Справа № 347/1759/21
Провадження № 1-кп/347/90/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2022 р. м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретаря с/з ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів об`єднане кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000112 від 07.08.2021 року та № 0000107 від 14.09.2021 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Драгасимів, Снятинського району, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, одруженого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, раніше судимий вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 року за ст.126-1 КК України, до покарання у виді 200 годин громадських робіт,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 389, ст. 126-1 КК України, -
в с т а н о в и в :
Обвинувачений ОСОБА_5 умисно ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт.
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
Так, вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України та йому призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт. Вказаний вирок набрав законної сили 06.07.2021 року.
13.07.2021 року Косівським районним судом Івано-Франківської області до Косівського РС філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області надіслано розпорядження про виконання судового рішення (вироку), що набрав законної сили відносно ОСОБА_5 щодо призначеного йому покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.
13.07.2021 року ОСОБА_5 постановлено на облік в Косівському РС філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області, а 12.08.2021 року з ОСОБА_5 була проведена індивідуально-профілактична бесіда, в ході якої його письмово було ознайомлено з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт. Також, ОСОБА_5 письмово попереджено про те, що в разі ухилення від відбування покарання у вигляді громадських робіт, він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України.
ОСОБА_5 власноручно надав розписку, згідно якої засуджений зобов`язаний дотримуватися встановлених законом порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначеному об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, без погодження уповноваженого органу з питань пробації не виїжджати за межі України та попереджений, що у разі ухилення від відбування покарання на підставі ст. 389 КК України, він може бути притягнений до кримінальної відповідальності.
Того ж дня, 12.08.2021 року ОСОБА_5 видано направлення в МКП «Косів», Косівської міської ради, для відбування покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт, згідно якого останній повинен приступити до відбування покарання з 13.08.2021 року, про, що засуджений був письмово ознайомлений, та йому було встановлено графік виходу на роботу.
Однак, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про необхідність відбування покарання у виді громадських робіт та правові наслідки за ухилення від відбування покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, за серпень місяць 2021 року, відпрацював усього 16 (шістнадцять) годин із передбаченою кількістю за графіком 52 (п`ятдесят дві) години; за вересень місяць 2021, відпрацював 64 (шістдесят чотири) години із передбаченою кількістю за графіком 72 (сімдесят дві) години.
Відповідно до статті 40 Кримінально-виконавчого кодексу України, ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є: систематичне невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця. Ухилення від відбування громадських робіт - це невиконання особою, яка засуджена до цього виду покарання, обов`язку у вільний від роботи чи навчання час безоплатно виконувати суспільно корисні роботи, вид яких визначено органами місцевого самоврядування, протягом строку, вказаного у вироку суду.
Отже, засуджений ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про необхідність відбування покарання у виді громадських робіт та правові наслідки за ухилення від відбування покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, згідно табеля виходу на роботу особи, до якої застосовано стягнення у вигляді громадських робіт, ухилився від покарання не пов`язаного із позбавленням волі, а саме ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт та з 13.08.2021 фактично відпрацював лише 80 (вісімдесят) годин 20 (двадцять) днів громадських робіт із 200 (двісті) годин громадських робіт, призначених вироком Косівського районного суду Івано- Франківської області від 04.06.2021, не відбувши при цьому 120 (сто двадцять) годин громадських робіт.
Тим самим, ОСОБА_5 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.
Крім того, ОСОБА_5 , будучи раніше судимим, востаннє 04.08.2021 Косівським районним судом Івано-Франківської області за ст. 126-1 КК України до покарання у виді 200 (двісті) громадських робіт під час невідпрацьованого покарання на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив, та вчинив систематичне психологічне насильство щодо своєї дружини, що призвело до емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи.

Кримінальне правопорушення вчинене за наступних обставин.

На протязі тривалого часу ОСОБА_5 проживає разом із дружиною ОСОБА_6 та малолітнім сином ОСОБА_7 .

