Номер провадження: 11-кп/813/371/22
Справа № 523/9286/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року у кримінальному провадженні №0000023, внесеному до ЄРДР 16.01.2021 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді 9 (дев`яти) місяців обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у вигляді обмеження волі з іспитовим строком на 1 (один) рік із покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Держави в особі ОНДЕКЦ 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні - вартість проведеної по справі експертизи №СЕ-19/116-21/1044-ТД від 25.01.2021 року.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, у невстановлений слідством час та місці у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на виготовлення завідомо підробленого офіційного документу, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, а саме водійського посвідчення на право керування транспортними засобами категорій А1, А та В.

Так, в березні 2020 року, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлений, ОСОБА_8 знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, замовив у невстановленої досудовим розслідуванням особи на ім`я ОСОБА_9 , виготовлення завідомо підробленого офіційного документу, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і засобами категорій А1, А, та В, надавши їй власні анкетні дані, окрема ОСОБА_10 , дату та місце народження, зразок власного підпису, а також власну фотокартку.

В подальшому в 29.05.2020, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи на ім`я ОСОБА_9 , завідомо підроблений офіційний документ, який надає права, а саме водійське посвідчення на право керування транспортними засобами категорії А1, А та В, видане на ім`я ОСОБА_8 , серія та номер НОМЕР_1 від 29.05.2020 року, за що останній передав невстановленій особі на ім`я ОСОБА_9 грошову винагороду в розмірі 10 200 гривень.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України, за ознаками: пособництво в підробленні офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи.

Крім того, об 11 годині 23 хвилини 16.01.2021 року ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Воробйова, 3, будучи зупиненим під час керування транспортним засобом марки SKODA OCTAVIA, д.н.з. НОМЕР_2 , поліцейським 2 роти 1 батальйону УПП в Одеській області ДПП сержантом поліції ОСОБА_11 , на вимогу останнього, в порядку ст. 32 Закону України «Про національну поліцію», пред`явив водійське посвідчення громадянина України на право керування транспортним засобами категорії А1,А,В, видане на ім`я ОСОБА_8 , серія та номер НОМЕР_1 видане 29.05.2020 року, таким чином використав, в якості підтвердження особи та права на керування відповідним транспортним засобом завідомо підроблений офіційний документ, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, за ознаками: використанні завідомо підробленого документа.

Вимоги апеляційної скарги.
Не оспорюючи вирок районного суду в частині доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор подав апеляційну скаргу зі змінами, в якій вказує, що оскаржуваний вирок підлягає зміні у частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

Зокрема, прокурор зазначає, що суд першої інстанції призначив покарання за ч. 4 ст. 358 КК України, яке суперечить вимогам ст. 61 КК України.

Крім того, суд першої інстанції помилково вказав про стягнення процесуальних витрат на користь держави в особі Одеського НДІСЕ, оскільки останній не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягненні процесуальних витрат.

На підставі викладеного прокурор просить змінити оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання, вважати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України - у виді 1 року обмеження волі;

- за ч .4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 (один) рік із покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Виключити з резолютивної частини вироку при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат посилання «в особі ОНДЕКЦ».

В іншій частині вирок залишити без змін.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її в повному обсязі.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого, неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає її розгляду. При прийнятті рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого враховується, що обвинувачений належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а в апеляційній скарзі прокурора не ставить вимоги про погіршення становища обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 358 КК України, то апеляційний суд погоджується з доводами прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Однак, суд першої інстанції не дотримався вищевказаних вимог закону, які є імперативними та обов`язковими для виконання.

Як вбачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначено йому покарання за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі; за ч. 4 ст. 358 КК України у виді 9 (дев`яти) місяців обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у вигляді обмеження волі з іспитовим строком на 1 (один) рік із покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Санкція ч. 4 ст. 358 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Так, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, не тільки у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 61 КК України передбачено, що обмеження волі встановлюється на строк від одного до п`яти років.

Однак, суд першої інстанції в порушення вищезазначених вимог закону, призначив ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком 9 місяців, яке не відповідає вимогам ст. 61 КК України, у зв`язку з чим рішення суду є помилковим і суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно із ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасовано неправильне звільнення від відбування покарання, збільшено суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого.

