ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 583/2353/20 Номер провадження 11-кп/814/172/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 травня 2020 року за № 0000281, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Шаболтаєве Охтирського р-ну Сумської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України несудимого,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.2 ст.286 КК України - на 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами;

ч.1 ст.135 КК України - на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, строк якого ухвалено обчислювати з 11 травня 2020 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 травня 2020 року приблизно о 22 годині 30 хвилин по вул. Центральній у с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл. у порушення вимог п.п.2.5, 19.1 «а», 31.1, 31.4.1 «б», 31.4.3 «г», 31.4.5 «а», 31.6 «б» ПДР України, не маючи права керувати транспортними засобами, керуючи в стані алкогольного сп`яніння мотоциклом «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , який має несправності гальмівної системи переднього колеса у зв`язку з від`єднаним станом гальмівного тросу від важелів переднього гальма, розжимного кулака ведучого гальмівного механізму переднього колеса, із системою зовнішнього освітлення у непрацездатному стані через відсутність розсіювачів, ламп у передньому ліхтарі причепа та задньому ліхтарі, непрацездатним станом спіралі розжарювання ближнього світла лампи фари головного світла, у від`єднаному стані електродроту клеми дальнього світла лампи фари головного світла, рухався в темний час доби без увімкнених зовнішніх приладів освітлення. Не обравши швидкість руху, щоб мати змогу зупинити керований транспортний засіб у межах видимості дороги, маючи об`єктивну можливість попередити зіткнення за умов виконання приписів п.31.6 «б» ПДР України, ОСОБА_8 унаслідок порушення вимог цього пункту ПДР України допустив наїзд на ОСОБА_9 , який рухався в інвалідному візку по правому боці проїзної частини в попутному напрямку, у результаті чого ОСОБА_9 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

Окрім того, після вчинення згаданого ДТП ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог п.2.10 ПДР України, поставивши вказаними вище діями ОСОБА_9 у небезпечний для життя стан, будучи зобов`язаним і маючи змогу надати останньому допомогу, відразу покинув місце ДТП, завідомо залишив без допомоги на місці події ОСОБА_9 , який був у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану через спричинення небезпечних для життя тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обвинувачений мотивує тим, що місцевий суд належним чином не взяв до уваги наявні в матеріалах кримінального провадження докази та не врахував те, що він: не вчиняв інкримінованих йому злочинів, оскільки збив порожній інвалідний візок, у якому не було людини, на місці події знаходився лежачий чоловік без крові та пошкоджень, який відповів, що йому не потрібна допомога, після чого прийшов ОСОБА_10 й сказав, що повідомить з цього приводу родичів ОСОБА_9 ; у боковому причепі мотоцикла, в якого були старі пошкодження, не мав сторонніх предметів у вигляді деталей мобільного телефону ОСОБА_9 , що підкинуті працівниками поліції; відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі у зв`язку з незалученням поліцейськими адвоката, а у відділенні поліції нічого не розповідав і не підписував, так як там у день затримання начальник слідчого відділу застосовував до нього фізичне й психологічне насильство.

Також ОСОБА_8 зазначає про порушення судом першої інстанції його процесуальних прав, відмову в задоволенні відводів, клопотань сторони захисту, написання вироку завчасно та вручення копії цього рішення відразу після проголошення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання попереднє ув`язнення з 11 травня 2020 року з розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що місцевий суд не врахував, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

При цьому, адвокат уважає помилковим зроблений у судовому рішенні висновок щодо відсутності факту підкидання поліцейськими у боковий причіп мотоцикла обвинуваченого деталей телефону, про що, на його думку, свідчить і наявність кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_8 20 серпня 2020 року за №0000266, за фактом перевищення службових повноважень працівниками поліції, а також уважає, що судом першої інстанції безпідставно: відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про проведення повторної автотехнічної експертизи для усунення суперечностей між показаннями свідків і висновків експерта, а також амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи з метою надання оцінки діям обвинуваченого до та після затримання з тим, щоб встановити психічний стан останнього; не здійснено допит свідка ОСОБА_11 , який міг повідомити суду про обставини події, яка мала місце 10 травня 2020 року.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача; пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, водночас у судових дебатах визнав винуватість у вчинених злочинах за встановлених місцевим судом обставин, розкаявся та просив пом`якшити покарання до строку, який ним відбутий в установі попереднього ув`язнення, посилаючись також на те, що бажає брати участь у обороні України; думку захисника на підтримку зазначеної позиції ОСОБА_8 ; міркування прокурора про заперечення щодо скарг сторони захисту та заявленого в судовому засіданні апеляційної інстанції прохання, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи, викладені в апеляційних скаргах, і дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні наведеного злочину.

