Справа №760/5265/22 1-кп/760/2025/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«28» червня 2022 року

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Мала Каховка Херсонської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, є військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

1.Історія провадження

11 травня 2022 року до Солом`янського районного суду м. Києва з Державного бюро розслідувань надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000596 від 26.07.2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України.

12 травня 2022 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у вказаному провадженні призначено підготовче судове засідання.

30 травня 2022 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва призначено судовий розгляд кримінального провадження по суті.

Одночасно суд зазначає, що під час підготовчого судового засідання захисником обвинуваченого було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Однак, вказане клопотання було надано суду без доказів на його обґрунтування, а тому залишено судом без задоволення.

Під час судового розгляду було оголошено обвинувальний акт, обвинувачений свою вину, у вчиненні кримінального правопорушення, визнав у повному обсязі.

Під час судового розгляду захисником обвинуваченого повторно було заявлено клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України з наданням відповідного обґрунтування та доказів на підтримання клопотання.

2.Позиції учасників судового провадження щодо заявленого клопотання

Як зазначає захисник обвинуваченого у клопотанні, у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, кримінальне провадження підлягає закриттю.

Так, строк досудового розслідування було продовжено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2022 року до чотирьох місяців, тобто до 03.03.2022 року, у подальшому, строк досудового розслідування не продовжувався, а тому, після повідомлення ОСОБА_4 про підозру, закінчився строк досудового розслідування.

Додатково захисник пояснив, що у справі є повідомлення про завершення досудового розслідування від 01.03.2022 року, проте вказане повідомлення ані стороні захисту, ані обвинуваченому взагалі не направлялося, а було отримано безпосередньо у прокурора 10.05.2022 року, який викликав сторону захисту до себе повісткою через месенджер «WhatsApp» лише у травні місяці.

Про наявність такого повідомлення від 01.03.2022 року сторона захисту дізналася лише 10.05.2022 року під час ознайомлення у порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування (що підтверджується підписом захисника у протоколі про ознайомлення з матеріалами досудового розслідування). Такі повідомлення обвинуваченому та його захиснику не вручалися, на пошту не надходили та будь-яким іншим чином, у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб, не повідомлялося. Матеріали кримінального провадження, які були відкриті стороні захисту, не містять будь-яких доказів на підтвердження належного вручення або направлення поштою або будь-яким іншим чином вищевказаних повідомлень.

Також, як зазначає захисник, матеріали кримінального провадження не містять документів, які б підтверджували зупинення або продовження строків досудового розслідування, обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні направлений поза межами строків досудового розслідування, у зв`язку із закінченням строків, визначених ст. 219 КПК України, а тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі абз. 1 п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У даному кримінальному провадженні 03.11.2021 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та цього ж дня допитано у якості підозрюваного.

У подальшому стосовно ОСОБА_4 , за його участю чи відома, а також за участю чи повідомленням його захисників жодні процесуальні дії не проводилися, процесуальні рішення не приймалися. Будь-яких повідомлень, запитів, листів, смс-повідомлень тощо щодо будь-яких рухів у вказаному кримінальному провадженні ані обвинуваченому, ані його захисникам - не вручалися та не надходили.

Наводячи відповідну практику Верховного Суду, захисник просить провадження у справі закрити.

Обвинувачений клопотання захисника підтримав, просив його задовольнити.

Прокурор заперечував проти заявленого клопотання, вказавши, що воно необґрунтоване та не відповідає фактичним обставинам. Так, прокурор пояснив, що дійсно, повідомлення, яке наявне у справі, стороні захисту не надсилалося, проте, це було викликано об`єктивними обставинами, а саме через те, що в Україні було оголошено воєнний стан, були перебої з мережею Інтернет, відділення Укрпошти не працювали. При цьому, органами досудового розслідування вживалися необхідні заходи щодо вручення вказаного повідомлення, та так було вручене стороні захисту при першій можливості. Звертає увагу суду на те, що адвокат обвинуваченого на той час перебував за кордоном, сам обвинувачений проходив військову службу, а тому з ним не було зв`язку. Усі вказані обставини у сукупності вказують на те, що строки досудового розслідування були дотримані, порушень з боку обвинувачення не має.

Як на доказ зазначеного посилається на відповідь АТ «Укрпошта» від 07.06.2022 року, згідно якої робота об`єктів поштового зв`язку в м. Києві дійсно були призупинена з 24.02.222 року, однак 1.05.2022 року більшість відділень відновило роботу.

Інших пояснень та доказів прокурор суду не надав.

Спростовуючи позицію сторони обвинувачення сторона захисту зазначила, що дійсно основний адвокат обвинуваченого перебував за кордоном, однак вказане жодним чином не перешкоджало проведенню дій, оскільки обвинувачений був забезпечений іншим захисником.

Також, захист акцентує увагу, що ані слідчий, ані прокурор навіть не намагалися зв`язатися з обвинуваченим та його захистом, оскільки вони постійно були на зв`язку та ніхто їм не телефонував та не зв`язувався будь-яким іншим чином.

Що стосується проходження обвинуваченим військової служби, то захист вказує на те, що останній дійсно проходив військову службу, однак на території м. Києва, а тому з ним постійно був зв`язок. Як на доказ зазначеного суду надана відповідь військової частини (а.п. 45).

Одночасно захистом надано суду роздруківки з офіційного сайту Укрпошти, згідно яких станом на 1 березня 2022 року майже усі відділення Укрпошти відновили свою роботу. Як зазначено, не працюють лише відділення, що знаходяться на сході країни. Місто Київ не зазначений у переліку територій, де відділення не працюють.

3 Мотивація суду
Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дійшов такого висновку.

Щодо надання можливості стороні кримінального провадження надати суду докази на обґрунтування своєї позиції
Однією з форм вираження принципу демократичної організації держави у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження.

Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Змагальність передбачає сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Змагальність у кримінальному провадженні це процесуальний режим, який є сукупністю організаційних та функціональних правових положень, що передбачає таку побудову процесу з`ясування обставин кримінального провадження та його вирішення, щоб сторони кримінального провадження могли скористатися достатньою сукупністю процесуальних засобів задля представлення, доказування своїх правових позицій, спростування інших правових позицій, а суд на підставі цього був спроможний законно та справедливо вирішити правовий спір по суті, максимально врахувавши та знайшовши при цьому оптимальний баланс між усіма приватними та суспільними інтересами.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом.

У даному кримінальному провадженні, суд, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 22 КПК, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у повному обсязі створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема статті 36, 40 КПК України, передбачають, що прокурор, слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, частини п`ятої статті 21 Закону України № 1402-VIII є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Чинне законодавство передбачає чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення судом функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019 у провадженні № 11-945сап18).

Тобто, системний аналіз положень КПК України свідчить, що подання того чи іншого клопотання у конкретному кримінальному провадженні є правом особи, а не обов`язком через, що реалізується нею на власний розсуд.

У цій справі суд у повному обсязі сприяв сторонам у використанні ними своїх прав на власний розсуд.

Фактично захистом перед судом поставлене єдине питання: з`ясувати чи повідомлено належним чином стороною обвинувачення сторону захисту про завершення досудового розслідування після вручення обвинуваченому підозри. Якщо ні, то чи були ці причини поважними.

Відповідаючи на це питання та дослідуючи докази в цій частині, судом встановлено, що згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, який долучено до обвинувального акта та наданий суду, убачається, що останній містить доручення слідчому на відкриття матеріалів кримінального провадження та повідомлення про завершення досудового розслідування сторонам кримінального провадження. Вказане доручення датовано 01.03.2023 року (а.п. 16 реєстру)

При цьому, сторона захисту наполягає, що вказане повідомлення містить формальний характер, воно стороні захисту не направлялося, слідчий просто вклав його до справи, чим, в цій частині, сфальсифікував відомості про те, що сторона захисту ознайомлена із тим, що досудове розслідування у справі завершено.

