Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

07 липня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі ВКЗ із Жовтневим районним судом міста Харкова матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 5 квітня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0004947, внесеному до ЄРДР 22.05.2018 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, який народився у м. Варшава, Польща, студента Національного транспортного університету, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Цивільний позов потерпілої про відшкодування матеріальної шкоди задоволено та на користь ОСОБА_9 стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 126 494 грн. та з цивільного відповідача ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», стягнуто 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та на користь ОСОБА_9 стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 100 000 (сто тисяч) гривень.

Також вирішені питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

14.05.2018 року приблизно о 21.00 год. ОСОБА_12 , керуючи технічно справним автомобілем «Сеат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Голосіївського у напрямку вул. Голосіївська у м. Києві.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований неподалік буд. 92 проспекту Голосіївського у м. Києві, та позначеного дорожньою розміткою 1.14 ПДР України та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, ОСОБА_12 допустив порушення вимог п.п. 2.3 б); 18.1; 18.4 ПДР України, проявив неуважність, відповідно не зреагував на зміну дорожньої обстановки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, щоб надати дорогу пішоходам, не врахував, що у лівій смузі попутного йому напрямку руху зупинилися інші транспортні засоби, надаючи перевагу пішоходу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину проспекту Голосіївського зліва на право відносно руху вказаного автомобіля та мала перевагу в русі. Як наслідок ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_13 вимог п.п. 2.3 б); 18.1; 18.4 ПДР України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із ухваленим місцевим судом вироком, адвокат ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить: під час апеляційного розгляду кримінального провадження розглянути та задовольнити клопотання сторони захисту про призначення додаткової автотехнічної експертизи та про призначення почеркознавчої експертизи, заявлені стороною захисту під час розгляду кримінального провадження №0004947 від 22.05.2018 року у суді першої інстанції; вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 05 квітня 2021 року у кримінальному провадженні №0004947 від 22.05.2018 року (справа в суді № 752/10626/19), яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, виправдати у зв`язку з недоведеністю, що ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, із закриттям кримінального провадження у зв`язку з недостатністю доказів для доведення винуватості особи в суді і тим, що вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що поклавши в основу вироку висновок експерта № 12-2/413, місцевий суд не врахував положення ч. 2 ст. 94, ч. 10 ст. 101 КПК України, зокрема те, що жоден доказ не має наперед установленої сили та висновок експерта не є обов`язковим. Крім того, судом не спростовано та необґрунтовано відхилено показання ОСОБА_10 про те, що останній побачив потерпілу безпосередньо перед зіткненням та не мав технічної можливості уникнути наїзду на неї, освітлення проїзної частини автодороги було відсутнє, знак пішохідного переходу був закритий гіллям дерев та лінії дорожньої розмітки були нечіткими.

Зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції, порушуючи вимоги статей 91 КПК України, не встановив усіх обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Крім того, місцевий суд у порушення ст. ст. 94, 370 КПК України не надав оцінки таким письмовим доказам як протокол огляду місця ДТП та фототаблиці до нього від 14.05.2018 року. Так, дані, що містяться у зазначеному протоколі, підтверджують показання ОСОБА_10 про відсутність чіткої розмітки пішохідного переходу та закриття дорожнього знаку гілками дерев. Разом з тим матеріали кримінальної справи не містять жодних доказів в розумінні ст. 84 КПК України на підтвердження порушення водієм автомобіля «Сеат Ібіца» п.п. 2.3 б); 18.1 ПДР України.

Також посилається на допущені порушення при проведенні судово-медичної експертизи у зв`язку із відсутністю судового рішення про надання доступу до медичної картки потерпілої ОСОБА_9 . Окрім цього, у матеріалах кримінального провадження відсутня медична картка потерпілої ОСОБА_9 , що виключає допустимість доказів по справі у розумінні ч. 12 ст. 290 КПК України, а саме: медичної документації та висновку експерта. З огляду на викладене, захисник вважає, що у даному кримінальному провадженні відсутні належні та допустимі докази встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_9 .

