"01" червня 2022 р. Справа № 363/1312/22
УХВАЛА

01 червня 2022 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді кримінальне провадження № 0000300 щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України,

встановив:

прокурор в суді висловився про можливість призначення судового розгляду по справі.
Адвокат ОСОБА_7 зазначив, що в обвинувальному акті є певні недоліки, однак проти призначення судового розгляду не заперечував.
Інші учасники судового розгляду поклалися на розсуд суду.
Крім того прокурор в суді, посилаючись на закінчення строку тримання обвинувачених під вартою 07.06.2022 року та збереження ризиків ухилення обвинувачених від суду, продовження вчинення правопорушень, перешкоджання кримінальному провадженню й вплив на свідків та потерпілого, клопотав про обрання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.
Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, тобто підводиться підсумок стадії досудового розслідування шляхом формулювання офіційного обвинувачення.
Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Отже, згідно вимог кримінального процесуального закону формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення, як вимагає ст. 348 КПК України, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням, які визначені ст. 56 КПК України.
Відповідно до статтею 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.
Положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 01.03.2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «Ь» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Відсутність в обвинувальному акті фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення. Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі що регламентовано статтею 22 КПК України.
Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, направлений до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказаним вимогам не відповідає.
Насамперед слід зазначити, що обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень і формулювання висунутого їм обвинувачення, тобто прокурором не висунуто ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 3 ст. 289 КК України.
В даному обвинувальному акті викладено лише зміст підозри й правова кваліфікація кримінальних правопорушень, за ч. 4 ст. 185 КК України щодо ОСОБА_4 , за ч. 4 ст. 185 та ч. 3 ст. 289 КК України щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відтак, прийняття будь-якого рішення щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 без висунутого їм обвинувачення призведе до порушення гарантованих законом процесуальних прав обвинувачених.

Разом з тим, орган досудового слідства не встановив та не викликав в обвинувальному акті всі необхідні й детальні обставини за яких сталося вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 185 та ч. 3 ст. 289 КК України.
Так, в обвинувальному акті, орган досудового слідства не встановив і належно не зазначив подію злочину, його об`єктивну сторону, де виклав обставини, які містять в собі суперечності та взаємовиключні висновки.
Зокрема, в обвинувальному акті не встановлено і не зазначено:
- хто саме з обвинувачених ОСОБА_6 чи ОСОБА_5 15.03.2022 року відчинив двері автомобіля Toyota днз. НОМЕР_1 та запустив двигун, де в цей час знаходився інший співучасник та до чого зводилася роль кожного з них у вчиненні злочину;
-в який спосіб автомобіль покинув приміщення гаражу;
-чи здійснили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 рух на вказаному автомобілі, чи тільки отримали можливість керувати ним, коли вказаний епізод кваліфікований як закінчений склад злочину;
-чи здійснили ОСОБА_6 та ОСОБА_5 поїздку на автомобілі, якщо так, то куди саме, і хто з обвинувачених керував автомобілем;
-з обвинувального акту не можна зрозуміти чи вчинено крадіжки з проникненням у приміщення або без нього.
Так, хоча викрадення майна потерпілого (ч. 4 ст. 185 КК України) і його автомобіля (ч. 3 ст. 289 КК України) вчинено з одного і того ж самого приміщення гаражу в домоволодінні потерпілого і в однаковий спосіб (шляхом потрапляння до гаражного приміщення за відсутності огорожі та однієї зі стін), кваліфікуюча ознака проникнення має місце тільки в першому епізоді крадіжки (ч. 3 ст. 185 КК України).
Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає що обвинувачення з таким змістом є вкрай неконкретним і невизначеним, суть якого є незрозумілою, що перешкоджає стороні захисту реалізувати своє право на захист.
У міжнародних джерелах права, зокрема Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість, зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).

Відсутність конкретного формулювання обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим

Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що згідно чинного кримінального процесуального законодавства України підготовче судове засідання це єдина стадія судового провадження, на якому суд може домогтися виправлення виявлених недоліків та уникнути постановлення незаконного вироку, повернувши обвинувальний акт прокурору, з огляду на засади змагальності, законності та диспозитивності кримінального провадження, безперервності судового розгляду.

З названих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Що стосується клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу, то суд зазначає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 раніше не судимі, мають постійне зареєстроване місце проживання на території с. Демидів, з народження постійно проживають в ньому, іншого житла на території України не мають, навіть під час бойових дій і ризику для життя залишалися в с. Демидів і його не покинули, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилися та проживають разом з батьками, сестрою та племінником, а ОСОБА_6 - з матір`ю, свекрухою та цивільною дружиною, має на утриманні двох дітей 2005 та 2015 року народження. До взяття під варту всі троє обвинувачених працювали, хоча й неофіційно: ОСОБА_4 - установником вентиляцій на ТОВ «Терабуд Інвест», ОСОБА_5 - вантажником в СПД «Сушко», ОСОБА_6 водієм на ТОВ «Перший Столичний Хлібзавод», мають позитивні характеристики.
Отже обвинувачені ведуть усталений спосіб життя та достатньо міцні стримуючі соціальні зв`язки, які гарантуватимуть їх належну процесуальну поведінку, крім того запевнили суд, що будуть належно виконувати свої процесуальні обов`язки, зазначили, що в подальшому бажають повернутися до роботи тому, що мають обов`язки по утриманню сімей, та бажають відшкодувати шкоду потерпілому, коли досудове слідство завершено, ризики перешкоджання кримінальному провадженню, впливу на свідків та потерпілих неодмінно зменшилися, коли обвинувальний акт направлено до суду, а всі докази по справі зібрано, матеріальну шкоду потерпілому відшкодовано в ході досудового розслідування шляхом повернення викраденого майна.
При цьому суд враховує репутацію обвинувачених, які до кримінальної відповідальності притягуються вперше, а також відсутність даних про вчинення ними правопорушень.
При застосуванні запобіжного заходу суд повинен обрати найбільш ефективний запобіжний захід, який будучи найменш суворим, одночасно запобігатиме настанню ризиків передбачених ст. 177 КПК України.
За таких обставин підстав для продовження дії виняткового запобіжного заходу тримання під вартою судом не встановлено.

У той же час, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яким передбачено покарання до 12 років позбавлення волі, з метою убезпечення від настання ризиків ухилення від суду та перешкоджання кримінальному провадженню, суд вважає необхідним застосувати до них більш м`який запобіжний захід, який слід обрати у виді цілодобового домашнього арешту за їхнім постійним, зареєстрованим місцем проживання згідно наявних матеріалів справи.
Одночасно на обвинувачених слід покласти виконання обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись статтями 132, 176-199, 202-211, 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:
клопотання прокурора задовольнити частково.

В обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Обрати щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжний захід домашній арешт, та зобов`язати останніх протягом 2-х наступних місяців цілодобово не відлучатися з постійного місця проживання за адресою: для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - АДРЕСА_1 , для ОСОБА_6 АДРЕСА_1 , крім розумного фактичного часу необхідного для прибуття за викликом до суду, прокурора, перебування в приміщенні суду під час розгляду кримінального провадження, надання невідкладної медичної допомоги в закладах охорони здоров`я та в інших невідкладних випадках пов`язаних із рятуванням життя чи здоров`я в умовах воєнного стану.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 негайно доставити до згаданого місця проживання, оскільки їм заборонено залишати житло цілодобово, і звільнити з-під варти.

На підставі ст. 194 КПК України зобов`язати обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виконувати такі обов`язки:

- цілодобово не відлучатися із вказаного місця проживання кожного з них;

- прибувати за першою вимогою до суду, прокурора по вказаному кримінальному провадженню;

- утримуватися від спілкування зі свідками по справі.

Зобов`язати уповноважений орган Національної поліції негайно поставити на облік обвинувачених, щодо яких застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово.

Копію ухвали направити до Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області для виконання згідно вимог ст. 181 КПК України.

Роз`яснити обвинуваченим, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники поліції з метою контролю за їх поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому вони перебувають, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на них обов`язків.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту діє протягом двох місяців, строк якої закінчується 01 серпня 2022 року включно.
Обвинувальний акт в кримінальному провадженні 0000300 щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 289 КК України повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд Київської області.
Суддя