Протягом 2020-2021 років між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в тому числі у зв`язку із зловживанням ОСОБА_5 алкогольними напоями, склались особисті неприязні відносини, які супроводжуються непоодинокими сімейними конфліктами, нецензурною лайкою зі сторони ОСОБА_5 в адресу дружини, образами та вчиненням ОСОБА_5 насильницьких дій відносно ОСОБА_6 .

Так, близько 21:00 год 04.10.2020 за місцем проживання у селі Річка Косівського району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 умисно вчинив відносно своєї дружини психологічне насильство, що виразилося у висловлюваннях нецензурною лайкою та шарпанням за одяг.

Постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11.11.2020 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАІІ, та звільнено від відповідальності за малозначністю діяння, обмежившись усним зауваженням.

Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства у сім`ї, ОСОБА_5 правильних висновків для себе не зробив, та, знову, близько 14:00 08.11.2020, ОСОБА_5 , за місцем проживання, розташованого за адресою: село Річка Косівського району Івано-Франківської області, умисно вчинив відносно своєї дружини психологічне насильство, що виразилося у нецензурних висловлюваннях та погрозах фізичною розправою.
Постановою судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 11.11.2020 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді 340 гривень штрафу.
Незважаючи на вжиті заходи реагування щодо недопущення вчинення насильства в сім`ї, ОСОБА_5 правильних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став та 06.08.2021, приблизно о 16.00 годині, за місцем спільного проживання у господарстві, розташованому у селі Річка Косівського району на побутовому ґрунті вчинив із потерпілою ОСОБА_6 словесний конфлікт і сварку, що супроводжувались гучними криками, грубою нецензурною лайкою та погрозами застосування фізичної сили відносно потерпілої, внаслідок чого ОСОБА_6 зазнала психологічних та моральних страждань, у зв`язку з чим звернулась до Косівського РВІІ ГУНІІ в Івано-Франківській області, із повідомленням про вчинення щодо неї ОСОБА_5 домашнього насильства.
Таким чином, ОСОБА_5 , вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо подружжя дружини ОСОБА_6 , що призвело до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи, а його дії кваліфіковані за ст.126-1 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.2 ст. 389, ст. 126-1 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальні правопорушення за вказаних в обвинувальних актах обставин. Додатково пояснив, що не відробив всі години громадських робіт, так як офіційно не працевлаштований, і працює різноробочим по людях. Коли з`являлася можливість заробити кошти, він йшов працювати. При цьому ОСОБА_5 знав, що у випадку неможливості з`явитися для відбування покарання, то слід завчасно повідомити про це відповідний орган. Однак ОСОБА_5 , цього не зробив.

Що стосується домашнього насильства, то ОСОБА_5 визнав свою вину повністю, ствердив, що конфлікти у нього з дружиною виникали тоді коли він перебував у стані алкогольного сп`яніння. На даний період часу, він вже більше двох місяців не вживає алкогольні напої, вони з дружиною (потерпілою) примирилися. Він попросив пробачення в дружини ОСОБА_6 , вони все обговорили, та жодних конфліктів у них на даний час немає. ОСОБА_5 працює неофіційно, різноробочим, переважно займається ремонтами. На даний час вони з дружиною роблять ремонт вдома, купили нові меблі.

ОСОБА_5 висловив жаль приводу вчинених ним кримінальних правопорушень. Запевнив суд, що зробив для себе правильні висновки, переглянув спосіб свого життя, та стосунки з дружиною (потерпілою), просив суд його суворо не карати, та не позбавляти волі.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні, зазначила, що дійсно в них з чоловіком були конфлікти, в той момент коли її чоловік, обвинувачений ОСОБА_5 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Коли чоловік не вживав алкогольні напої, жодних конфліктів у них не було. Потерпіла ствердила, що вони проживають в житловому будинку разом із п`ятнадцятирічним сином. Потерпіла ОСОБА_6 зазначила, що на даний час стосунки з чоловіком у них добрі. Підтвердила той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 дійсно вже близько двох місяців не вживає жодних спиртних напоїв. Останній раз потерпіла викликала працівників поліції в червні 2022 року. Потерпіла ОСОБА_5 просила суд суворо не карати обвинуваченого, зазначила, що він дійсно перестав вживати алкогольні напої, є добрим батьком для їх сина, працює хоч і неофіційно, проте заробляє кошти які йдуть на утримання сім`ї.