Наведений у цій нормі процесуального права перелік способів погіршення правового становища обвинуваченого за результатами апеляційного розгляду не є вичерпним. Встановлені ст. 421 КПК межі повноважень апеляційного суду стосуються випадків скасування вироків суду першої інстанції як із прийняттям власного остаточного рішення, так і з призначенням нового судового розгляду якщо за наслідками апеляційної процедури, крім передбачених цією статтею підстав для втручання у вирок, буде виявлено допущені судом першої інстанції процедурні порушення, зазначені в ч. 1 ст. 415 КПК.

Системний аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що погіршенням правового становища обвинуваченого судом апеляційної інстанції є: скасування виправдувального вироку; застосування кримінального закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; призначення більш суворого покарання; скасування неправильного звільнення від відбування покарання; застосування щодо особи інших заходів кримінально-правового характеру, що не були застосовані судом першої інстанції; збільшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого; прийняття інших рішень, які передбачають більш обтяжливе для обвинуваченого та/або тривале втручання у його права і свободи чи перспективу настання таких наслідків за результатами нового судового розгляду.

Що стосується погіршення правового становища обвинуваченого, у частині обрання заходу примусу та порядку його відбування, то встановленою ч. 1 ст. 421 КПК забороною охоплюються два способи: застосування суворішого покарання і скасування неправильного звільнення від відбування покарання.

Призначення покарання і звільнення від його відбування, попри нерозривний взаємозв`язок з точки зору правових наслідків для засудженого, мають відмінну юридичну природу і є окремими заходами, які послідовно застосовуються судом у разі прийняття відповідного рішення. При цьому вирішення питання про обрання особі виду покарання передує вирішенню питання про звільнення від його відбування з випробуванням, що прямо випливає зі змісту положення ч. 1 ст. 75 КК.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 75 КК неправильне звільнення від відбування покарання на підставі цієї статті має місце у випадках помилкового застосування судом її положень якщо суд прийняв відповідне рішення всупереч прямій законодавчій забороні (в разі засудження особи за корупційний злочин чи обрання їй заходу примусу, вид та/або розмір яких виходить за встановлені цією правовою нормою межі), або ж належним чином не обґрунтував своїх висновків про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

У разі пом`якшення в апеляційному чи касаційному порядку заходу примусу, від відбування якого особу було звільнено на підставі ст. 75 КК, підставою для прийняття такого рішення є надмірна суворість призначеного покарання, а не помилкове звільнення обвинуваченого від його відбування. У такому випадку суд апеляційної, касаційної інстанції не констатує незаконності чи необґрунтованості висновків суду нижчого рівня в частині застосування ст. 75 КК. Отже, за результатами перегляду судових рішень положення зазначеної статті не застосовуються виключно у зв`язку з переходом до іншого, більш м`якого за видом покарання, можливості звільнення від відбування якого закон не передбачає.

Однак скасування неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання може розглядатися як «поворот до гіршого» в тому випадку, коли воно стосується покарання, від відбування якого особу було звільнено.

Метою закріпленого в ч. 1 ст. 421 КПК принципу заборони «повороту до гіршого» (reformatio in peius) є забезпечення свободи реалізації права обвинуваченого на оскарження до суду вищого рівня вироку, який він вважає необґрунтованим. Цей принцип покликаний не допустити ситуацій, коли б особа, оспорюючи в апеляційній скарзі висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого їй обвинувачення, порушуючи питання про кваліфікацію своїх дій як менш тяжкого кримінального правопорушення або кримінального проступку, пом`якшення призначеного покарання, звільнення від його відбування або заперечуючи застосовані місцевим судом мотиви та/або підстави виправдання, наражалася на небезпеку прийняття ще більш несприятливого для себе рішення. Адже в такому випадку обвинувачений опинявся б перед вибором: чи звертатися з апеляційною скаргою, за результатами розгляду якої його правове становище, навпаки, може бути погіршено.

Наведений вище принцип реалізується шляхом обмеження процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції, який вправі посилити кримінальну відповідальність у будь-який спосіб виключно за наслідками розгляду поданих з відповідних підстав апеляційних скарг прокурора, потерпілого, його представника.

Проте зазначене обмеження не повинне перешкоджати особі ефективно здійснювати своє право на захист, порушуючи перед судом вищого рівня питання про застосування альтернативного заходу примусу, який є м`якшим у силу закону і який сама особа вважає для себе сприятливішим.