З метою усунення суперечностей, на запитання суду прокурор відповів, що на даний час відсутні будь-які докази того, що вказане повідомлення стороні захисту було направлене, як й відсутні будь-які відомості того, що сторона обвинувачення повідомляла сторону захисту про завершення досудового розслідування. Додатково прокурор зазначив, що дійсно таке повідомлення не направлялося, оскільки не працювали відділення Укрпошти.

Іншого сторонами не повідомлено та доказів суду не надано.

Аналізуючи вказану ситуацію, суд зазначає таке.

Щодо можливості закриття справи із підстав зазначених стороною захисту
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Положення ч. 1 ст. 21 КПК України гарантують кожному право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно зі статтею 113 КПК процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу (частина 2 статті 113 КПК).

Нормами частини 4 статті 115 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що при обчисленні строків місяцями строк закінчується у відповідне число останнього місяця. Якщо закінчення строку, який обчислюється місяцями, припадає на той місяць, який не має відповідного числа, то строк закінчується в останній день цього місяця.

За своєю юридичною природою процесуальні строки виступають темпоральними умовами реалізації суб`єктивних прав і юридичних обов`язків учасників кримінальних процесуальних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

У відповідності до частини 1 статті 219 Кримінального процесуального кодексу України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно з вимогами статті 219 Кримінального процесуального кодексу України досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину. Строк досудового розслідування може бути продовжений з підстав та в порядку, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом.

Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею (частина 5 статті 219 Кримінального процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 5 статті 294 Кримінального процесуального кодексу України строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

Відповідно до ст. 283 КПК прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру закрити кримінальне провадження, звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, або звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Зазначені вимоги закону кореспондують загальній засаді кримінального провадження, закріпленій у статті 28 КПК України, відповідно до якої розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень, і співвідносяться з практикою Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так у справі "Іванов проти України" зазначено, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в кримінальному провадженні застосовується у такий спосіб, щоб особа, яку звинувачено, не залишалася тривалий час у стані невизначеності щодо своєї дол. (пункт 71). Аналогічні позиції ЄСПЛ висловив у справах Карт проти Туреччини (пункт 68), Вемхофф проти Німеччини (пункт 18). При цьому ЄСПЛ у справі "Іванов проти України" вказав, що період, який має прийматися до уваги повинен відраховуватися саме з порушення кримінальної справи проти особи (пункт 63).

В інтерпретації ж до чинного КПК України цей період необхідно відраховувати з дня притягнення до кримінальної відповідальності, як стадії кримінального провадження, яка, згідно з пунктом 14 частини 1 статті 3 КПК України, починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Темпоральний відлік строків досудового розслідування розкрито у постанові Верховного Суду від 07.12.2021, справа № 946/1753/20, де зазначено, що «...Період з моменту повідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, та відкриття матеріалів провадження для ознайомлення у строки досудового розслідування не включаються. Проте факт завершення досудового розслідування має бути належно підтверджений, як і факт повідомлення цієї інформації стороні захисту. Тобто у строк досудового розслідування не включається весь період часу з моменту направлення або безпосереднього вручення такого повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування до моменту закінчення ознайомлення цієї сторони з матеріалами досудового розслідування».

Аналогічну позицію про темпоральний відлік строків досудового розслідування висловлено у постанові Верховного Суду (постанова від 15.09.2021 у справі № 711/3111/19).

Як убачається з вказаних постанов Верховного Суду, останній орієнтує суди, що факт завершення досудового розслідування має бути належно підтверджений, як і факт повідомлення цієї інформації стороні захисту.
Всупереч цьому, у провадженні, що є предметом даного розгляду, відсутні взагалі будь-які підтвердження факту повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування.

Велика палата ЄСПЛ у п. 68 рішення у справі Карт проти Туреччини (Kart v. Turkey, заява №8917/05) зазначила, що право на розгляд справи протягом розумного строку базується на необхідності гарантувати, що обвинуваченим доведеться залишатись занадто довго у стані невизначеності щодо результатів кримінальних звинувачень проти них. Так само ЄСПЛ у п. 18 рішення в справі Вемхофф проти Німеччини (Wemhoff v. Germany, заява №2122/64) вказував, що чітка мета відповідного положення п. 1 ст. 6 Конвенції у кримінальних справах полягає у забезпеченні того, щоби обвинувачені особи не перебували занадто довго під обвинуваченням та обвинувачення було визначене.

У постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 344/6630/17 Верховний Суд констатував, що закон пов`язує закінчення досудового розслідування з ухваленням процесуального рішення постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акта чи відповідного клопотання. У § 1 гл. 24 КПК України розкриваються відповідні форми закінчення досудового розслідування.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від справа № 711/3111/19: «перевірка судом першої інстанції у підготовчому провадженні дотримання прокурором вимог, передбачених статтями 291, 293 КПК, а також виконання ним приписів статті 219 КПК в частині направлення обвинувального акта у строки досудового розслідування є передумовою набуття підозрюваним у вчиненні злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я особи, процесуального статусу обвинуваченого стосовно якого, відповідно до частини 1 статті 337 КПК, має здійснюватися судовий розгляд.

Направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого (підсудного), а, отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі пункту 10 частини 1 статті 284 КПК.

Аналогічні висновки зроблені у постановах ККС/ВС від 29.11.2021 року, справа № 405/3805/20, від 01.07.2021, справа № 752/3218/20, від 07.12.2021 року справа № 946/1753/20, від 26.05.2020 у справі №556/1381/18, від 26.05.2020 у справі №712/6375/18

Щодо належного повідомлення
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке, відповідно до ст. 1 КПК, складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Глава 11 - виклик слідчим, прокурором, судовий виклик і привід КПК передбачає, що слідчий, прокурор під час досудового розслідування має право викликати підозрюваного, свідка, потерпілого або іншого учасника кримінального провадження у встановлених цим Кодексом випадках для допиту чи участі в іншій процесуальній дії (ст. 133 КПК).

Особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом (ст. 135 КПК).

Належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом (ст. 136 КПК).

Поважними причинами неприбуття особи на виклик є: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик (ст. 138 КПК).

За таких умов, а також за даними, що повідомив прокурор, суд позбавлений змоги констатувати факт того, що сторона захисту була викликана у встановленому КПК порядку, зокрема, відсутнє підтвердження отримання повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом. Не надано прокурором й будь-яких інших доказів, про повідомлення сторони захисту будь-яким шляхом.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
При цьому, суд відкидає доводи прокурора про те, що органами досудового розслідування вживалися заходи для повідомлення обвинуваченого та його захисників про завершення досудового розслідування. Також, суд вважає не переконливими доводи прокурора щодо того, що не можливо було відправити відповідне повідомлення через те, що не працювали відділення Укрпошти.

Так, стороною обвинувачення надано суду довідку, що у м. Києві було призупинено роботу об`єктів поштового зв`язку, проте, з урахуванням змісту такої довідки, а також інших даних, що містяться на офіційному сайті Укрпошти, а також враховуючи об`єктивну ситуацію на території м. Києва у період з 01.03.2022 року по 10.05.2022 року, суд вважає такі доводи прокурора такими, що містять обґрунтований сумів в частині дійсної неможливості направити відповідне повідомлення стороні захисту.

Щодо обґрунтованого сумніву
Враховуючи те, що прокурор наполягає на тому, що органами досудового розслідування вживалися заходи щодо повідомлення сторони захисту, суд вважає за необхідне додатково проаналізувати вказані доводи через призму обґрунтованого сумніву.

Й хоча вказаний інститут більше розповсюджується на доведеність вини особи у вчиненні злочину, суд, застосовує вказаний принцип у більш широкому значенні, оскільки, на думку суду, він розповсюджується на усі стадії кримінального переслідування особи.

Так, у рішенні Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року зазначено, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства, а перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

З урахуванням того, що такі докази мають випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа "Коробов проти України" № 39598/03 від 21.07.2011 року), тобто бути такими, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25).

Системний аналіз змісту положень КПК в поєднанні з вказаною позицією КСУ та ЄСПЛ, що ураховується з огляду на норми ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", свідчить, що у такого роду провадженнях належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення для неї, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні рішення. Сам обов`язок щодо збирання доказів покладається на сторону обвинувачення.

Проаналізувавши доводи прокурора, суд установив, що вказане ним не є дійсним та доведеним з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.

У даній справі прокурор фактично переклав на обвинуваченого обов`язок того, що він має довести, що він бажав ознайомитися із матеріалами справи, замість того, аби довести суду, що слідчий, у відповідності до вимог КПК, повідомив особу про закінчення досудового розслідування, що є неприпустимим та протирічить зазначеним вище нормам.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати певний факт доведеним поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії події, є підставою для розумного сумніву.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 р. у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 р. у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 р. у справі № 760/23459/17 та ін.).

Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Зазначене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відповідно до частини 5 статті 9 КПК повинна враховуватися при застосуванні кримінального процесуального законодавства України. Так, ЄСПЛ вважає, що доведення "поза розумним сумнівом" відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються при визначенні кримінальної відповідальності і має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення по справах "Козинець проти України", "Авшар проти Туреччини", "Севтап Везнедароглу проти Туреччини").

Суд враховує, що згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст.62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п.150, п.253).

Суд також приймає до уваги, що у кримінальному процесі реалізація принципу справедливості полягає в обов`язку правоохоронних органів установити об`єктивну істину у справі, забезпечити законні права та інтереси учасників процесу, дотримуватись принципу презумпції невинуватості, правильно кваліфікувати дії обвинуваченого, не допускаючи упередженого, необ`єктивного підходу до розв`язання справи, забезпечити учасникам процесу рівні можливості в дослідженні доказів і захисті своїх прав, неухильно додержуватись закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був підданий покаранню, що відповідає його діянню, і жоден невинуватий не був притягнутий до відповідальності.

Таким чином, з урахуванням викладеного, доводи прокурора виглядають сумнівними в частині того, що не працювали відділення Укрпошти. Доказів цьому суду не надано, тим більше, органи досудового розслідування могли скористатися будь-яким відділенням Укрпошти для направлення кореспонденції. Також прокурором не надано суду жодного доказу, що взагалі вживалися заходи для повідомлення сторони захисту будь-яким іншим способом.

Тим більше, у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 756/6018/20 зазначено про те, що формальна наявність у матеріалах кримінального провадження запиту прокурора, прийнятого в порядку ч. 6 ст. 290 КПК України, не зумовлює зупинення перебігу строку досудового розслідування у разі відсутності доказів його направлення чи вручення стороні захисту.

Стала позиція Верховного Суду зазначає, що період з моменту повідомлення сторони захисту про завершення досудового розслідування у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, та відкриття матеріалів провадження для ознайомлення у строки досудового розслідування не включається. Проте факт завершення досудового розслідування має бути належно підтверджений, як і факт повідомлення цієї інформації стороні захисту. Тобто у строк досудового розслідування не включається весь період часу з моменту направлення або безпосереднього вручення такого повідомлення стороні захисту про завершення досудового розслідування до моменту закінчення ознайомлення цієї сторони з матеріалами досудового розслідування (постанова Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 758/12538/20).

Більш того, суд звертає увагу, що положеннями частини 4 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України прокурору надані повноваження, щодо закриття кримінального провадження у зв`язку із спливом строків досудового розслідування після оголошення особі про підозру, що свідчить про те, що саме процесуальний керівник наділений чинним процесуальним законодавством повноваженнями та обов`язком слідкувати за дотриманням процесуальних строків під час проведення досудового розслідування. Прокурором ці повноваження реалізовані не були.

4. Загальні висновки
За таких обставин, суд дослідивши матеріали, що надані сторонами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає за необхідне провадження у справі закрити, адже інше рішення суду, з урахуванням позиції сторони обвинувачення, є неприйнятним, у силу норм ст. 2 КПК.

У даному кримінальному провадженні 03.11.2021 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та цього ж дня допитано у якості підозрюваного.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.01.2022 року строк досудового розслідування у цій справі продовжено до чотирьох місяців, тобто до 03.03.2022 року,

Строк досудового розслідування кримінального провадження не був продовжений у встановленому законом порядку і не зупинявся, що не заперечувалося прокурором у судовому засіданні. При цьому, суд звертає увагу, що прокурор не був позбавлений можливості звернутися із відповідним клопотанням до суду.

