УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2022 року

м. Київ
справа № 675/1263/21
провадження № 51-960ск22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 3 лютого 2022 року.
Встановлені обставини
Як убачається зі змісту судових рішень, ОСОБА_4 вироком Славутського районного суду Хмельницької області від 16 лютого 2015 року засуджено за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ст. 70 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 29 квітня 2015 року вказаний вирок в частині призначеного покарання залишив без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 жовтня 2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення повернуто останньому з усіма доданими до неї документами.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 вересня 2021 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про визнання покарання таким, яке не відповідає вимогам закону, відмовлено.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 3 лютого 2022 року залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженого, а рішення місцевого суду без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 вказує на незаконність та необґрунтованість вказаних ухвал, які винесено з порушенням матеріального та процесуального права та просить їх скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, або замінити йому довічне позбавлення волі на певний строк, або застосувати умовно-дострокове звільнення. Обґрунтовуючи свої вимоги засуджений посилається на порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 8, 24, 28, 29 Конституції України. Вказує, що судами не застосовано жодної з чинної норми законодавства України, яка надає можливість заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, або звільнення його від відбування покарання.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом (ч. ч. 1, 3 ст. 3 Кодексу 2001 року).
Так, статтею 51 КК передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально призначених КК, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Згідно з рішенням ЄСПЛ «Лопата та інші проти України» від 10 грудня

2020 року, Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення для осіб, засуджених за особливо тяжкі злочини, такі як вбивство. Однак для дотримання вимог ст. 3 Конвенції повинна існувати теоретична та фактична можливість скорочення такого вироку, що означає, що в ув`язненого повинна бути перспектива звільнення та можливість перегляду вироку.
Крім того, відповідно до п. 169 рішення ЄСПЛ «Петухов проти України»: в Україні засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо помилувані Президентом.
Українське законодавство передбачає таку можливість (ст. 87 КК та ч. 7 ст. 151 КВК).
Відповідно до ч. 2 ст. 87 КК актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч. 7 ст. 157 КВК, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, суди попередніх інстанцій, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, прийшли до обґрунтованого висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Доводи засудженого про те, що подальше його відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Конституцій України, є безпідставними з огляду на вищезазначене.
Здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів, наведених в апеляційній скарзі засудженого на ухвалу місцевого суду, які є алогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку та вмотивував прийняте рішення.
Як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду про те, що продовження відбування ОСОБА_4 довічного позбавлення волі не суперечить статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод з міркувань, наведених в ухвалі місцевого суду.
Отже, доводи засудженого про неправильне застосування судами кримінального закону є такими, що не ґрунтуються на вимогах Закону.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень по справі, не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 вересня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 3 лютого 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3