Стверджує, що зі змісту доручення про проведення досудового розслідування неможливо встановити, яка саме посадова особа підписала цей документ. Зокрема, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження від 22.05.2018 року підписано начальником відділення ОСОБА_14 , однак при візуальному порівнянні підписів у зазначеному витягу та у дорученні про проведення досудового розслідування виявлено, що підписи належать різним особам. Таким чином, на думку апелянта, доручення про проведення досудового розслідування має ознаки підроблення.

Наголошує на тому, що місцевий суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення почеркознавчої експертизи для встановлення можливих фактів підроблення документів працівниками поліції, що, у свою чергу, порушив пп. d) п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини та позбавив сторону захисту можливості допитати свідків сторони обвинувачення у кримінальному провадженні. Також без задоволення залишилось клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи, чим допущено неповноту судового розгляду.

У підсумку додає, що всупереч вимогам ст. ст. 91, 92 КПК України під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, що є підставою для визнання невинуватості обвинуваченого.

Заперечення на подану апеляційну скаргу

Адвокат ОСОБА_15 , яка діє у захист прав та інтересів потерпілої ОСОБА_9 , подала заперечення на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , в яких просить: залишити вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 05 квітня 2021 року у справі № 52/10626/19 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що доводи захисника є необґрунтованими з огляду на наступне. Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтується не лише на висновках експертів, а й підтверджується дослідженими під час судового розгляду доказами, зокрема, протоколом та схемою ДТП, протоколом огляду місця події з долученими до нього схемою та фототаблицею і показаннями свідка та потерпілої про те, що при під`їзді до пішохідного переходу інші транспортні засоби зменшили швидкість і зупинилися перед цим переходом, а також останні вказували на наявність освітлення місця наїзду на пішохода та світловідбиваючих елементів на одязі потерпілої.

Вказує, що внаслідок ДТП потерпіла позбавлена можливості вільно пересуватися, перенесла 14 операцій та отримала інвалідність. Також не погоджується з посиланнями захисника про проведення експертизи з порушенням вимог КПК України, оскільки до початку судового розгляду сторона захисту була ознайомлена із медичною документацією потерпілої та не заперечувала проти долучення її до матеріалів кримінального провадження. Крім того, під час судового розгляду захисником не було заявлено клопотань про визнання доказів недопустимим в порядку ст. 89 КПК України та про призначення додаткової експертизи. Разом з тим не порушувалось питання про надання стороні захисту доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновок.

Звертає увагу на те, що експертиза щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 та дослідження експертом медичної документації останньої проведені на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі №752/11157/18. Також наголошує на тому, що потерпіла особисто надала органу досудового розслідування необхідні медичні документи, що, у свою чергу, спростовує твердження сторони захисту про самостійність збору доказів експертом.

Окрім цього, стверджує, що не ґрунтуються на вимогах закону і доводи захисника про неналежність як доказу доручення про проведення досудового розслідування, оскільки вказаний документ не є доказом в розумінні ст. 84 КПК України та на підставі якого встановлюються обставини справи, визначені ст. 91 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

Судовий розгляд проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_7 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, причини неявки суду не відомі, а тому відповідно до вимог ст. 405 КПК України, розгляд здійснено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу; пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги адвоката; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки.