Принцип недопустимості «повороту до гіршого» є похідним від закріплених у статтях 20, 24 КПК загальних засад забезпечення прав на захист і на оскарження процесуальних рішень. Здійснення цих прав не може вважатися ефективним без надання обвинуваченому, засудженому можливості порушувати перед апеляційним, касаційним судом питання про зміну вироку, ухвали у спосіб, який він вважає для себе більш сприятливим, з реальною перспективою задоволення відповідних вимог за умови визнання їх судом обґрунтованими по суті.

Свобода сторін у використанні своїх прав у визначених кримінальним процесуальним законом межах становить зміст диспозитивності процесу, що згідно зі ст. 26 КПК належить до загальних засад кримінального провадження.

Наведене не означає, що позиція обвинуваченого, засудженого, його захисника є вирішальною при визначенні меж повноважень суду щодо прийняття рішення, яке має ґрунтуватися насамперед на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Обмеження, встановлені кримінальним процесуальним законом з метою захисту прав обвинуваченого, засудженого, не повинні перешкоджати йому ефективно обстоювати власну правову позицію про призначення м`якшого за видом покарання, порядок виконання якого не зумовлює ризиків застосування більш обтяжливих для особи заходів порівняно з існуючим становищем.

З урахуванням наведеного та враховуючи правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 07.12.2021 року (справа №617/775/20), апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, оскільки в такий спосіб становище обвинуваченого не погіршується.

Обираючи вид та розмір покарання, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, які згідно статті 12 КК України є кримінальним проступком, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України - у виді 1 року обмеження волі;

- за ч .4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. в дохід держави.

За сукупністю злочинів покарання призначається відповідно до ст. 70 КК і здійснюється у два етапи. На першому з них суд призначає покарання за кожний окремий злочин, що входить до сукупності. На другому - визначає остаточне покарання (загальну його міру) за усі злочини, що утворюють сукупність, керуючись при цьому спеціальними правилами - принципами його призначення за сукупністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів може визначатися шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних.

Отже, у разі призначення за один із злочинів навіть такого виду покарання, яке не підлягає складанню (ч. 3 ст. 72 КК України), закон не виключає можливості його поглинення більш суворим видом покарання, призначеним за інший злочин. Таким чином, обмеження щодо застосування положень ст. 70 КК України кримінальний закон встановлює лише у випадках призначення покарань за сукупністю злочинів шляхом складання основного покарання у виді штрафу з іншими видами покарань.

На підставі наведено, апеляційний суд, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_8 , вважає необхідним застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Також, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції помилково вказав про стягнення процесуальних витрат на користь держави в особі Одеського НДІСЕ, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України питання щодо процесуальних витрат суд вирішує у вироку суду або ухвалою.

Кримінально- процесуальні витрати це передбачені кримінальним процесуальним законом витрати, пов`язані із здійсненням кримінального провадження, які відшкодовуються державою певним суб`єктам кримінального процесу і підлягають стягненню з осіб, визнаних винними учиненні злочину чи, в окремих випадках, зараховуються на рахунок держави.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з ч. 2 ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення спеціалістів, експертів спеціалізованих державних установ, проведення експертизи (обстежень і досліджень) за дорученням слідчого судді або суду здійснюються за рахунок коштів, що за цільовим призначенням виділяються таким установам із Державного бюджету України.

Тобто, за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються спеціалізованим державним установам з державного бюджету, відбувається залучення стороною обвинувачення експертів цих установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду.

Судом першої інстанції встановлено, що під час досудового розслідування кримінального провадження №0000023, внесеного до ЄРДР 16.01.2021 року, органом досудового розслідування понесені процесуальні витрати, які пов`язані із проведенням експертизи №СЕ-19/116-21/1044-ТД від 25.01.2021 року, вартість якої становить 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції у вироку зазначив, що витрати на проведення експертиз в розмірі у розмірі 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні піддягають стягненню з обвинуваченого, однак стягнув їх на користь держави в особі Одеського НДІСЕ, однак Одеський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягненні процесуальних витрат до Державного бюджету України.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413,419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24 травня 2021 року у кримінальному провадженні №0000023, внесеному до ЄРДР 16.01.2021 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України - у виді 1 року обмеження волі;

- за ч .4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбуття покарання з випробуванням, якщо протягом 1 (одного) року він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Виключити з резолютивної частини вироку при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат посилання «в особі ОНДЕКЦ».

В іншій частині оскаржений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_12