Обвинувальний акт був затверджений прокурором 10.05.2022 року та його копія вручена стороні захисту 10.05.2022 року, тобто після закінчення строку досудового розслідування.

10.05.2022 прокурор супровідним листом направив цей обвинувальний акт до Солом`янського районного суду м. Києва, проте фактично останній отриманий судом 11.05.2022 року.

Тобто, обвинувальний акт було складено та направлено до суду поза межами строку, визначеного статтею 219 Кримінального процесуально кодексу України.

Вищевикладене узгоджується з позиціями Верховного Суду, які знайшли відображення в прийнятих ним рішеннях, зокрема з ухвалою від 13.10.2020 в справі № 243/11589/19; ухвалою від 26.05.2020 в справі №712/6375/18; постановою від 26.05.2020 в справі №556/1381/18; постановою від 25.11.2020 в справі № 201/10434/19, постановою від 21.04.2021 в справі №991/6516/20.

Крім того, судом не встановлено будь-яких обставин, які б перешкоджали прокурору своєчасно, у межах строку досудового розслідування скерувати до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні. Не навів прокурор в судовому засіданні й будь-яких поважних причин пропуску такого строку.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Саме направлення до суду обвинувального акту у кримінальному провадженні, а не затвердження обвинувального акту прокурором чи вручення обвинувального акту підозрюваному є датою, якою закінчується досудове розслідування.

Враховуючи, що Київська спеціалізована прокуратура звернулась до суду з обвинувальним актом 11.05.2022 року, тобто після закінчення строків досудового розслідування, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника про закриття кримінального провадження відносно обвинуваченого на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Слід звернути увагу й на те, що, відповідно до частини 2 статті 42 КПК обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

З огляду на положення статті 2 КПК України, згідно з яким до кожного учасника кримінального провадження повинна бути застосована належна правова процедура, та істотне порушення загальної засади кримінального провадження, передбаченої статтею 28 КПК України щодо розумних строків, суд погоджується з позицією сторони захисту і вважає, що ОСОБА_4 слід вважати таким, що не набув процесуального статусу обвинуваченого.

Відповідно ж до змісту частини 1 статті 337 КПК судовий розгляд може бути проведений виключно стосовно особи, яка набула статусу обвинуваченого в порядку, передбаченому Законом.

Щодо можливості закриття справи під час розгляду справи по суті
Одним із доводів прокурора про відмову у задоволенні клопотання захисника було те, що вказане клопотання суд може вирішувати виключно під час підготовчого судового засідання.

Проте, суд з таким не погоджується та вважає доводи прокурора в цій частині такими, що не відповідають судовій практиці.

Дійсно, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8,10 частини першої або ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Проте, у даній ситуації суд керується, в тому числі, висновками, що викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 711/3111/19.

Так, як зазначено Верховним Судом, «стосовно позиції прокурора у судовому засіданні, про те, що зі змісту абзацу 2 частини 7 статті 284 та пункту 2 частини 3 статті 314 КПК випливає, що закриття кримінального провадження судом з підстави, передбаченої пунктом 10 частини 1 статті 284 КПК, можливе лише у підготовчому провадженні, то колегія суддів зазначила наступне. Підготовче провадження є своєрідним процесуальним фільтром між досудовим провадженням і судовим розглядом, одним із завдань якого є перевірка відповідності вимогам закону процесуальних рішень, що надійшли від прокурора. Здійснення судового провадження при наявності підстав для закриття кримінального провадження становить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, ухваленого за результатами такого судового розгляду. Виходячи із засад законності та дотримання розумних строків у справі, продовження кримінального провадження відносно особи, щодо якої встановлені та підтверджені підстави для закриття кримінального провадження, суперечить цим засадам».

На підставі викладеного, керуючись статтями 369, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Кримінальне провадження № 0000596, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 Кримінального кодексу України, закрити на підставі пункту 10 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з тим, що після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 04.07.2022 року о 09.30 годині.

Суддя ОСОБА_1