Цей стандарт в даному кримінальному провадженні був дотриманий, а доводи апеляційних скарг, які зводяться до недоведеності вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, за які його засуджено, колегія суддів уважає безпідставними.

Натомість висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого; ч.1 ст.135 КК України - завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 указаного Кодексу.

Такий висновок цей суд обґрунтував показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які підтвердили, що 10 травня 2020 року приблизно о 22 годині після відпочинку у них удома з вживанням алкоголю, зокрема, з ОСОБА_9 (випив 150 грам горілки), останній, перебуваючи в нормальному стані, на справному інвалідному візку поїхав по правому боці дороги в напрямку свого будинку в центр с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл. без будь-яких тілесних ушкоджень, слідів крові чи порваного одягу, й мав при собі кнопковий мобільний телефон.

Свідки ж ОСОБА_14 і ОСОБА_15 підтвердили показання зазначених вище осіб у тому, що цього дня в них у гостях був ОСОБА_9 , після чого він поїхав на інвалідному візку додому. ОСОБА_14 також повідомив, що приблизно через 10 хвилин вони почули звук мотоцикла, який їхав зі сторони с. В`язового в бік с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл.

Зокрема, обставин, що передували події, стосуються й показання свідка ОСОБА_16 патрульного поліцейського, який підтвердив, що 10 травня 2020 року, будучи на добовому чергуванні в с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл., приблизно о 21 годині зупинив транспортний засіб під керуванням ОСОБА_8 , який рухався без шолому та світла фар в темну пору доби, не виконав вимогу про зупинку, через це йому на перехресті було заблоковано рух. В обвинуваченого були почервоніння очей, тремтіння рук, запах алкоголю з порожнини роту й щодо нього складено декілька протоколів про адміністративні правопорушення, від підпису у яких він відмовився, заборонено подальший рух, однак згодом у планшеті прийшло повідомлення про ДТП.

На місці події знаходився візок, ОСОБА_9 , його розбитий мобільний телефон і сліди від рами коляски. У подальшому виявили мотоцикл ОСОБА_8 зі свіжими механічними пошкодженнями, вдавленим металом внизу бокового причепа, нашаруванням фарби синього кольору.

Те, що ОСОБА_8 , керуючи мотоциклом за відсутності пучка світла фар, не виконав вимогу поліції про зупинку, після чого йому патрульним автомобілем було заблоковано рух, підтверджується й даними технічного носія інформації, на якому записано відеозапис від 10 травня 2020 року (т.1 а.п. 231).

Свідок же ОСОБА_10 , який хоча і не був безпосереднім очевидцем злочинів, однак твердив, що 10 травня 2020 року біля обочини дороги в с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл. стояв мотоцикл й інвалідний візок, біля якого лежав ОСОБА_9 на дорозі. Коло ОСОБА_9 стояв ОСОБА_8 , який сказав: «ось, чи п`яний лежить». Йому здалося, що лежачий чоловік нетверезий, так як він хрипів, і випав з інвалідного візка, але до останнього не підходив, сказав обвинуваченому, що повідомить родичам ОСОБА_9 та щоб той їхав. Однак, коли з онуком ОСОБА_9 підійшли до останнього, стали його «будити», помітили, що у візка відсутнє колесо, то зателефонували до поліції та викликали екстренну медичну допомогу. Тобто, свідок ОСОБА_10 підтвердив тяжке травмування ОСОБА_9 , перебування обвинуваченого на місці ДТП та подальше залишення ним місця події.

Показання свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_10 об`єктивно підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_17 , який засвідчив, що 10 травня 2020 року в нічний час до них з ОСОБА_11 прийшов ОСОБА_10 , який сказав, що треба сходити на місце ДТП, бо думав, що ОСОБА_9 п`яний. Коли прийшли туди, то побачили, що ОСОБА_9 лежав на узбіччі проїзної частини на боку перед інвалідним візком за 1 метр з раною голови, не розмовляв. Візок був без колеса, за 2 метри від нього знаходився розбитий телефон ОСОБА_9 .

Як видно з аналізу показань обвинуваченого ОСОБА_8 , він хоча і не визнав винуватість у вчинених злочинах у суді першої інстанції, однак підтвердив, що 10 травня 2020 року випив горілки з ОСОБА_18 та по вул. Центральній у с. Куземин Охтирського р-ну Сумської обл. у цей день у нічний час керував мотоциклом «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , і був зупинений поліцією. Після цього, продовжив рух на згаданому транспортному засобі, тримаючи в руці ліхтар, у ході чого здійснив наїзд передом бокового причепу його мотоцикла на інвалідний візок, місце ДТП залишив.