Показання обвинуваченого ОСОБА_5 , є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.
Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами об`єднаного кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.
Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнає фактичні обставини доведеними наявними у матеріалах об`єднаного кримінального провадження доказами.
Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини об`єднаного кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає, що дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 389 КК України як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт; та за ст. 126-1 КК України як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо подружжя, що призводить до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п.1 ч.2 ст.91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений ОСОБА_5 висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.

Обставинами, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, є рецидив злочину, та зловживання алкогольними напоями.

Що стосується обтяжуючої обставини вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винуватий перебуває у сімейних або близьких відносинах, то суд звертає увагу на наступне.
Така ознака, як вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винуватий перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, є обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.
У випадку, якщо ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України, то суд не може ще раз враховувати цю ознаку при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.
Як вбачається з вироку, ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо подружжя, що призвело до психологічних страждань, емоційної залежності та погіршення якості життя потерпілої особи, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України, тому суд не враховує вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя як обтяжуючу обставину.
Проте, серед іншого суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 389 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, а інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, на обліку у лікарів психіатра та нарколога обвинувачений не перебуває, по місцю реєстрації ОСОБА_5 проявив себе не сильно з позитивної сторони, є працьовитим, товариським, проживає з дружиною (потерпілою) разом виховують сина, офіційно не працевлаштований, працює різноробочим. Інколи зловживає спиртними напоями.

Фактично, характеристика обвинуваченого зводиться до того, що останній не вміє себе поводити у стані алкогольного сп`яніння, а саме те, що після вживання спиртних напоїв він стає емоційно знервованим не може себе стримати, та вчиняє домашнє насильство психологічного характеру. Однак, коли він тверезий, він є спокійною, нормальною, адекватною людиною, що підтвердила в судовому засіданні потерпіла, та сам обвинувачений.
Суд також враховує поведінку обвинуваченого, який в судові засідання неодноразово не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. До обвинуваченого неодноразово застосовувались примусові приводи, та обвинувачений оголошувався у розшук.
А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_5 необхідно призначити йому покарання у виді арешту в межах санкції статей, адже таке покарання буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкціях ч.2 ст.389, та ст126-1 КК України але, з урахуванням його особи, та обставинами вчинення правопорушення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особу винуватого та його ставлення до вчиненого ним діяння, позицію потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого, оскільки такий вже два місяці як став на шлях виправлення, і продовжить шлях виправлення, відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 покарання у виді арешту. Саме таке покарання з урахуванням обтяжуючих обставин, зокрема рецидив злочину щодо ст.126-1 КК України, є необхідним та достатнім для попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню арешту відповідають вісім годин громадських робіт.
А тому, враховуючи те, що ОСОБА_5 засуджений вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 року за ст. 126-1 КК України до 200 годин громадських робіт, з яких невідробленими залишились 120 годин, із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді арешту слід приєднати 120 годин громадських робіт, що в перерахунку п.4.ч.1ст.72 КК України становить 15 днів арешту.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу не обирати.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 389, ст. 126-1 КК України та призначити йому покарання:
-за ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту на строк 1 (один) місяць;
-за ст. 126-1 КК України у виді арешту на строк 2 (два) місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04.06.2021 року та за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці 15 (п`ятнадцять) днів.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати із часу приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.
Речові докази: особову справу на засудженого ОСОБА_5 - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
В іншій частині вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1