Зокрема, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував такими доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначила, що 14.05.2018 року приблизно о 21.00 годин, через пішохідний перехід переходила проїзну частину проспекту Голосіївського. У автомобілів, які рухалися по проспекту, уже були включені фари, одягнена була в куртку з світло відбивачами. Водії зупинялися, пропускаючи її по пішохідному переходу. Уже пройшла осьову розмітку, коли на неї наїхав автомобіль і вона впала. Наїзд відбувся на ногу. Автомобіль не зупинився, а поїхав далі. Збіглися люди, почали надавати допомогу, перенесли на тротуар, викликали швидку. Через певний час підійшов обвинувачений ОСОБА_12 , просив не писати заяву, казав, що усе відшкодує. Коли відбувся наїзд, уже світили ліхтарі. Йшла вперед, не зупинялася, не робила рухів вперед-назад, однак, коли помітила, що автомобіль не зупиняється, не гальмує, а рухається на неї, що зробила не пригадує, її охопив переляк. Обвинувачений передав приблизно 12 тисяч гривень, а коли відмовилася писати заяву, що відсутні претензії, перестав надавати допомогу взагалі. Також підтверджує, що обвинувачений придбав пластину, яку використовували при проведенні операції на нозі, однак її вартість не відома;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , яка в своїх показаннях відмітила, що 14 травня 2018 року ввечері на автомобілі поверталася з дачі, та рухалася по проспекту Голосіївському з боку Одеської площі. В районі Голосіївського парку помітила, що автомобіль, який рухався попереду, під`їжджаючи до пішохідного переходу пригальмовує та зупиняється. А автомобіль під керуванням обвинуваченого перед пішохідним переходом різко зробив маневр справа вліво, однак збив жінку. Вона вважає, що обвинувачений не помітив пішохідного переходу і не встиг зреагувати при появі пішохода. Водій, який їхав попереду неї, зупинився і пропустив пішохода, а обвинувачений, не встиг зреагувати і допустив наїзд. Перед пішохідним переходом також зупинялися автомобілі, які рухалися навпроти. Спочатку, коли обвинувачений зробив різкий маневр, подумала, що відбулося зіткнення з іншим автомобілем. Бачила, що обвинувачений підходив до жінки, яка потерпіла в результаті наїзду. На місці ДТП, є знак, пішохідний перехід;

- висновком експерта № 1176/е, згідно якого: дані наданої медичної документації на ОСОБА_9 , свідчать про те, що на момент звернення за медичною допомогою у неї мали місце тілесні ушкодження: - закрита травма лівої гомілки: багато уламковий перелом нижньої третини діафіза малогомілкової кістки зі зміщенням уламків, уламковий перелом епіметадіафіза медіальної кістки великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, крововилив у м`які тканини, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу;

- висновком експерта № 12-2/413, згідно якого: В даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Сеат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 , повинен був керуватися вимогами пунктів: 12.2; 18.4 ПДР України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Сеат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 , експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам пункту 12.2 ПДР України не вбачається та вбачається невідповідності вимогам пункту 18.4 ПДР України. Причиною виникнення даної ДТП, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «Сеат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 , вимогам пункту 18.4 ПДР України;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з схемою та фото таблицями.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Щодо доводів захисника, що судом не спростовано та необґрунтовано відхилено показання ОСОБА_10 про те, що останній побачив потерпілу безпосередньо перед зіткненням та не мав технічної можливості уникнути наїзду на неї, освітлення проїзної частини автодороги було відсутнє, знак пішохідного переходу був закритий гіллям дерев та лінії дорожньої розмітки були нечіткими, слід зазначити наступне. Відповідно до показань свідка ОСОБА_16 автомобіль, який рухався попереду, під`їжджаючи до пішохідного переходу пригальмував та зупинився, а автомобіль під керуванням обвинуваченого перед пішохідним переходом різко зробив маневр справа вліво, однак збив жінку; потерпіла також повідомила про те, що у автомобілів, які рухалися по проспекту, вже були включені фари та водії зупинялися, пропускаючи її по пішохідному переходу, крім того, як вже було зазначено судом першої інстанції, відповідний пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою та дорожніми знаками, отже, ОСОБА_11 , рухаючись позаду автомобілів, які пригальмовували та пропускали потерпілу, яка рухалась по пішохідному переходу, повинен був зменшити швидкість для та надати дорогу пішоходу, відповідно до вимог п. 18.4 ПДР.

Твердження сторони захисту, що під час розгляду справи суд першої інстанції, порушуючи вимоги статей 91 КПК України, не встановив усіх обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, не ґрунтуються на матеріалах справи та мотивувальної частини прийнятого рішення суду першої інстанції.

Щодо того, що матеріали кримінальної справи не містять жодних доказів в розумінні ст. 84 КПК України на підтвердження порушення водієм автомобіля «Сеат Ібіца» п.п. 2.3 б); 18.1 ПДР України, колегія суддів наголошує на слідуючому.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Та як вбачається з висновку експерта № 12-2/413 в даній дорожній ситуації, з технічної точки зору вбачається невідповідності вимогам пункту 18.4 ПДР України. Причиною виникнення даної ДТП, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «Сеат Ібіца», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 , вимогам пункту 18.4 ПДР України, а тому посилання адвоката є необґрунтованими.

