Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 355/651/20

провадження № 51- 1918 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Згурівського районного суду Київської області від 20 липня 2021 року та на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року щодо нього,
встановив:
Вироком Згурівського районного суду Київської області від 20 липня

2021 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ), , непрацюючого, одруженого, раніше судимого вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року за ч.2 ст.309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
засуджено за ч. 1 ст. 263 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_4 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Голосіївського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року і остаточно призначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 3 роки

1 місяць.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 рокуапеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Згурівського районного суду Київської області від 20 липня 2021 року без змін.
За вироком суду, ОСОБА_4 на смітнику за гаражними приміщеннями поблизу АДРЕСА_2 у 2019 році (точного часу органом досудового розслідування не встановлено) знайшов 23 патрони, боєприпаси до вогнепальної зброї, та приніс їх до гаражного приміщення, розташованого поблизу будинку АДРЕСА_3 , яким він користується, де їх і зберігав.
26 травня 2020 року в ході огляду місця події поблизу будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 на вимогу працівників поліції видав 23 боєприпаси до вогнепальної зброї.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор зазначає те, що місцевий суд неправильно частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2019 року і остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. Крім того, вказує, що судом при призначенні йому покарання не було враховано доповідь органу пробації та висновок про можливість виправлення засудженого без обмеження чи позбавлення волі. Також судами не враховано дані про його особу такі як стан здоров`я та троє малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, а також, що не було розглянуте подання про звільнення його від відбування покарання з випробуванням за попереднім вироком. Крім того, касатор зазначає, що він добровільно видав патрони працівникам поліції, що суперечить висновку апеляційного суду.
Перевіривши доводи, зазначені у касаційній скарзі, та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно із нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд під час перевірки матеріалів провадження за касаційною скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами

ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до тяжкого злочину, обставини вчинення злочину, дані про особу засудженого, який раніше судимий, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин під час іспитового строку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працює, по місцю проживання характеризується посередньо, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, обставину яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Отже, виходячи з конкретних обставин учинення злочину, суд, належним чином мотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, яке, на думку колегії суддів касаційного суду, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і не є несправедливим через його суворість.
Крім того, доводи на які посилається касатор були переглянуті в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про призначення засудженому покарання з реальним відбуттям вказаного у вироці строку відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Зокрема, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК є триваючим. Такий злочин визначається вчиненням особою суспільно небезпечного діяння, пов`язаного з подальшим невиконанням протягом певного часу покладених на неї обов`язків, які вона повинна виконувати під загрозою кримінальної відповідальності. Він характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу певного злочинного посягання, коли його об`єктивна сторона розтягнута у часі. Триваючий злочин вважається закінченим, якщо припинено злочинне посягання або припинено злочинний стан завдяки суб`єктивним або об`єктивним моментам. Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, а також обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішення питання про призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та вироків.
Апеляційним судом вірно зазначено, що перебування на розгляді Баришівського районного суду Київської області подання органу пробації про звільнення

ОСОБА_4 від відбування покарання призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року, жодним чином не спростовує факт вчинення обвинуваченим злочину в період іспитового строку.
Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 вчинив триваючий злочин, який закінчений 26 травня 2020 року, тобто після постановлення щодо нього попереднього вироку від 15 жовтня 2019 року, але до повного відбування покарання до 15 жовтня 2020 року, а тому вірно дійшов висновку про необхідність призначення йому остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно проігнорували доповідь органу пробації відповідно до якої

ОСОБА_4 може досягти виправлення без застосування покарань, пов`язаних із ізоляцією від суспільства, враховуючи характеризуючі дані щодо засудженого, середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та низький рівень ризику небезпеки для суспільства є необґрунтованими.
Доповідь органу пробації про можливість виправлення засудженого без позбавлення волі на певний строк була врахована, судом першої інстанції при призначенні покарання, та було надано їй оцінку. Крім того, було зазначено, що досудова доповідь органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи зі своїх дискреційних повноважень.
Щодо доводу засудженого про його добровільну видачу патронів працівникам поліції, Верховний Суд вбачає його необґрунтованим.
Апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_4 визнав факт зберігання ним патронів за умов, коли він уже не мав можливості і надалі безперешкодно

зберігати їх.
Верховний Суд погоджується, що призначене засудженому ОСОБА_4 покарання в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових кримінальних правопорушень і домірне скоєному. Підстав для застосування до призначеного покарання положень ст.75 КК немає.
Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу засудженого, належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим немає.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Отже істотних порушень, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для зміни оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними у касаційній скарзі засудженого Верховний Суд не вбачає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Згурівського районного суду Київської області від 20 липня 2021 року та на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3