Справа № 204/441/22
Провадження № 1-м/204/3/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: слідчого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
перекладача ОСОБА_4
адвоката ОСОБА_5
затриманого ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро, в режимі відеоконференції, скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах громадянина Узбекистана ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення про видачу особи (екстрадицію), -

встановив:

Адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді зі скаргою, в якій просить скасувати постанову начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 від 24.12.2021 про видачу (екстрадицію) до Республіки Узбекистан громадянина цієї держави ОСОБА_6 .
Обґрунтовуючи подану скаргу, захисник вказує на те, що при винесенні оскаржуваної постанови не враховано той факт, що ОСОБА_6 в Республіці Узбекистан займає значущу позицію в громадсько-політичному житті своєї країни, приєднався до опозиційного політичного руху, та у наслідок різних провокацій вирішив залишити Узбекистан. Він переїхав до України, де отримав дозвіл на працю, створив сім`ю, приймає активну участь у волонтерській діяльності. З дня прибуття до України і до моменту затримання, ОСОБА_6 нічого не було відомо про існування кримінального переслідування в Узбекистані, тому він не подавав заяву до Державної міграційної служби про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В теперішній час така заява подана через його законного представника засобами почтового зв`язку, що унеможливлює його видачу до Республіки Узбекистан, де затриманий може бути підданий тортурам та нелюдському поводженню.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_5 , підтримав скаргу, просив задовольнити, Суду пояснив, що 24 грудня 2021 року постановою офісу генпрокурора України прийнято рішення про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан, а тільки 13.01.2022 року копію вказаної постанови вручено працівникам установи виконання покарань. При цьому, в січні 2022 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до Міграційної служби про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 16.02.2022 року ОСОБА_6 було надано довідку про його звернення. В подальшому термін дії довідки звернення було продовжено Державною міграційною службою до 04.03.2022 року, а в подальшому довідка продовжена до 22.06.2022 року. Слід зазначити, що на момент подачі вказаної скарги, даної довідки не було, тому просить долучити довідку до матеріалів справи. В подальшому ДМС у Дніпропетровській області ОСОБА_6 було відмовлено в наданні статусу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_5 вказане рішення ДМУ оскаржується у Державній міграційній службі України в м.Києві. Тобто, на даний час скарга розглядається та вирішується питання про визнання ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з чим, просить скасувати постанову начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про видачу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочинів, передбачених п.п. «а, в» ч. 4 ст. 168, п.п. «а, в» ч. 3 ст. 1881, Кримінального кодексу Республіки Узбекистан. Оскільки вважає, що вирішити питання про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 можливо тільки після вирішення питання відносно ОСОБА_6 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
ОСОБА_6 в судовому засіданні, в режимі відеоконференції, підтримав скаргу свого захисника і просив задовольнити.
Прокурор заперечував щодо задоволення скарги, вважає, що доводи на які вказує скаржник є необґрунтованими, при проведенні екстрадиційної перевірки не було встановлено обставин, що перешкоджають видачі ОСОБА_6 . Так, ОСОБА_6 прибув на територію України в 2019 році. Після перетину кордону України у встановлений термін - 5 робочих днів, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звернувся. Тобто, ОСОБА_6 згідно вимог чинного законодавця України, не скористався своїм правом щодо прийняття статусу біженця та не звернувся із відповідною заявою. Затримання ОСОБА_6 відбулося у вересні 2021 року. З того часу і до січня 2022 року ОСОБА_6 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відповідного органу, також не звертався. Щодо можливих політичних підстав запиту для видачі ОСОБА_6 Республіки Узбекистан, то згідно матеріалів проведеної екстрадиційної перевірки вказані у скарзі доводи не знайшли свого підтвердження, оскільки лише членство у якійсь опозиційній партії, не передбачає якихось політичних наслідків у зазначеної особи. Щодо законності постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан, то вказана постанова є законною та обґрунтованою на підставі матеріалів проведеної перевірки, згідно якої, підстави, які б перешкоджали видачі ОСОБА_6 , як на той час та і на теперішній час відсутні. Дійсно, Наказом №35 від 18.02.2022 року Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, ОСОБА_6 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На даний час це рішення оскаржується стороною захисту в ДМУ, але це зовсім інший юридичний факт, який не стосується безпосередньо законності винесення постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 від 24.12.2021 року. Вказана постанова є законною, обґрунтованою, а тому підстави для її скасування відсутні.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Відповідно до положень ст. 590 КПК України, після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою. Про своє рішення центральний орган України повідомляє компетентний орган іноземної держави, а також особу, щодо якої воно прийнято. У разі прийняття рішення про видачу (екстрадицію) такій особі вручається його копія. Якщо впродовж десяти днів зазначене рішення не оскаржено до суду, організовується фактична видача цієї особи компетентним органам іноземної держави.