Зазначений електричний ліхтарик в корпусі світло-сірого кольору було виявлено та вилучено після затримання ОСОБА_8 під час його особистого обшуку, що підтверджується протоколом особистого обшуку затриманого й огляду речей, які були при ньому від 11 травня 2020 року (т.1 а.п.102).

Допитаний як свідок ОСОБА_19 підтвердив вживання 10 травня 2020 року у вечірній час з обвинуваченим міцного алкоголю (горілки). Від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 після його затримання відмовився, про що свідчить висновок КНП Охтирської міської ради «Охтирська центральна районна лікарня» від 11 травня 2020 року (т.1 а.п.34). Така поведінка обвинуваченого щодо ухилення від огляду додатково свідчить на користь висновку місцевого суду про вчинення ним злочинів в стані алкогольного сп`яніння.

Доводи ОСОБА_8 щодо того, що він відмовився від проходження медичного огляду через незалучення йому поліцейськими захисника, є непереконливими, оскільки зміст інформації про біологічні властивості організму, яка отримується лікарем для встановлення стану алкогольного сп`яніння, не залежить від волі оглядуваної особи, тому участь захисника у цій дії не може змінити змісту висновку закладу охорони здоров`я, який отримується таким чином. До того ж, в матеріалах кримінального провадження є відсутніми будь-які дані про те, що ОСОБА_8 просив у той час залучити йому захисника.

У свою чергу, колегія суддів уважає за необхідне наголосити, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду в кримінальному провадженні не виключається можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у стані алкогольного шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду, що правомірно й здійснено судом першої інстанції (постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №372/2291/16-к і 03 грудня 2019 року у справі №571/1436/15-к). Більш того, за обставин розглядуваної справи сам обвинувачений підтвердив і не оспорював факт керування ним мотоциклом у стані алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_19 , окрім викладеного, підтвердив несправності мотоцикла обвинуваченого, зокрема, те, що в ньому не працювали стопи, фари, й, коли вони їздили на ньому в нічний період доби, то користувалися ліхтарем для освітлення дороги, що узгоджується з показаннями ОСОБА_20 про спосіб його пересування на мотоциклі в нічний час доби з ліхтерем 10 травня 2020 року.

Свідок же ОСОБА_21 , який знає обвинуваченого з дитинства, також засвідчив наявність несправностей світлових приладів мотоциклу ОСОБА_8 , а також повідомив про те, що спереду боковий причіп коляски мав вм`ятину до ДТП.

Зазначені вище показання свідків та частково самого обвинуваченого підтверджуються й взаємодоповнюються протоколами огляду, додаткового огляду місця ДТП від 10, 11 травня 2020 року зі складеними до них схемами, фототаблицями, з яких убачається, що в ході огляду місця ДТП на дорозі, яка має сполучення АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено пошкоджені інвалідний візок з відірваним заднім колесом, мобільний телефон, зафіксовано їх місця розташування відносно меж проїзної частини. На правому ґрунтовому узбіччі знаходиться слід шини бокового причепа мотоциклу (слід котіння), фрагменти лакофарбового покриття синього кольору (частинки інвалідного візка ОСОБА_9 ) (т.1 а.п. 51-62, 70-82).

11 травня 2020 року виявлено та вилучено належний ОСОБА_8 мотоцикл «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , з пошкодженями, зокрема, вертикальною деформацією його бокового причепа спереду значної глибини з наявністю нашарувань лакофарбового покриття синього кольору, а всередині причепа знаходились деталі мобільного телефону ОСОБА_9 , що підтверджується протоколом огляду від 11 травня 2020 року з фототаблицею (т.1 а.п. 63-69).

Доводи апелянтів про те, що деталі телефону були підкинуті поліцейськими, не знайшли свого підтвердження та спростовуються даними згаданого протоколу, з яких видно, що ця слідча дія проводилась у присутності двох понятих і спеціаліста, кожен з яких підписав складений за результатами її проведення протокол без будь-яких доповнень чи зауважень, а тому об`єктивних підстав не довіряти змісту зазначеного процесуального документа немає. Разом з цим місцевий суд правильно зазначив, що показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 щодо того, що під час попереднього огляду ними мотоцикла не було виявлено цих предметів, не є підставою для висновку, що деталей мобільного телефону ОСОБА_9 у боковому причепі не було, зважаючи на темну пори доби на момент огляду, невеликі розміри виявлених деталей, а також схвильований стан цих свідків, які, до того ж, є близькими родичами обвинуваченого ( ОСОБА_22 сестра, ОСОБА_23 - племінниця), що свідчить ще й про необхідність застосування більш ретельного підходу до оцінки їх показань у сукупності з іншими доказами у справі, що правильно здійснено цим судом.

Будь-яких даних про вчинення поліцейськими незаконних дій, про які йдеться в апеляційних скаргах, матеріали справи не містять, в той час як посилання захисника в контексті наведеного на кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 серпня 2020 року за №0000266 щодо працівників поліції, є безпідставними, оскільки 05 листопада 2021 року старшим слідчим Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, назване кримінальне провадження закрите за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Показання ж свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_21 узгоджуються з даними висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу №19/119/9-1/180е від 29 травня 2020 року з фототаблицею, відповідно до яких установлено, що в мотоцикла «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , знаходились: гальмівна система переднього колеса - в непрацездатному стані в зв`язку з від`єднаним станом гальмівного тросу від важеля переднього гальма і важеля розжимного кулака ведучого гальмівного механізму переднього колеса; ходова частина - в несправному стані через надмірний знос малюнку протектора шини заднього колеса; система зовнішнього освітлення - в непрацездатному стані у зв`язку з відсутністю розсіювачів і ламп в передньому ліхтарі причепа, й задньому ліхтарі, непрацездатного стану спіралі розжарювання ближнього світла лампи фари головного світла, у від`єднаному стані електродроту клеми дальнього світла лампи фари головного світла. Несправності гальмівної системи, ходової частини, системи зовнішнього освітлення виникли в процесі експлуатації і ремонту мотоцикла, що визначає час їх виникнення до ДТП (т.1 а.п.133-138).

Також 11 травня 2020 року при проведенні слідчого експерименту на згаданому місці події за участю спеціаліста - автотехніка ОСОБА_24 відтворено обставини ДТП, в ході чого встановлено дані щодо видимості перешкоди при: увімкненому ближньому світлі фари мотоцикла, з вимкнутим світлом фари при врахуванні світла кишенькового ліхтарика ОСОБА_8 , відсутності освітлення взагалі, а також самої дороги в указаних перших двох положеннях, що підтверджується протоколом цієї слідчої дії зі схемою (т.1 а.п.104-108).

Місце первинного контакту мотоцикла «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , та інвалідного візка в поперечній площині дороги знаходиться на правій смузі проїзної частини, по ходу руху мотоцикла, ближче до краю проїзної частини. У момент первинного контакту згаданий мотоцикл контактував передньою частиною корпусу кузова причепа із задньою частиною інвалідного візка, кут між поздовжніми осями мотоцикла та візка складав приблизно 0 градусів, це відповідає їх попутному руху в момент зіткнення, що підтверджується висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №19/119/9-1/179е від 28 травня 2020 року з фототаблицею (т.1 а.п.141-148).

Висновком же судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/190е від 15 червня 2020 року встановлено, що в розглядуваній дорожній ситуації водій мотоциклу «Днепр-10», н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 , повинен був діяти відповідно до вимог п.п.19.1«а», 31.1, 31.6 «б» ПДР України; мав технічну можливість уникнути ДТП відмовою від руху по дорозі загального призначення в темний час доби відповідно до вимог п.31.6 «б» ПДР України, та запобігти наїзду на перешкоду при русі з допустимою швидкістю 50 км/год в населеному пункті зі справною системою зовнішнього освітлення, як зі справною гальмівною системою, так і з несправним переднім гальмом, а також із швидкістю 21 (27,8) км/год, яка не перевищує допустиму швидкість руху за умови видимості проїзної частини при освітленні кишеньковим ліхтариком, як зі справною гальмівною системою, так і з несправним переднім гальмом. У діях ОСОБА_20 убачаються невідповідності вимогам п.п. 19.1«а», 31.1, 31.4.1«б», 31.4.3«г», 31.4.5«а», 31.6«б» ПДР України, із яких невідповідності вимогам п.31.6«б» ПДР України з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП (т.1 а.п. 151-155).

Щодо показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_21 у частині того, що згаданий мотоцикл мав механічні пошкодження до ДТП, то вони не спростовують мотиви місцевого суду, так як допитаний експерт ОСОБА_25 , підтвердивши надані ним висновки, роз`яснив, що горизонтальну деформацію бокового причепа мотоцикла «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 , яка не мала свіжих слідів пошкодження, старі сліди відслоювання по всій люлькі (тобто пошкодження мотоцикла до ДТП) не враховував, а досліджував вертикальну деформацію цього причепа тільки зі свіжими слідами. Взаємоконтактуючі деталі в боковому причепі мотоцикла та візка ОСОБА_9 співпадали по всім характеристикам, зокрема, розташуванню, розмірах, формі, особливостям їх механічних пошкоджень і деформації. На причепі було наявним нашарування лакофарбового покриття блакитного кольору, яке відпало з інвалідного візка. Ці обставини підтверджують наведений у сформованих висновках експерта механізм контактування мотоцикла й візка.

Унаслідок наїзду на ОСОБА_9 у нього встановлено тілесні ушкодження у вигляді: множинних саден тім`яної ділянки голови, крововиливів в м`які тканини голови в тім`яній ділянці, дифузного крововиливу під м`яку мозкову оболонку, закритої травми грудної клітки (закритих переломів ребер з правої сторони, закритого неповного перелому тіла сьомого шийного хребця); синця в ділянці живота та множинних саден лівого стегна. Ушкодження голови є тяжкими тілесними ушкодженнями, ушкодження грудної клітки - середньої тяжкості тілесними ушкодженнями, інші ж ушкодження - легкими тілесними ушкодженнями. Такі тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, про що свідчать їх характер, давність нанесення відповідає 10 травня 2020 року приблизно о 22 годині 30 хвилин, що вбачається з кольору синця, характеру поверхні саден і даних медичної документації, й не виключена можливість їх отримання при ДТП. Ушкодження голови перебувають в прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 , яка настала від закритої черепно-мозкової травми, супроводжуваної дифузним крововиливом під м`яку мозкову оболонку, що привела до набряку-стиснення головного мозку. У крові ОСОБА_9 був етиловий спирт у концентрації в крові 1,42 проміле, це є легким ступенем алкогольного сп`яніння, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №88 від 09 червня 2020 року (т.1 а.п. 91-93).

Допитана експерт ОСОБА_26 підтвердила, що вказані тілесні ушкодження ОСОБА_9 характерні для ДТП і для їх утворення не виключена можливість одного удару тупим твердим предметом.

Показання обвинуваченого в суді першої інстанції про те, що він здійснив наїзд на порожній інвалідний візок без ОСОБА_9 , які аналогічні доводам його апеляційної скарги, є способом захисту від пред`явленого обвинувачення та спростовуються сукупністю наведених вище доказів у матеріалах кримінального провадження, з яких безперечно встановлено здійснення наїзду ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , який знаходився в інвалідному візку. Так, під час оглядів місця події на місці ДТП не було виявлено будь-яких ознак пересування ОСОБА_9 , який лежав на незначній відстані від інвалідного візка, що підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_17 . З аналізу протоколів та висновків експерта вбачається, що предмети, які відносяться до факту наїзду, переміщувались у напрямку ударного навантаження, який збігається з напрямком руху мотоцикла обвинуваченого «Днепр МТ-10», н.з. НОМЕР_1 . У момент первинного контакту мотоцикл контактував передньою частиною корпусу кузова причепа із задньою частиною інвалідного візка, кут між поздовжніми осями мотоцикла та візка складав приблизно 0 градусів, що відповідає їх попутному руху в момент зіткнення. При цьому, на думку колегії суддів, утворення вертикальних пошкоджень бокового причепа транспортного засобу ОСОБА_8 унаслідок зіткнення з інвалідним візком з достатньо значною глибиною його деформації також переконливо свідчить про те, що обвинувачений збив не порожній візок, а з ОСОБА_9 . На це вказує й те, що в боковому причепі мотоцикла обвинуваченого знаходились деталі пошкодженого мобільного телефону загиблого. Як установлено ж судово-медичним експертом, тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворилися внаслідок дії тупого предмету, характерні для ушкоджень, отриманих під час ДТП та не виключено їх утворення внаслідок однієї дії.

До того ж, у суді апеляційної інстанції під час судових дебатів сам обвинувачений підтвердив вчинення ним на мотоциклі наїзду на ОСОБА_9 , який знаходився в інвалідному візку, за обставин, установлених у вироку.

Що стосується свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_27 , які є родичами обвинуваченого, то як видно з їх показань, вони не були безпосередніми очевидцями як ДТП, так і обставин, що їй передували, а сприймали після ДТП від ОСОБА_8 висунуту на свій захист неправдиву версію подій, яка спростована сукупністю взаємоузгоджених доказів у справі, та, більш того самим обвинуваченим у судовому засіданні апеляційної інстанції, а тому посилання захисника на ці докази не впливає на правильність установлених в оскаржуваному вироку обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 , які зводяться до відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, з посиланням на те, що присутній на місці події ОСОБА_10 сказав йому їхати і, що покличе рідних ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції також уважає необґрунтованими на таких підставах.

06 березня 2014 року Верховний Суд України у справі №5-1кс14 сформував правовий висновок, згідно з яким вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

З аналізу наведених вище доказів є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_8 , учинивши наїзд на ОСОБА_9 у інвалідному візку, через що останній випав з нього на землю, знав, що такими своїми діями поставив ОСОБА_9 у небезпечний для життя стан. Після вчинення ДТП обвинувачений, перебуваючи на місці події бачив, що ОСОБА_9 був позбавлений ужити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану й потребував медичної допомоги внаслідок отриманих тілесних ушкоджень від наїзду, однак не тільки не повідомив про це ОСОБА_10 , а й увів останнього в оману, стверджуючи про те, що ОСОБА_9 лежав на землі через стан сп`яніння. Натомість, маючи можливість для надання допомоги ОСОБА_9 , щоб убезпечити його від смерті, ОСОБА_8 не виконав свого громадянського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі, а умисно залишив ОСОБА_9 у небезпеці. Тому, дії особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, за ч.1 ст. 135 КК України кваліфіковані правильно, а його винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.

На переконання апеляційного суду, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 і ч.1 ст.135 КК України.

Проте, з урахуванням бланкетності диспозиції ч.2 ст.286 КК України, встановлення цим судом у формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, порушень ОСОБА_8 вимог п.2.5 ПДР України, є неприйнятним, оскільки воно не пов`язане із обставинами вчиненого обвинуваченим ДТП, які ставляться йому у вину, і не могло сприяти порушенню правил, що викликали наслідки. До того ж, за вказаним фактом працівниками поліції вже було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_8 (т.1 а.п. 36). Таким чином, з оскаржуваного вироку слід виключити посилання суду на порушення обвинуваченим п.2.5 ПДР України як зайве, що обумовлює необхідність зміни вироку в цій частині. Разом з тим таке виключення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а також на встановлення обставин, які обтяжують покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що у відділенні поліції у день затримання начальник слідчого відділу застосовував до нього фізичне й психологічне насильство, то суд першої інстанції вирішив про засудження ОСОБА_8 на основі доказів, які не могли бути отримані з використанням недозволених методів слідства щодо обвинуваченого. Установлення винуватості ОСОБА_8 не ґрунтувалося на будь-яких його визнавальних показаннях чи інших доказах, отриманих шляхом впливу на нього, який під час досудового розслідування та судового провадження в суді першої інстанції винуватість не визнавав у повному обсязі, а тому підстав уважати, що він оговорив себе через неправомірні дії працівників органу досудового розслідування, немає. Під час особистого обшуку після затримання в ОСОБА_8 не вилучено будь-яких речей, окрім ліхтарика, наявність якого в нього (в тому числі й на момент вчинення злочину) підтверджував сам обвинувачений у судах першої та другої інстанцій. Стороною захисту це не оспорюється.

Отже, зазначені доводи ОСОБА_8 не є такими, що позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, та відповідно вплинути на законність вироку суду першої інстанції. Більше того, у судових дебатах в апеляційній інстанції обвинувачений підтвердив вчинення ним злочинів, за які його засуджено.

Також слід зауважити, що сторона захисту не зверталася з будь-якими заявами про злочин чи скаргами на дії органу досудового розслідування по вказаному факту, в той час як раніше вже ініціювала перед ДБР проведення перевірки щодо застосування до обвинуваченого працівниками патрульної поліції неправомірних дій по іншому факту (10 травня 2020 року після зупинки перед ДТП), який не знайшов свого підтвердження.

Твердження апеляційних скарг, які зводяться до неповноти судового розгляду, є неспроможними.

Так, не знайшли свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження доводи захисника щодо того, що місцевий суд безпідставно не допитав свідка ОСОБА_11 .

З досліджених матеріалів убачається, що в судовому засіданні 11 грудня 2020 року прокурор заявив клопотання про допит свідка ОСОБА_11 , яке суд першої інстанції задовольнив та, в тому числі, з указаною метою відклав судовий розгляд на іншу дату. При цьому, сторона захисту клопотання про допит цього свідка не заявляла (т.2 а.п. 42-46).

