Провадження № 11-кп/4823/429/22
Категорія - інші. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

04 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність із законодавством України, шляхом виключення з вироку Чернігівського обласного суду від 01 червня 2001 року посилання на докази, отримані з порушенням права на захист, з тих підстав, що засуджений фактично просить переглянути постановлений щодо нього вирок, який набрав чинності та тривалий час виконується. Встановлені Європейським Судом з прав людини порушення, на які посилається ОСОБА_6 , перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень до законодавства, що не відноситься до повноважень суду будь-якої інстанції, а є прерогативою виключно законодавчої гілки влади.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою ефективно вирішити порушення його основоположних прав та задовольнити його вимоги про приведення вироку суду у відповідність із законодавством на виконання зазначеного в Пілотному Рішенні Європейського Суду з прав людини «Балицький проти України» від 03 листопада 2011 року та інших наведених ним Рішеннях Європейського Суду.

Мотивує тим, що за результатами досудового розслідування та судового розгляду, його незаконно та необґрунтовано було засуджено до довічного позбавлення волі. Всі докази, які містяться у матеріалах справи та покладені в основу обвинувального вироку, є недопустимими, оскільки здобуті незаконним шляхом, з порушенням його права на захист, свідчать про його незаконне затримання, проведення незаконного обшуку, з порушенням принципу презумпції невинуватості та без належного судового контролю на стадії досудового розслідування.

Вважає, що судом незаконно відмовлено у задоволенні його вимоги щодо дослідження під час судового розгляду доказів на підтвердження оскаржуваних обставин, що є порушенням його процесуальних прав,як сторони судового провадження, а отже і статті 6 Конвенції.

Всі його вимоги зводяться до виконання приписів Пілотного Рішення «Балицький проти України» від 03 листопада 2011 року, на що суд не звернув уваги та проаналізував його доводи та доповнення, які подавались ним в інших провадженнях. У вказаному Рішенні щодо виправлення виявлених системних порушень в пункті 49 зазначено, що стаття 46 Конвенції при її тлумаченні у світлі статті 1 покладає на державу-відповідача юридичний обов`язок вжити під наглядом Комітету Міністрів належні заходи загального та/або індивідуального характеру для забезпечення права заявника, порушення якого було встановлено Судом. Такі заходи повинні також вживатися щодо інших осіб, які перебувають у такому ж становищі, що й заявник. Оскільки він знаходиться в такому ж становищі як і заявник, то має право на відновлення своїх порушених прав.

Є неконституційним та таким, що не відповідає нормам міжнародного права, практиці ЄСПЛ стверджувати, що набуття остаточної сили судового рішення скасовує основоположні права людини та виправдовує будь-які істотні порушення прав людини в основі такого судового рішення. Так само не конституційно стверджувати, що він не має права на виправлення таких порушень, як то відбувалось щодо інших громадян України, судові рішення щодо яких набули законної сили, в тому числі і з огляду на висновки міжнародного органу та національних законів щодо недопущення звернення до міжнародних органів на підставі тих самих порушень, що були вже визнані системною проблемою в державі.

Суд першої інстанції зазначає, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, але так і не надає відповіді, чому грубі порушення норм Конституції України та міжнародного права щодо нього не можуть бути ефективно виправлені будь-яким шляхом на національному рівні. Так само суд не надав відповіді на те, чому не можуть бути виконані вимоги Пілотного Рішення ЄСПЛ, чому порушуються вимоги ст. 46 Конвенції, чому всупереч практики Європейського Суду щодо принципу правової визначеності надається абсолютної сили, який підміняє собою принцип верховенства права і чому він позбавлений будь-якої можливості на застосування цих норм міжнародного та національного права.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про постановлення нової ухвали, якою клопотання засудженого задовольнити, прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Чернігівського обласного суду від 01 червня 2001 року ОСОБА_6 засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. «б», «г», «є», «і» ст. 93 КК України (1960 року) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України 09 жовтня 2001 року вирок суду щодо ОСОБА_6 залишений без зміни, а касаційні скарги та протест прокурора без задоволення. Вирок набрав законної сили та був звернутий до виконання.

Аргументи сторони захисту про те, що по відношенню до ОСОБА_6 судом були порушені вимог ст.ст. 59, 63, 64, 124 та 129 Конституції України, ст.ст. 6, 13, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є та п. 2 ст. 4 до Протоколу 7 Конвенції, є безпідставними та не відповідають дійсності.

Стаття 59 Конституції України проголошує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

Забезпечення права на захист це правове положення, згідно з яким посадові особи, які здійснюють кримінальне провадження, зобов`язані забезпечити підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому сукупність процесуальних прав, завдяки яким останні отримують можливість захищатися від підозри чи обвинувачення.

Доводи сторони захисту про істотне порушення права ОСОБА_6 на судовий захист, безпідставні. Аналіз усіх клопотань сторони захисту свідчить про те, що сторона захисту фактично ініціює повторний розгляд справи з дослідженням усіх доказів, що в даному випадку не передбачено кримінальним процесуальним законодавством.

У рішенні «Нікітін проти Росії» від 20 липня 2004 року, на яке посилається апелянт та просить суд діяти з урахуванням принципів у ньому зазначених, Європейський суд з прав людини зазначив, що вимоги правової визначеності не є абсолютними. В кримінальних справах вони можуть розглядатись у сукупності, наприклад зі статтею 4 пункт 2 Протоколу 7, яка явно дозволяє державі поновлювати провадження у справі в зв`язку з появою нових обставин, або коли наявне суттєве порушення в попередніх процесах, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Проте, таких нових обставин або суттєвих порушень засудженим та його захисником не наведено, як і не вказано про порушення, які не були б предметом перевірки в попередніх судових засіданнях, та на які вже не були б надані чіткі та аргументовані відповіді.

У відповідності до п.40 справи «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Всі викладені засудженим доводи щодо порушення його права на захист були предметом перевірки у багатьох провадженнях, в тому числі і у провадженні про перегляд вироку за нововиявленими та виключними обставинами, але всі вони зводяться до незгоди з вироком суду та призначеним покаранням.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не визнавалось незаконним та неконституційним ані Європейським судом з прав людини, ані Конституційним Судом України, отже, ОСОБА_6 призначений такий вид покарання, який передбачений Кримінальним Законом та не суперечить нормам національного та міжнародного права.

Суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд за клопотанням ОСОБА_6 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, засудженим та його захисником не було наведено конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів саме ОСОБА_6 , зміст апеляційної скарги містить виключно перерахування та декларування норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Вимога надати пояснення щодо невиконання конкретних рішень Європейського Суду з прав людини та вказати у судовому рішенні певні положення цих рішень, є безпідставними, адже суд обґрунтовує своє рішення виключно встановленими під час судового розгляду фактичними даними з урахуванням вимог національного та міжнародного законодавства, однак у тому порядку, який вважає доцільним та об`єктивним. Виклад судового рішення у формі бажаній для однієї зі сторін судового розгляду чинним законодавством не передбачений.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 серпня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Чернігівського обласного суду від 01 червня 2001 року у відповідність із законодавством, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11