Справа № 345/2131/21
Провадження № 11-кп/4808/304/22
Категорія ч. 1 ст. 162 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінальних проваджень № 0000156, № 0000388 та № 0000037 за апеляційною скаргою прокурора Калуської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2022 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта вища, неодруженого, непрацюючого, громадянина України, востаннє судимого вироком суду від 20 травня 2021 року за ст. 126-1 КК України до покарання у вигляді арешту строком на 4 місяці,

у вчиненні умисних дій, які виразились у домашньому насильстві, тобто в умисному систематичному вчиненні фізичного, психологічного або економічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої, визнано невинуватим і виправдано за не доведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 -1 КК України.

Визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162 КК України, та призначено покарання:

за ч. 1 ст. 129 КК України - у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці;

за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК Українидо остаточного покарання зараховано повністю відбуте покарання за вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року у виді арешту на строк 4 (чотирьох) місяців.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, визначено виконувати самостійно.

Вирішено після набрання вироком законної сили затримати ОСОБА_7 та направити до місця відбування покарання.

Строк покарання визначено відраховувати з моменту фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Вирішено питання про речові докази.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої злочином, задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_7 на його користь 2826,55 грн матеріальної шкоди, 1500,00 грн моральної шкоди та 7000,00 витрат на правову допомогу, в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 129 КК України, та призначити покарання

за ч. 1 ст. 162 КК України - у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки,

за ч. 1 ст. 129 КК України - у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Зарахувати відбуте покарання за вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

Призначити покарання за ст. 126-1 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Посилається на те, що вирок підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що суд не дотримався вимог ст. 370 КПК України.

Зазначає, що суд у вироку при викладі його мотивувальної частини не зазначив обвинувачення ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України, докладних переконливих мотивів на спростування доказів, які свідчать про невинуватість ОСОБА_7 не навів, а допустився поверховості. Висновки суду, які стали підставами для прийняття такого рішення, не ґрунтуються на законі і суперечать матеріалам провадження. Суд безпідставно не взяв до уваги докази сторони обвинувачення, не надав їм належної оцінки, врахувавши лише показання обвинуваченого. Доводить, що покарання обвинуваченого в цій частині спростовуються сукупністю досліджених доказів. Зокрема, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_11 вказала, що ОСОБА_7 , перебуваючи у нетверезому стані, ображав її нецензурною лайкою, образливо чіплявся до неї та погрожував фізичною розправою, шарпав за одяг та застосовував до неi фізичну силу, вона біля 15 разів зверталась в поліцію щодо неправомірної поведінки брата. Стверджує, що доказами правдивості показань потерпілої щодо системності насильства є вирок цього суду від 20 травня 2021 року, постанови цього суду від 19 березня 2021 року, 20 травня 2021 року, 27 вересня 2021 року, протоколи про вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 16 березня 2021 року, 17 березня 2021 року, 18 березня 2021 року, 18 квітня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 22 вересня 2021 року, 23 жовтня 2021 року, 25 жовтня 2021 року, яким взагалі не надано жодної оцінки судом. Також, судом не враховано протокол проведення слідчого експерименту від 01 червня 2021 року та висновок комплексного психологічного дослідження потерпілої.

Наголошує, що суд не застосував вимоги ч. 1 ст. 70 КК України, хоча ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень. Також судом неправильно застосовано ч. 4 ст. 70 КК України, на підставі цієї норми не призначено покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України. Зауважує, що безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України призвело до невиправданого пом`якшення кримінально-правового становища обвинуваченого.

Вказує, що фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду. Зазначає, що обвинувачений, будучи притягнутим до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став та вчинив ряд кримінальних правопорушень. Вважає, що формально здійснено виклад доводів суду при призначенні покарання.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 вчинив незаконне проникнення до іншого володіння особи та погрозу вбивством і в потерпілої були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, за таких обставин.

ОСОБА_7 18 березня 2021 року біля 13.00 год. прийшов до території домоволодіння за в АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_8 . Пошкодивши замок та ланцюг, який використовувався для перешкоди доступу сторонніх осіб, відчинив металеві ворота та проник на територію вказаного домоволодіння, де вчинив словесний конфлікт з власником ОСОБА_8 та пошкодив його майно.

Продовжуючи злочинну діяльність, 11 травня 2021 року біля 19.00 год. ОСОБА_7 , перебуваючи по місцю проживання в АДРЕСА_1 , вчинив словесний конфлікт з сестрою ОСОБА_11 , в ході якого схопив її за волосся та повалив на підлогу. Після цього, наніс їй вісім ударів кулаками обох рук в ділянку голови, шість ударів правою ногою в ділянку живота, дістав з правої кишені кухонний ніж та, висловлюючи при цьому словесні погрози вбивством, та демонстрації при цьому ножа, приставив ніж до горла ОСОБА_11 та здійснив ним три порізи в ділянці шиї. Внаслідок умисних дій ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження, які згідно з висновком експерта від 04 червня 2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень та легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої.

04 жовтня 2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи по місцю проживання в АДРЕСА_1 , біля 05.00 год. вчинив відносно сестри ОСОБА_11 сварку, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, образливо чіплявся, погрожував та шарпав за одяг, що призвело до психологічних страждань потерпілої.

23 жовтня 2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, по місцю проживання в АДРЕСА_1 о 10.00 год. вчинив відносно сестри ОСОБА_11 сварку, в ході якої ображав її нецензурною лайкою, образливо чіплявся, погрожував фізичною розправою та шарпав за одяг, що призвело до психологічних страждань потерпілої.