Для забезпечення участі свідка ОСОБА_11 місцевим судом неодноразово на відому адресу проживання останнього за допомогою засобів поштового зв`язку направлялись повістки, яку першого разу отримав його батько, потім вона повернулася назад до суду через відсутність адресата за надісланою адресою (т.2 а.п. 137, 187), постановлялись ухвали про застосування до свідка ОСОБА_11 приводу, їх виконання доручалось Охтирському відділу поліції ГУНП у Сумській області (т.2 а.п. 58, 76). Однак згідно з надісланими рапортами поліції, письмовими поясненнями батька свідка забезпечити явку ОСОБА_11 до суду неможливо, оскільки є невідомою адреса його перебування, він удома наразі не проживає та, як зазначив батько, не знає коли повернеться (т.2 а.п. 113, 121-122). Як установлено в судовому засіданні 09 березня 2021 року за наявним номером мобільного телефону ОСОБА_11 не відповідає (т.2 а.п. 162).

З аналізу доказів у справі вбачається, що цей свідок не був безпосереднім очевидцем ДТП, обставин, що їй передували, а після зіткнення прийшов на місце події разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , які повно, детально допитані місцевим судом як свідки та зміст їх показань узгоджується з протоколами огляду, при цьому, не оспорюється стороною захисту. Таким чином, не обґрунтовано, що свідок ОСОБА_11 міг повідомити суду невідомі або ж інші відомості, які мали б значення для встановлення суттєвих обставин учинених злочинів.

З огляду на наведене, прокурор у подальшому не наполягав на допиті заявленого ним свідка ОСОБА_11 , вважав за можливе перейти до наступної стадії судового розгляду без його допиту. Сторона ж захисту, яка заперечувала щодо такої позиції прокурора, не вживала будь-яких заходів для встановлення місця перебування ОСОБА_11 й забезпечення його явки в судове засідання, а також в ході всього апеляційного розгляду не заявляла клопотань про виклик і допит цього свідка в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, місцевим судом було використано всі передбачені КПК України можливості для здійснення допиту свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні за клопотанням сторони процесу, і за неможливості забезпечення явки свідка з об`єктивних, незалежних від суду причин, підставно прийнято рішення про закінчення дослідження доказів з переходом до наступної стадії судового розгляду - судових дебатів, яке не потягло за собою неповноту судового розгляду і не завадило встановленню істини у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги адвоката, що полягають у безпідставній відмові суду першої інстанції в задоволенні клопотань сторони захисту про призначення повторної автотехнічної експертизи, амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи, слід уважати необґрунтованими.

Місцевий суд ретельно дослідив доводи цих клопотань та за результатами розгляду постановив мотивовану ухвалу про відмову в їх задоволенні (т.2 а.п. 36-37, 56-57).

Так, відповідно до п.3 ч.2 ст.242 КПК України підставою для обов`язкового призначення експертизи з метою визначення психічного стану підозрюваного є наявність відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.

За змістом ч.1 ст.509 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи лише у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є: наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо).

Однак, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, які би свідчили про наявність наведених обставин, через це передбачених ст.ст. 242, 332, 509 КПК України підстав для призначення психолого-психіатричної чи психіатричної експертизи ОСОБА_8 , суд першої інстанції не мав. Згідно з довідкою КНП Сумської обласної ради "Обласна клінічна спеціалізована лікарня" ОСОБА_8 на обліку в лікаря-психіатра не перебуває (т.1 а.п. 27), з досліджених доказів не встановлено обставин події, ознак у поведінці обвинуваченого під час та після вчинення злочинів, які би ставили під сумнів осудність останнього. При цьому, стверджувані ним перевищення службових повноважень, допущені працівниками патрульної поліції, після його зупинки на мотоциклі 10 травня 2020 року перед ДТП, про які він розповідав свідкам ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , не знайшли свого підтвердження та спростовуються результатами здійсненого уповноваженим органом офіційного розслідування. Такі результати підтверджується постановою старшого слідчого Четвертого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, ОСОБА_28 від 05 листопада 2021 року, за якою кримінальне провадження за вказаним фактом закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК. Зазначену постанову не скасовано та, більше того, не оскаржено заявником, а отже, обґрунтовані підстави для сумніву в ефективності проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_8 відсутні.

Погоджується суд апеляційної інстанції й з рішенням місцевого суду про відмову в задоволенні клопотання захисника про призначення повторної автотехнічної експертизи, оскільки не вбачається підстав для призначення такої експертизи, передбачених ст.332 КПК України, а сумнівів у правильності висновку судової автотехнічної експертизи №19/119/9-1/190е від 15 червня 2020 року немає. Цей висновок достатньо обґрунтований, складений з дотриманням вимог процесуальних норм, не суперечить і узгоджується з іншими письмовими доказами, показаннями в кримінальному провадженні, в той час як твердження захисника про протилежне безпідставні. У судовому засіданні місцевого суду допитано експерта ОСОБА_25 , який підтвердив наданий ним згаданий висновок, надав вичерпні відповіді й роз`яснення на питання сторони захисту. Що стосується посилань захисника як на підставу для призначення цієї експертизи на те, що відповідно до показань свідків мотоцикл має давні ушкодження, то експерт підтвердив, що такі пошкодження ним не брались до уваги, досліджувалась тільки вертикальна деформацію бокового причепа мотоцикла, що має свіжі сліди.

