіткнення перебував в нерухомому стані. На час розгляду кримінального провадження в суді речові докази, а саме транспорті засоби у їх володільців ОСОБА_5 та ОСОБА_7 були відсутні, а тому суд був позбавлений можливості призначити експертизу з метою усунення протиріч.

Безпосередньо пересвідчившись в обставинах цього ДТП шляхом дослідження у судовому засіданні всіх доказів зібраними у справі, а також враховуючи дорожню обстановку і обставини, що склались на ділянці дороги в час коли відбулась ця пригода, суд дійсно приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 не мав об`єктивної можливості запобігти зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_7 , оскільки в даних дорожніх умовах та обстановці, останній не міг передбачити, що автомобіль «ВАЗ 2104» занесе на його сторону руху зі сторони зустрічної частини дороги, зліва направо перетинаючи суцільну смугу для руху, чим було створено для водія ОСОБА_5 непередбачувану небезпеку на його шляху, при цьому останній закономірно почав вживати заходів для уникнення зіткнення лише в момент появи перешкоди перед собою на його смузі руху, а тому особа, яка притягається до кримінальної відповідальності об`єктивно не могла уникнути наслідків, які настали через незначну відстань, яка б дозволяла своєчасно зменшити швидкість аж до повної зупинки до місця зіткнення. Слід вказати, що в даній дорожній ситуації неможливо оцінювати дії обвинуваченого ОСОБА_5 на відповідність вимогам правил дорожнього руху, як і те, знаходились чи ні такі дії в причинному зв`язку з наслідками цієї пригоди, оскільки такі правила розраховані на звичайні прийоми керування транспортним засобом, а не в умовах коли їх наражають на небезпеку інші учасники руху своїми забороняючими діями, ось чому у цьому разі кримінальна відповідальність останнього виключається.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладені обставини, суд робить висновок про відсутність порушень п. 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України в діях водія ОСОБА_5 , оскільки останній не мав об`єктивної можливості бачити зміну дорожньої обстановки, яка загрожувала безпеці дорожнього руху і змушувала його негайно зменшити швидкість або зупинитись, у зв`язку з чим обвинувачений не міг чітко розпізнати і встановити таку небезпеку. Обвинувачений ОСОБА_5 у такій дорожній обстановці не міг своєчасно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки до автомобіля «ВАЗ 2104», який наражав його на небезпеку.

Суд, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, приходить до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому необхідно ухвалити виправдувальний вирок на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку:
Згідно ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду. А тому, враховуючи вимоги норми вказаної статті слід залишити без розгляду цивільний позов у цьому кримінальному провадженні пред`явлений прокурором Сумської місцевої прокуратури

Під час судового розгляду судом встановлено, що речові докази у кримінальному провадженні відсутні, оскільки вони вже не є у володінні ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_25 визнати невинуватим в пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене останнім.

Цивільний позов Сумської місцевої прокуратури - залишити без розгляду.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Сумської області через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 (тридцяти) діб з моменту проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити обвинуваченому, його захиснику, потерпілому та прокурору після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1