КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/2767/2022 Категорія ч. 1 ст. 259 КК України
Єдиний унікальний номер 752/415/22 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003022, внесеного до ЄРДР 9 грудня 2021 року, по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2022 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, з неповною вищою освітою, неодружений, працюючи на посаді бармена в ресторані «Мама я покушал», зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 9 грудня 2021 року о 16.10 год., перебуваючи поблизу магазину «Фора» на вул. Кустанайській, 10, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки у виді шкоди громадській безпеці, зі свого мобільного телефону марки «Xiomi Redmi», в якому знаходилась сім-карта з абонентським номеро НОМЕР_1 , здійснив повідомлення оператору Комунальної бюджетної установи «Контактний центр міста Києва 1551» про замінування «Центрального автовокзалу», що знаходиться у м. Києві на проспекті Науки, 1, достовірно знаючи, що поширена ним інформація є неправдивою.

Не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить повторно дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 , вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 259 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки.
Посилаючись на положення ст. 3 Конституції України, ст. ст. 12, 65 КК України, п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що покарання, призначене ОСОБА_6 , не відповідає вимогам закону, що потягло постановлення вироку, який не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
- прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, призначити обвинуваченому покарання у виді 2 років позбавлення волі, зазначивши про те, що суд не достатньо дослідив тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого є несправедливим та недостатнім для його виправлення;
- обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, визнавши повністю свою вину у скоєному, та вказавши про те, що він не мав на меті дійсно вчиняти такі дії. Він зателефонував спочатку за номером 1550 з приводу поганого тиску гарячої води; після цього він телефонував до ДБР щодо побиття його та брата працівниками поліції, проте, там не відповідали. Він знову зателефонував до колцентру з цього питання, де йому порекомендували звернутись до Офісу Генерального прокурора. Він неодноразово телефонував в Офіс Генерального прокурора, але й там не було відповіді. Перебуваючи в емоційному стані, бажаючи привернути увагу на справу, запитав у оператора «мені що замінувати вокзал?», а потім сказав, що замінував автовокзал. На той момент наслідків не усвідомлював. Кається у вчиненому, не мав на меті повідомляти про замінування, дуже шкодує, що вчинив таке. Просив вибачення перед усіма, кому спричинив незручності. Жалкує, що таке відбулось;
- дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з матеріалами судового провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 259 КК України як завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.

Що стосується доводів прокурора про те, що покарання, призначене ОСОБА_6 , не відповідає вимогам закону, що потягло призначення покарання, який не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, то колегія суддів доходить такого висновку.

У відповідності з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Колегія суддів також враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Враховуючи вказані обставини, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 259 КК у виді позбавлення волі.
Разом з тим, місцевий суд, враховуючи молодий вік обвинуваченого, його позитивну характеристику, наявність постійного місця роботи, а також, зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, вважав можливим виправлення ОСОБА_6 із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку, який буде достатнім для того, щоб винний в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, та поклав на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Так, з урахуванням обставин справи, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 259 КК України у виді 2 років позбавлення волі не є занадто м`яким або несправедливим, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України

Що ж стосується застосування судом до обвинуваченого положень ст. 75, 76 КК України, то колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при прийнятті рішення про можливість застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, обґрунтування прийнятого рішення, та з урахуванням встановлених обставин, а також даних про особу обвинуваченого дійшов висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом пробації за місцем проживання, та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, і таке рішення місцевого суду є мотивованим та не суперечить вимогам ст. ст. 75 КК України,
При цьому колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а відповідно до ст. 78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та постановлення в цій частині свого вироку, як просить прокурор в апеляційній скарзі, а тому апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 7 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 259 КК України, без змін.

Ухвала може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

________________________ _________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4