Справа № 535/1153/22
Провадження № 1-кс/535/298/22
УХВАЛА
іменем України
14 вересня 2022 року смт Котельва

Слідчий суддя Котелевського районного суду Полтавської областіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
адвокатаОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000674 від 11.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
установив:
Представник володільця майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000674 від 11.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
У судовому засіданні ОСОБА_5 клопотання підтримав, просив його задовольнити з підстав які зазначені у ньому.
У судовому засіданні прокурор Дергачівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні клопотання.
Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, доводів сторін, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання з таких підстав.
Ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 20 січня 2022 року (справа № 619/5453/21, провадження № 1-кс/619/38/22) накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль торгівельної марки «MITSUBISHI LANCER X» державний номер НОМЕР_1 , номер кузова № НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_6 та який належить його дружині ОСОБА_7 . Місцем зберігання вказаного автомобіля призначено територію ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області за адресою: Харківська область, м. Дергачі, вул. 1-го Травня, 10.
Розпорядженням Голови Верховного Суду №10/0/9-22 від 16.03.2022 Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Дергачівського районного суду Харківської Полтавської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Отже, в разі звернення процесуальної особи, що здійснює кримінальне провадження, з клопотанням до слідчого судді про арешт майна, норми діючого кримінального процесуального законодавства, прямо встановлюють обов`язок цієї особи звертатися з таким клопотанням саме в рамках конкретного провадження, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у зв`язку із розслідуванням якого подається клопотання та відомості щодо вчинення саме цього кримінального правопорушення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
В статті 223 КПК України викладені вимоги до проведенні слідчих (розшукових) дій. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні; підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною шостою статті 132 КПК України передбачено, що до клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.
З доданого до клопотання витягу Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000674 від 10.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вбачається що 10 листопада 2021 року зі служби «102» до ВП №3 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення про те, що 10.11.2021 на автодорозі «Харків-Суми» в смт Солоницівка Харківського району Харківської області невстановлений автомобіль під керуванням невстановленого водія здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 .
Згідно рапорту поліцейського СКП ВП № 3 ХРУП № 3 капітана поліції ОСОБА_9 було встановлено, що до скоєного злочину може бути причетним ОСОБА_6 , який у своєму володінні має транспортний засіб «MITSUBISHI LANCER X» р/н НОМЕР_1 кузов чорного кольору, та який рухався на своєму автомобілі після ДТП у вказаному населеному пункті Солоницівка, та який ймовірно змінював номерні знаки свого автомобіля на номерні знаки НОМЕР_3 , що було встановлено під час перегляду відео з камер спостереження, розташованих по ходу руху транспортного засобу автомобіля торгівельної марки «MITSUBISHI LANCER X» який зник з місця події.
Частиною 1 статті 286 КК України передбачена кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Слідчий суддя зазначає, що у справах за клопотаннями сторони обвинувачення про накладення арешту на майно, крім передбачених КПК України підстав для такого арешту, слідчий та прокурор також мають довести наявність події злочину та зв`язок речей, про арешт яких порушується питання, з обставинами злочину.
Відповідно до положень статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до абзацом 2 частини 1 статті 174 КПК, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Тобто особа, яка подала клопотання про скасування арешту майна, має довести суду окрему або одночасну наявність фактів необґрунтованості накладення арештів майна чи відпадання потреби в їх застосуванні.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
Слідчий суддя вважає, що залишається необхідність арешту тимчасово вилученого майна, а саме: транспортного засобу «MITSUBISHI LANCER X» р/н НОМЕР_1 , оскільки вказаний автомобіль відповідає критеріям речового доказу та є достатні підстави вважати, що він зберіг на собі сліди кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому існують обґрунтовані підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити даний вид забезпечення кримінального провадження так як незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вилученого майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
В силу статті 41 Конституції України, статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden)). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
Частиною першою статті 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав до арешту транспортного засобу «MITSUBISHI LANCER X» р/н НОМЕР_1 , враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.
Слідчий суддя зазначає, що власником автомобіля є ОСОБА_7 , яка не є учасником даного кримінального провадження, з часу внесення до ЄРДР даних про злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, минуло понад дев`ять місяців, у даному кримінальному провадженні експертами ХНДІСЕ ім. Н.С. Бокаріуса проведено експертизу матеріалів, речовин та виробів.
Стаття 173 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати, поряд з іншими обставинами, наслідки арешту майна для третіх осіб.
Так, слідчий суддя вважає, що відпала потреба у подальшому застосуванні цього заходу у вигляді перебування транспортного засобу на території ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, оскільки це порушує баланс між втручанням у права та свободи особи та потребами досудового розслідування.
До того ж суду не надано жодних доказів, які б обґрунтовували необхідність в подальшій дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна шляхом перебування транспортного засобу на території ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області, зокрема, призначення та проведення відповідних слідчих дій та експертиз з вказаним майном, визнання указаного майна речовим доказом, тому є достатні підстави для задоволення клопотання частково, оскільки володілець майна не повинен нести непропорційний та непомірний тягар щодо користування майном, тому слідчий суддя вважає за необхідне змінити спосіб зберігання арештованого транспортного засобу.
Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частинами першою та другою статті 309 КПК України визначено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
Зазначений перелік є вичерпний та розширеному тлумаченню не підлягає.
Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому.
Отже, нормами КПК України не передбачено можливості оскарження в апеляційному порядку рішення слідчого судді про зміну способу арешту майна та відмови у скасуванні арешту.
Згідно з ч. 3 ст. 309 КПК України скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 131, 132, 170-174, 175, 309, 310, 395 КПК України, слідчий суддя
постановив:
Клопотання адвоката ОСОБА_5 про скасування арешту майна задовольнитичастково.

Транспортний засіб марки «MITSUBISHI LANCER X» кузов № НОМЕР_4 р/н НОМЕР_1 , який зберігається на території ВП № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області за адресою: Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, вул. 1-го Травня, 10;негайно передати під письмову розписку на відповідальне зберігання ОСОБА_6 .

Заборонити проводити відчуження у будь-який спосіб автомобіля марки «MITSUBISHI LANCER X» кузов № НОМЕР_4 р/н НОМЕР_1 .

Зобов`язати ОСОБА_6 зберігати автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER X» кузов № НОМЕР_4 р/н НОМЕР_1 у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, та надавати його за першою вимогою слідчого для проведення відповідних слідчих дій у кримінальному провадженні № 0000674 від 11.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Попередити ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за статтею 388 КК України та необхідність збереження арештованого майна.
В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1