ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/213/22 Справа № 700/923/21 Категорія: ст.166 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 12 січня 2022 року, яким

ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Чапаївка, Золотоніського району Черкаської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та жительки АДРЕСА_2 , українки, громадянки України, не працюючої, раніше не судима,

визнана винуватою та засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України та призначено їй покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців обмеження волі.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання обвинуваченій ОСОБА_7 рахується з дня прибуття і постановки засудженої на облік у виправному центрі.

Зараховано в якості відбутого покарання за цим вироком, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 , починаючи з 11 листопада 2021 до набрання вироком законної сили, а також час слідування під вартою до виправного центру виходячи з того, що відповідно до ст. 72 КК України одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні обмеження волі.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона будучи матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не будучи позбавленою батьківських прав відносно своєї дитини, всупереч вимогам ст. 51 Конституції України, ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток та несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, навчання, за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків, несуть відповідальність відповідно до закону, злісно ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків в період часу з народження дитини ОСОБА_8 , з 03.07.2021 по 06.11.2021, не належно, не систематично годувала її, не вжила жодних заходів для госпіталізації дитини з метою лікування.

Так 05.11.2021, в період часу 22:00 години по 23:30 годину, залишила малолітню ОСОБА_9 у дитячому візочку на вулиці, а саме на подвір`ї будинку по АДРЕСА_2 , поки сама вживала алкогольні напої в будинку зі своїми знайомими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Після чого, разом зі своєю малолітньою дитиною Єлизаветою, пішла до місця проживання по АДРЕСА_2 . Прийшовши близько 01:00 години 06.11.2021 до свого місця проживання, завезла візочок з малолітньою ОСОБА_13 , одягненою в зимовий комбінезон та шапочку, у кімнату будинку, що 05.11.2021 не отоплювався, та не подивившись, в якому стані знаходиться дитина і не погодувавши її, лягла спати до 12:00 години 06.11.2021 року, після чого виявила, що дитина мертва, цим самим вчинила злочин, пов`язаний з домашнім насильством.

Згідно висновку експерта № 05-9-02/339 від 08.11.2021, причиною смерті ОСОБА_8 є захворювання у вигляді гострого-гнійного гастриту, гострого фібринозного-гнійного ентериту, гострого-гнійного коліту з некротичними змінами слизових оболонок, що призвело до інтоксикації.

Не погоджуючись з вироком суду в апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок районного суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої.

При цьому вважає, що обвинуваченій слід призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі, оскільки вона своїм неналежним виконанням батьківських обов`язків фактично знівелювала це гарантоване право на життя своєї малолітньої доньки.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, заслухавши пояснення обвинуваченої, яка просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ці вимоги закону місцевим судом виконані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_14 судом кваліфіковані вірно за ст.166 КК України злісне невиконання батьками, встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, правильності кваліфікації її дій за ст.166 КК апеляційний суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість рішення місцевого суду в цій частині прокурор не оскаржує.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначено, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_14 , місцевий суд дотримався вимог ст.50, 65, 66, 67 КК України та врахував Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме дані про особу обвинуваченої, її молодий вік, стан здоров`я, поведінку, яка вчинила нетяжкий злочин, за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, страждає на тяжку хворобу, до кримінальної відповідальності раніше не притягувалась. При цьому районним судом враховані пом`якшуючи покарання ОСОБА_14 обставини щире каяття, молодий вік, тяжка хвороба.

Разом з тим, місцевим судом було враховано, що обвинувачена ОСОБА_7 згідно висновку судово-психіатричного експерта від 24 листопада 2021 року № 435, проявляє ознаки межової інтелектуальної дефіцитарності (на межі з легкою розумовою відсталістю), що певною мірою пояснює її пасивну поведінку до оточення та спосіб життя.

Між тим, районним судом суд враховано тяжкість наслідків, що настали більше від умисної бездіяльності обвинуваченої, так і складні життєві обставини, за яких обвинувачена інертно віднеслася до своїх материнських обов`язків.

Крім того, згідно характеристики Виконавчого комітету Бужанської сільської ради Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_7 відноситься до числа дітей, позбавлених батьківського піклування, вихованка інтернатного закладу, потребувала допомоги в соціальній та психологічній адаптації, формуванні навиків ведення домашнього господарства, планування сімейного бюджету, оформленні необхідних документів, навиків догляду за новонародженою дитиною, тому перебувала під соціальним супроводом.

Обов`язки матері стосовно своєї дочки виконувала, своєчасно зверталася за медичною допомогою, з`являлася на профілактичні огляди.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання в межах санкції ст.166 КК України, визначивши його остаточний вид і розмір, а саме 2 роки 6 місяців обмеження волі, яке є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Колегія суддів вважає правильним твердження районного суду, що психологічне ставлення ОСОБА_14 до вчиненого буде сприяти не тільки її покаранню, а й перевихованню, в той час як в умовах позбавлення волі, залучення до праці засудженого не є обов`язковим.

Таким чином, колегія суддів врахувавши особу обвинуваченої, яка відноситься до числа дітей, позбавлених батьківського піклування, вихованка інтернатного закладу, потребувала допомоги в соціальній та психологічній адаптації, вчинила нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнала, наявність пом`якшуючих покарання обставин, не встановила підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання достатньо не врахував наявність обставин, що обтяжують покарання та не надав належної оцінки тяжкості наслідків, що настали, є необґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо врахував вказані доводи прокурора і тому призначив відбуття покарання у реальному виді, вказавши, що такі обставини справи не дають підстав для застосування положень статей 69, 75 КК України, однак з урахуванням вчинення нетяжкого злочину, оцінки особи обвинуваченої та наявності ряду пом`якшуючих обставин, обґрунтовано обрав покарання у виді обмеження волі.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність висновків суду першої інстанції з питання правильності призначеного обвинуваченій покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі не навела.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене обвинуваченій ОСОБА_14 покарання у виді обмеження волі явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не вбачає.

Колегія суддів вважає, що лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не може бути безумовною підставою для призначення покарання у реальному позбавленні волі, як на цьому наполягає прокурор в апеляційній скарзі.

Згідно ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального кодексу, які були б підставою для скасування або зміни вироку при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги заступника керівника Черкаської обласної прокуратури без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 12 січня 2022 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженою в той самий строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді