КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчинені кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 29 листопада 2020 року о 04 год., перебуваючи на вул. Антоновича, 41 у м. Києві таємно викрав з кишені куртки раніше не знайомого йому ОСОБА_7 телефон марки «Apple iPhone 7+» в корпусі чорного кольору, вартістю 19696 грн. 90 коп., гаманець вартістю 900 грн., в якому знаходились грошові кошти у сумі 800 грн., банківські карти «ПриватБанк», «Монобанк», «Полтава Банк», «Райффайзен банк».
Після цього, ОСОБА_5 , продовжуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи у магазині, що знаходиться у м. Васильків Київської області (більш точна адреса під час дізнання не встановлена), придбав товар на суму 465 грн., здійснивши безконтактний платіж «Pay Pass», використавши належну ОСОБА_7 банківську карту «Райффайзен банк», яку викрав раніше.
Своїми діями ОСОБА_5 завдав матеріальних збитків ОСОБА_7 у загальному розмірі 21861 грн. 90 коп.
В апеляційний скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить змінити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року в частині призначення покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік на інший вид покарання, не пов`язаний з обмеженням волі.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що призначений судом вид та міра покарання є занадто суворими, оскільки він на досудовому розслідуванні щиро розкаявся у скоєному, сприяв його розслідуванню, відшкодував потерпілому завдані збитки.
Окрім того, в матеріалах провадження міститься письмова заява про визнання винуватості, що на думку апелянта, вказує на його зізнання та щиросердне каяття у вчиненому та сприяння розкриттю кримінального проступку.
Також обвинувачений звертає увагу, що, в порушення вимог ст. 374 КПК України, суд необґрунтовано послався на кримінальне провадження №0000948 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки постановлений вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2016 року був скасований Апеляційним судом Київської області і вирок у даному кримінальному провадженні не постановлений.
Окрім того, під час постановлення вироку суд першої інстанції вид та міру покарання обрав самостійно без з`ясування думки сторони обвинувачення та позбавив сторону обвинувачення обов`язку доведення перед судом того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім для виправлення ОСОБА_5 , оскільки санкція ч. 1 ст. 185 КК України, окрім обмеження волі, передбачає штраф, громадські та виправні роботи, а також арешт.
Також обвинувачений наголошує, що судом при ухваленні вироку не врахована обставина, що пом`якшує покарання - щире каяття.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Як убачається із рішення суду першої інстанції, ОСОБА_5 під час дізнання, у присутності захисника ОСОБА_8 склав письмову заяву, відповідно до якої беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в апеляції не заперечується і колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку в цій частині у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 404 КПК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, згідно з якими останній офіційно не працює, не має зареєстрованого місця проживання, наявність невідшкодованої матеріальної шкоди, під наркологічним чи психологічним наглядом не перебуває, на утриманні якого перебуває малолітня дитина, 2013 року народження, його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, а також те, що відносно ОСОБА_5 є нерозглянуте кримінальне провадження, у якому він обвинувачується в особливо тяжкому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначив покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі відповідає принципу індивідуалізації покарання та положенням ст. 65 КК України.
При цьомку колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно послався на наявність не розглянутого кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та врахував вказану обставину при призначенні покарання,оскільки це порушує передбачену ст. 17 КПК України загальну засаду кримінального провадження презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Разом з тим, ця обставина, на думку колегії суддів, не моглавплинути на вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 185 КК України.

Доводи обвинуваченого про те, що під час постановлення вироку суд першої інстанції вид та міру покарання обрав самостійно без з`ясування думки сторони обвинувачення, є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України розгляд обвинувального акту проводився у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні та за відсутності всіх учасників судового провадження, зокрема, прокурора.
Доводи апелянта про те, що судом при ухваленні вироку не врахована обставина, що пом`якшує покарання - щире каяття, є такими, що заслуговують на увагу, проте, на думку колегії суддів, визнання такої обставини, як щире каяття само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо ОСОБА_5 менш суворого виду покарання, оскільки ця обставина, виходячи з обставин кримінального провадження, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідків.
При цьому, посилання обвинуваченого на те, що він відшкодував потерпілому завдану шкоду не може бути взятим до уваги, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про відшкодування шкоди.

Таким чином, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено переконливих доводів, які б слугували підставою для пом`якшення призначеного йому покарання, тому колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №752/1031/21

Провадження №11-кп/824/25442022
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Доповідач ОСОБА_1