24 жовтня 2021 року ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, по місцю проживання в АДРЕСА_1 о 11.00 год. вчинив відносно сестри ОСОБА_11 конфлікт, в ході якого ображав її нецензурною лайкою, образливо чіплявся, погрожував фізичною розправою та шарпав за одяг. Після цього, зняв зі своїх штанів ремінь умисно наніс їй ним удари в різні частини тіла, що призвело до фізичних та психологічних страждань потерпілої.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , представник ОСОБА_12 не з`явилися в судове засідання суду апеляційної інстанції, повідомлені належним чином про час та місце апеляційного розгляду, будь-яких заяв суд апеляційної інстанції не отримував.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК україни неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе проводити апеляційний розгляд без їх участі.

Прокурор просив в ході розгляду апеляційної скарги дослідити:

протокол обшуку від 20 квітня 2020 року та відеозаписи до нього;

вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2021 року, постанови цього суду від 19 березня 2021 року, 20 травня 2021 року, 27 вересня 2021 року та протоколи про вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП від 16 березня 2021 року, 17 березня 2021 року, 18 березня 2021 року, 18 квітня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 22 вересня 2021 року, 23 жовтня 2021 року, 25 жовтня 2021 року;

протокол проведення слідчого експерименту від 01 червня 2021 року;

висновок комплексного психологічного дослідження потерпілої ОСОБА_11 ;

висновок експерта № 118 від 04 червня 2021 року;

матеріали, які характеризують особу обвинуваченого.

В задоволенні клопотання прокурора про дослідження доказів суд апеляційної інстанції відмовив, оскільки таке не ґрунтується на вимогах ч. 3 ст. 404 КПК України.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив задовольнити апеляційну скаргу;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при ухваленні вироку не дотримався вказаних вимог закону.

Прокурор наголошує на тому, що стороною обвинувачення надано достатньо належних та допустимих доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, а суд першої інстанції докладних переконливих мотивів про невинуватість ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення не навів.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Так, згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

На недопустимості порушення принципу презумпції невинуватості наголошує Європейський суд з прав людини - особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Однією із загальних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, встановлених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора, а в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Вичерпний перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений в ст. 91 КПК. Крім інших, підлягають доказуванню обставини кримінального правопорушення, що обумовлюють його кваліфікацію, як об`єктивні: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; предмет кримінального правопорушення, знаряддя чи засоби його вчинення; так і суб`єктивні: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи прокурора вважає, що оскаржений вирок суду щодо ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України не містить належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення, в тому числі, у відповідності з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку дійшов висновку, що оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази з точки зору достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно, без сумніву доводили вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, а саме домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої ОСОБА_11 , надано не було. Вважає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, не доведено в судовому слідстві, а тому його необхідно визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, та виправдати через відсутність в його діях складу злочину.

Разом з тим, враховуючи таку підставу для ухвалення виправдувального вироку, у змісті оскарженого рішення не відображено, що факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі, і які саме.

В резолютивній частині вироку судом першої інстанції виправдано ОСОБА_7 за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126 -1 КК України.

Таким чином, мотивувальна та резолютивні частини вироку суду першої інстанції містять суперечливі висновки.

Також, мотивувальна частина вироку суду першої інстанції не містить висновків щодо доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 за ст. 126-1 КК України, зокрема з яких причин вони не могли бути покладені в основу обвинувального вироку.

Прокурор посилається на те, що, хоча ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162 КК України, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень, суд першої інстанції не застосував вимоги ч. 1 ст. 70 КК України, а також неправильно застосував ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Так, остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначається судом шляхом:

1) поглинення менш суворого покарання більш суворим;

2) повного або часткового складання призначених покарань.

За змістом ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Складання різних видів покарань здійснюється судом з обов`язковим урахуванням вимогст. 72 КК України, що визначає їх співвідношення при заміні.

Дійсно, за приписами ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Однак, на думку суду апеляційної інстанції, дана норма закону жодним чином не звільняє обов`язку визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та не суперечить вимогам ст. 70 КК України, вона фактично засвідчує відсутність певної шкали еквівалентів таких видів покарання як штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, шляхом використання якої суд міг би перевести (перерахувати) їх у інші види покарань.

Відповідно, коли в такому випадку за кримінальні правопорушення призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може при визначенні остаточного покарання як зазначити декілька видів основних покарань з наведенням їх відповідних розмірів (строків), бо за сукупністю кримінальних правопорушень вони застосовуються одночасно і кожне з них виконується самостійно, так і застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

В той час, відповідне обґрунтування в частині призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, остаточного покарання, застосування того чи іншого шляху його визначення в оскарженому рішенні суду першої інстанції відсутнє.

Суд першої інстанції послався тільки на те, що вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 126-1 КК України, до покарання у виді арешту на строк 4 (чотирьох) місяців, який він відбув повністю, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення до постановлення цього вироку та зазначив зміст ч. 4 ст. 70 КК України, ч. 3 ст. 72 КК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону - такі, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

При цьому, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання. А тому, при новому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі обставини, які мають значення для кримінального провадження, у порядку визначеному кримінальним процесуальним законом.

В той час, якщо суд першої інстанції за результатами нового судового розгляду дійде висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162 КК України при тих самих обставинах, то призначені покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці та у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, відповідно, не відповідають цілям, передбаченим ст. 50 КК України, та загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України, через м`якість.

При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно розглянути кримінальне провадження з суворим дотриманням норм КПК України та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Калуської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ст. 126-1, ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 162 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4