Посилання на порушення при проведенні судово-медичної експертизи у зв`язку із відсутністю судового рішення про надання доступу до медичної картки потерпілої ОСОБА_9 є необґрунтованими та слід зазначити, що до початку судового розгляду сторона захисту була ознайомлена із медичною документацією потерпілої та не заперечувала проти долучення її до матеріалів кримінального провадження. Під час судового розгляду захисником не було заявлено клопотань про визнання доказів недопустимим в порядку ст. 89 КПК України та про призначення додаткової експертизи. Разом з тим не порушувалось питання про надання стороні захисту доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновок.

Доводи захисника з приводу того, що у даному кримінальному провадженні відсутні належні та допустимі докази встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_9 спростовуються тим, що експертиза щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 та дослідження експертом медичної документації останньої проведені на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2018 року у справі №752/11157/18.

Щодо доводів адвоката, що доручення про проведення досудового розслідування має ознаки підроблення, то слід зазначити, що вказаний документ не є доказом в розумінні ст. 84 КПК України та на підставі якого встановлюються обставини справи, визначені ст. 91 КПК України.

Щодо доводів захисника з приводу того, що без задоволення залишилось клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи, чим допущено неповноту судового розгляду, Верховний Суд наголосив, що у справі може бути призначена додаткова експертиза у випадку, якщо висновок експерта є неповним або неясним та додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні шляхом заслуховування експерта неможливо, а отже місцевим судом не виявлено необхідності для проведення додаткової автотехнічної експертизи.

Твердження захисту, щодо неповноти судового розгляду через, відмову в задоволенні клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи, на переконання колегії суддів, є неспроможними, а судом обґрунтовано було відмовлено в проведенні такої експертизи, з чим погоджується і апеляційний суд.

Так, відповідно до ч. 1 статті 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

За містом ч. 2 ст. 242 КПК, призначення судових автотехнічних експертиз не є обов`язковим, а у деяких випадках обставини ДТП можуть бути встановлені на підставі дослідження сукупності інших доказів.

Разом з цим, на досудовому слідстві була проведена судова автотехнічна експертиза від 13.03.2019 № 12-2/413, з якої видно, що експертом на поставлені питання надані чіткі, конкретні та логічні відповіді, які відповідають матеріалам провадження та показанням свідків, ґрунтуються на всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Тому, враховуючи викладене, а також те, що захисником не було наведено жодних нових, які не були відомі органу досудового розслідування чи експерту, на момент проведення експертизи відомостей, чи переконливих доводів неповноти, неясності чи необґрунтованості первинної експертизи, з метою дотримання розумних строків судового розгляду провадження, проведення додаткової судової автотехнічної експертизи, в цьому випадку, є безпідставним, та суд обґрунтовано відмовив захисту в задоволенні цього клопотання.

Щодо доводів апеляційної скарги, що всупереч вимогам ст. ст. 91, 92 КПК України під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України, що є підставою для визнання невинуватості обвинуваченого, то місцевим судом взято до уваги та надано належну оцінку всім доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, здобутим у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та які є достатніми для висновку про доведеність обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України поза розумним сумнівом.

Слід зазначити, що прохання адвоката в апеляційній скарзі ухвалити виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , взагалі не ґрунтується на положеннях ст. 407 КПК України та виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не є визначними для скасування вироку суду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дав їм належну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Місцевий суд у ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 ретельно перевірив та дослідив матеріали провадження, а також належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів. Отже, вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_11 вчинив 14.05.2018 року.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК, відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, відповідно до чинної ст. 12 КК України, зазначене кримінальне правопорушення віднесено до нетяжких злочинів.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

На час розгляду 07 липня 2022 року кримінального провадження апеляційним судом зазначені строки давності притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, а саме три роки, минули.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Жодних клопотань про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності сторона захисту під час апеляційного перегляду не заявляла, у такому разі обвинувачений підлягає звільненню від призначеного покарання на підставах, передбачених ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Враховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити та звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Керуючись ст. ст. 336, 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 5 квітня 2021 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0004947, внесеному 22.05.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 від покарання за ч. 1 ст. 286 КК України звільнити у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_17 з ю б і ОСОБА_18 . М и к о л ю ОСОБА_19 р о л ь