Провадження № 1-в/344/205/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

представника УВП №12 ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк двадцять п`ять років,-

В С Т А Н О В И В:

Захисник ОСОБА_4 , який представляє засудженого ОСОБА_5 звернувся в суд із клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк двадцять п`ять років. Клопотання мотивовано тим, що чинна Конституція України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, практика ЄСПЛ встановлюють протиправність положення закону, який унеможливлює умовно-дострокове звільнення чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким до осіб засуджених до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. З урахуванням наведеного, просить застосувати до ОСОБА_5 , якого вироком Апеляційного суду Донецької області від 17.03.2014 року засуджено до довічного позбавлення волі, вимоги закону, яким замінити останньому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк двадцять п`ять років.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 своє клопотання підтримав, з підстав наведених в ньому, просив його задовольнити. Зокрема, захисник просив врахувати характеризуючи дані особи про особу ОСОБА_5 , який позитивно характеризується за місцем відбування покарання. Крім цього, захисник вважає, що Європейською Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що у засудженого є право на заміну покарання більш м`яким.

Засуджений ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання захисника підтримав, просив замінити йому призначене покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк двадцять п`ять років.

Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення вказаного клопотання, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим.

Представник Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ОСОБА_6 на вимогу суду надала довідку про строк відбування покарання, однак, заперечила щодо зявленого клопотання захиском.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи відносно засудженого ОСОБА_5 , суд вважає, що в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, згідно вироку Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року ОСОБА_5 було засуджено за ст. ст. ст.ст. 115 ч.2 п.1,6,9,13, 187 ч.4, 194 ч.2 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Відповідно до вироку Апеляційного суду Донецької області від 17.03.2014 року. Вирок Волноваського районного суду Донецької області від 23 жовтня 2013 року відносно ОСОБА_5 у частині призначеного покарання скасовано. ОСОБА_5 визнано винним за ст. за ст.187 ч.4 КК України і призначено покарання у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ст. 194 ч.2 КК України до 7 років позбавлення волі, за ст. 115 ч.2 п.п.1,6,9,13 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Виключено із резолютивної частини вироку за епізодом умисного вбивства потерпілої ОСОБА_7 кваліфікуючу ознаку вчинення особою, яка раніше вчинила вбивство. В решті частині вирок залишено без зміни.

Вимогами пункту 3 частини 1 статті 537, пункту 1 частини 2 ст.539 КПК України встановлено, що під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ч.1, ч.3 ст.82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. В той же час, частину першу статті 82 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в тім, що вона унеможливлює її застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021 року.

Разом з тим, у клопотанні захисника ОСОБА_8 не наведено достатніх даних, що свідчили б про те, що засуджений ОСОБА_5 став на шлях виправлення.

Відповідно до п.4 Постанови ПВС України №2 від 26.04.2002 рокук «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК), а при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК).

Вирішуючи питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи до праці за весь період відбування покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому. Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким або відмову в такому, суд повинен його мотивувати тобто засновувати свої висновки на всебічному врахуванні даних про поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

Крім того, при розгляді даного клопотання суд також зауважує, що застосування заміни покарання на більш м`яке покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачено. Однак, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Так, частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_5 звертався у встановленому порядку до Президента України з заявою про помилування та, що до нього був застосований такий механізм заміни покарання, подане захисником засудженого клопотання не містить.

Також, захисник у своєму клопотанні зазначає, що його прохання про заміну засудженому покарання на більш м`яке повинно бути задоволене на підставі ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У своєму рішенні «Пєтухов проти України» (№2) (Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019) Європейський суд з прав людини постановив одноголосно, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку із неможливістю скорочення довічного вироку заявника. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що дана справа, в тому, що стосується неможливості скоротити довічний вирок, розкриває системну проблему, яка закликає до впровадження заходів загального характеру. Характер визнаних порушень у відповідності до ст. 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду (п. 194, Petukhov v. Ukraine, № 41216/13, 12.03.2019).

Таким чином, Європейський Суд з прав людини констатував порушення ст. 3 Конвенції у вищезазначеній справі, та встановив системну проблему, яка закликає до необхідності вжиття державою загальних заходів у виді реформи системи перегляду довічних вироків.

Вказане рішення Суду в частині заходів загального характеру повинно виконуватись в порядку, визначеному статтями 13-15 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до п. а ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Таким чином, виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини повинно відбуватися шляхом внесення змін до чинного законодавства. Суд не вправі підміняти собою законодавчий орган та створювати норми права. Задоволення такого клопотання означало би, що суд своїм рішенням усунув прогалини в чинному законодавстві щодо систем перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі, та на власний розсуд визначив умови та підстави умовно-дострокового звільнення.

Прохання захисника засудженого ОСОБА_5 щодо задоволення його клопотання на підставі ст. 3 Конвенції задоволенню не підлягає, оскільки на момент розгляду даного клопотання заходи загального характеру, зазначені у вищевказаному рішенні Європейського суду з прав людини Урядом України не виконані. Зміни у закони, які регулюють систему перегляду вироків, якими осіб довічно позбавлено волі, не внесено.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміна покарання більш м`яким, помилування особи є заходами індивідуальної дії, здійснюються стосовно індивідуально визначеної особи з урахуванням даних, що цю особу характеризують, свідчать про виправлення такої особи або ж вказують на те, що така особа стала на шлях виправлення.

Разом з тим, положеннями статті 51 КК України, довічне позбавлення волі передбачено як окремий вид покарань, що можуть бути призначені за вчинення злочинів.

Суд зазначає, що призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі згідно рішення Конституційного Суду України №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року відповідає Конституції України, яка має найвищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативними актами, що видаються та діють в Україні, зокрема й з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року положення КК України щодо можливості призначення такого покарання, як довічне позбавлення, зокрема й за вчинення злочинів, передбачених за ст.93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «и» КК України (в редакції 1960 року), неконституційними не визнавалися.

Таким чином, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі є конституційним, що повністю спростовує доводи засудженого та його захисника.

В той же час, клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк двадцять п`ять років не містить достатніх даних, які б вказували що засуджений став на шлях виправлення та можливість застосування до останнього вимог ст.82 КК України.

За таких обставин суд вважає, що клопотання захисника ОСОБА_8 про заміну засудженому ОСОБА_5 довічного позбавлення волі на інше біль м`яке покарання у виді двадцяти п`яти років позбавлення волі є безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.370, 372, 537, 539 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про заміну засудженому ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк двадцять п`ять років - відмовити.

Копію ухвали для відома та виконання направити начальнику Івано-Франківської установи виконання покарання №12.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Суддя Олег ЛАЗАРІВ