При цьому, в суді апеляційної інстанції захисник не заявляв клопотання щодо призначення ініційованих ним у місцевому суді експертиз, підстав для задоволення яких немає, а ухвалення місцевим судом вироку без їх проведення за таких обставин вимогам кримінального процесуального закону не суперечить.

На противагу доводам обвинуваченого, апеляційний суд уважає, що судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області правильно відмовили у задоволенні відводів, заявлених ОСОБА_8 головуючому судді, встановивши відсутність обставин, передбачених ст.ст.75, 76 КПК України, що унеможливлювали б розгляд суддею ОСОБА_1 кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , про що у справі постановлені ухвали з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення (т.1 а.п.194, т.2 а.п. 90, 129).

Посилання ж обвинуваченого на те, що оскаржуваний вирок написано завчасно, є надуманими та нічим не підтвердженими. Порушень таємниці нарадчої кімнати не виявлено, а вручення ОСОБА_8 копії вироку негайно після його проголошення не є порушенням вимог закону, а навпаки чітким виконанням приписів ч.6 ст.376 КПК України (т.2 а.п. 207).

Так само не підлягають задоволенню висловлені в судовому засіданні апеляційної інстанції доводи сторони захисту про пом`якшення обвинуваченому покарання.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції виконав указані вище вимоги закону та врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким та нетяжким злочинами, один із яких ОСОБА_8 вчинено з необережності, особу обвинуваченого, який у силу ст.89 КК України несудимий, не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, дані досудової доповіді про те, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе, думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому суворе покарання, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставин, що його обтяжують - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та в стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, цей суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

У той же час, визнання винуватості та розкаяння обвинуваченого під час судових дебатів у суді апеляційної інстанції, є формальним, здійсненим з метою уникнення справедливого покарання, оскільки під час досудового розслідування, судового провадження в місцевому суді та апеляційного розгляду до стадії дебатів обвинувачений категорично заперечував причетність до інкримінованих йому злочинів, належний критичний осуд своїй протиправній поведінці не надавав. На користь зазначених висновків свідчить і те, що ОСОБА_8 , не мав бажання виправити наслідки вчиненого для потерпілої, поряд із відсутністю цивільного позову не намагався будь-яким чином допомогти їй оговтатись від пережитого, компенсувати перенесені страждання чи полегшити душевний біль.

Твердження обвинуваченого про бажання брати участь у обороні України з урахуванням зазначених вище обставин не є мотивованою підставою для пом`якшення йому покарання. Значення має також, що в матеріалах провадження відсутні дані, які би підтверджували придатність ОСОБА_20 до несення військової служби в умовах воєнного стану, те, що він перебуває на військовому обліку, проходив військову службу, має досвід бойових дій або ж надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність його мобілізації.

Окрім того, сторона захисту в судовому засіданні апеляційного суду порушила питання щодо призначення обвинуваченому покарання, яке за розміром є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.286 КК України, однак обставин, які би пом`якшували покарання ОСОБА_8 немає, що унеможливлює застосування до нього положень ст.69 КК України.

Таким чином, призначене місцевим судом обвинуваченому покарання, що за санкціями ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України є наближеним до мінімального та мінімальним, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 70 КК України, з урахуванням принципів співмірності, індивідуалізації за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Так само слід уважати необґрунтованими доводи захисника про застосування щодо ОСОБА_8 дії Закону (ч.5 ст.72 КК України) в редакції №838-VIII від 26 листопада 2015 року.

29 серпня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі №663/537/17 (провадження №13-31кс18) сформувала висновок щодо застосування норми права,за змістом якого під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції №838-VIII лише у випадку, якщо злочин особою вчинено до 20 червня 2017 року (включно).

ОСОБА_8 учинив злочини 10 травня 2020 року, тобто після 20 червня 2017 року, а тому застосування щодо нього дії Закону в редакції №838-VIII від 26 листопада 2015 року є неприйнятним.

Нових обставин, які би переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж у тому, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, у ході апеляційного розгляду наведено не було.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено. Підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що просять апелянти в скаргах, немає.

Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

У порядку ст.404 КПК України вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 26 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з вироку посилання суду на порушення ОСОБА_8 вимог п.2.5 ПДР України.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4