Згідно частини 4 ст.590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України. Інформація про подання особою зазначених заяв або оскарження відповідних рішень не надається іноземній державі, що надіслала запит.
Відповідно до положень ст.591КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником чи законним представником до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого така особа тримається під вартою.
Слідчим суддею встановлено, що до Офісу Генерального прокурора 22.10.2021 року надійшов запит Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан про видачу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_6 для притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочинів, передбачених п.п. «а, в» ч. 4 ст. 168, п.п. «а, в» ч. 3 ст. 1881, п.п. «а, в» ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан. Злочини, передбачені п.п. «а, в» ч. 4 ст. 168, п.п. «а, в» ч. 3 ст. 1881, Кримінального кодексу Республіки Узбекистан відповідають злочинам, передбаченим ч.3, ч.4 ст. 190 КК України, та є екстрадиційними. Строк давності притягнення до кримінальної відповідальності не закінчився. Злочин, передбачений п.п. «а, в» ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан, відповідає адміністративному правопорушенню, передбаченому ст. 164 КУпАП і не є екстрадиційним.
Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2021 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Узбекистан, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до його фактичної передачі правоохоронним органам Республіки Узбекистан, тривалістю не більше ніж 12 місяців.
В ході екстрадиційної перевірки строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжувався.
У ході екстрадиційної перевірки, проведеної Дніпропетровською обласною прокуратурою за дорученням Офісу Генерального прокурора, не встановлено інших, передбачених ст. 589 КПК України та міжнародним договорам обставин, що перешкоджають видачі ОСОБА_6 для притягнення до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_6 15.11.2019 року отримав дозвіл на використання праці іноземців в Україні та 11.12.2019 року прибув в Україну.
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_6 був обізнаний стосовно свого статусу на території України з грудня 2019 року. Однак, незважаючи на наведене ОСОБА_6 без жодних на те поважних причин та за відсутності будь-яких об`єктивних перешкод, не будучи жодним чином обмеженим у можливості звертатися до відповідних підрозділів міграційної служби, до останніх не звертався та жодних заяв, в тому числі щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також надання йому політичного притулку не подавав.
24.12.2021 року Офісом Генерального прокурора, на підставі зібраних в ході проведення екстрадиційної перевірки матеріалів, прийнято рішення про видачу ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності, за вчинення злочинів, передбачених п.п. «а, в» ч. 4 ст. 168, п.п. «а, в» ч. 3 ст. 1881, Кримінального кодексу Республіки Узбекистан. Відмовлено у видачі за злочин, передбачений п.п. «а, в» ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу Республіки Узбекистан.
У скарзі захисника зазначено, що при винесені оскаржуваної постанови від 24.12.2021 року не було враховано те, що ОСОБА_6 через законного представника засобами поштового зв`язку звернувся на адресу ДМС України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно ч.1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.
Як вбачається з матеріалів справи, на момент прийняття оскаржуваної постанови від 24.12.2021 року ОСОБА_6 відповідна довідка про звернення за захистом в Україні не видавалась.
При цьому, захисником в судовому засіданні була надана Довідка про звернення за захистом в Україні від 16.02.2022 року №003602, видана Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, згідно якої ОСОБА_6 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, в судовому засіданні захисник та ОСОБА_6 підтвердили, що лише в січні 2022 року ОСОБА_6 звернувся до відповідного органу із вказаною заявою.
З вищевикладеного, вбачається, що на момент прийняття оскаржуваної постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 від 24.12.2021 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан, були відсутні обставини, передбачені ч.4 ст.590 КПК України, та законних підстав для прийняття рішення про відмову у видачі (екстрадиції) ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан, не існувало. Таким чином, наведені доводи сторони захисту є необґрунтованими і не можуть бути законною підставою для задоволення даної скарги.
Враховуючи викладене, приходжу до висновку, що дану скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 591, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах громадянина Узбекистана ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на рішення про видачу особи (екстрадицію) залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1