ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/887/22 Справа № 202/2463/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
представників потерпілої ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_12 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000084 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року ОСОБА_8 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.
Залишено без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів.
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у тому, що перебуваючи на посаді лікаря хірурга проктолога проктологічного відділення КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», розташованого на вул. Батумській, 13 в м. Дніпро, будучи медичним працівником, в порушення вимог посадової інструкції лікаря хірурга проктолога проктологічного відділення вищевказаного медичного закладу, знаходячись за адресою: м.Дніпро, вул.Батумська, 13, в період з 25 березня до 08 травня 2013 року, під час стаціонарного лікування в проктологічному відділенні потерпілої ОСОБА_12 , діючи необережно, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг передбачити - злочинна недбалість, неналежно виконав свої професійні обов`язки медичного працівника, внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для потерпілої ОСОБА_12 .
В період з 25 березня до 08 травня 2013 року потерпіла ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилася на стаціонарному лікуванні в проктологічному відділенні КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», розташованого в будинку 13 по вул.Батумській у м.Дніпрі. Лікуючим лікарем ОСОБА_12 було призначено лікаря хірурга проктолога проктологічного відділення вищевказаного медичного закладу ОСОБА_8 , яким було встановлено діагноз хворій ОСОБА_12 парапроктит, свищева форма. 03 травня 2013 року ОСОБА_8 було виконано рентгенологічне обстеження потерпілої та хворій ОСОБА_12 було встановлено клінічний діагноз: остеомеліт куприка.

Відповідно до висновків експерта № 228 від 09 грудня 2013 року та №241-Д від 27 грудня 2013 року при надходженні до медичної установи ОСОБА_12 та при виявленні остеомієліту куприка необхідно було провести корекцію лікувальної тактики - оперативного лікування (ревізії, додаткового розкриття затоків, нефректомії, санації рани).

На думку досудового слідства, ОСОБА_8 неналежно виконував свої професійні обов`язки медичного працівника внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого, відповідно до висновків експертів №228 від 09 грудня 2013 року та №241-Д від 27 грудня 2013 року: запізно виконав рентгенологічне обстеження ОСОБА_12 ; провів консервативну терапію з недооцінкою помірного підвищення рівня глюкози крові; не в повній мірі провів бактеріологічний моніторинг; недостатньо здійснював контроль за веденням хворої.

Загальний аналіз крові виконано однократно; рентгенологічне обстеження грудної клітини не виконано, що призвело до розвитку тяжких ускладнень - клініки сепсису, декомпенсація цукрового обміну, менінгоенцефаліт. Виникнення ускладнень стало причиною переводу хворої в відділення AIT КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», а потім в відділення ІТ гнійно-септичного профілю КЗ «Обласна клінічна лікарня імені Мечникова» ДОР». Дані ускладнення є небезпечними для життя і потребують інтенсивної терапії. На момент проведення експертизи встановлені неврологічні ускладнення у вигляді вторинної менінгомієлопатії з нижнім грубим парапарезом, парагіперестезією, порушенням функції тазових органів по типу неутримання кала і затримки сечі; діабетичної полінейрогіатії з нерізкими розладами чутливості на верхніх кінцівках, незагоєної рани ділянки хрестця, які є наслідком прогресування інфекційних уражень хресцьово-куприкової ділянки і малого тазу з залученням оболонок і речовини спинного мозку з рівня ніжньогрудних сегментів, які призвели до 90% (дев`яносто) стійкої втрати професійної працездатності.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст.140 КК України, а саме в неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачення ОСОБА_8 ґрунтується на висновках комісійних судово-медичних експертиз №228 від 09 грудня 2013 року та №241-Д від 27 грудня 2013 року.
Висновком комісійної судово-медичної експертизи №228 від 09 грудня 2013 року були встановлені недоліки, які були допущені медичними працівниками КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №6» ДОР у вигляді запізнього виконання рентгенологічного обстеження ОСОБА_12 , проведення консервативної терапії, з недооцінкою помірного підвищення рівня глюкози крові, не в повній мірі проведення бактеріологічного моніторингу, недостатнє здійснення контролю за веденням хворої, не виконання рентгенологічного обстеження грудної клітини.
При цьому, відповіді на питання про наявний причинний зв`язок між допущеними медичними працівниками недоліками та наслідками таких недоліків для потерпілої ОСОБА_12 у вищезазначеному висновку експертами розкрито не було, оскільки у висновку не зазначено, що встановлення потерпілій 90% стійкої втрати професійної працездатності пов`язане саме через неналежне виконання медичними працівниками своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення.
Суд першої інстанції зазначив, що висновком комісійної судово-медичної експертизи №241-Д від 27 грудня 2013 року встановлено, що після виявлення остеомієліту куприка необхідно було провести корекцію лікувальної тактики оперативне лікування (ревізію, додаткове розкриття затоків, нефректомію, санацію рани). Проведена консервативна терапія, з недооцінкою помірного підвищення рівня глюкози крові, не проведення в повній мірі бактеріологічного моніторингу, недостатній рівень контролю за веденням хворої, призвели до розвитку тяжких ускладнень клініки сепсису, декомпенсації цукрового обміну, менінгоенцефаліту. Дані ускладнення є небезпечними для життя і потребують інтенсивної терапії.
Суд першої інстанції встановив, що 03 травня 2013 року хворій ОСОБА_12 було зроблено рентген знімок з метою перевірки наявності патології. Подальші дні, до 06 травня 2013 року включно, були вихідними і не передбачали нагляду за станом ОСОБА_12 саме з боку ОСОБА_8 .
Оскільки вказаним рентгенологічним дослідженням було встановлено, що фрагменти кісток куприка не візуалізуються, одержана інформація не підтвердила процес остемієліту і для його підтвердження необхідно було виконати магнітно-резонансну томографію крижово-куприкової зони, яка в міській лікарні №6 відсутня.
В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що він не впливає на проведення такої процедури, а тільки повідомляє завідуючих відділенням, родичів потерпілої та видає направлення, що і зробив 07 травня 2013 року, однак будь-яких дій з боку потерпілої сторони, направлених на організацію проведення ОСОБА_12 томографії до нього не надходило.
На підставі викладеного суд першої інстанції зробив висновок що вказане свідчить, що в даному випадку обвинувачений ОСОБА_8 діяв у межах покладених на нього професійних обов`язків.
Суд першої інстанції також зазначив, що висновки судово-медичних експертиз №241-Д від 27 грудня 2013 року та №228 від 09 грудня 2013 року спростовуються висновками комісійних судово-медичних експертиз № 34/к від 14 березня 2014 року та №130/16 від 24 травня 2017 року.
Суд першої інстанції зазначив, що з дослідженого висновку комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 14 березня 2014 року, вбачається, що при обстеженні пацієнтки не було допущено суттєвих відхилень від стандартів надання медичної допомоги в умовах стаціонару, а діагноз, який був встановлений хворій ОСОБА_12 відповідав клінічній картині та результатам додаткових та інструментальних обстежень. Лікування хворої проводилося відповідно до стандартів надання медичної допомоги затверджених відповідним наказами МОЗ України, хоча і не було позбавлене деяких недоліків: несвоєчасне проведення рентгенологічного обстеження та КТ, не проведення консультації лікаря-ендокринолога, відсутність регулярних записів з 04 по 06 травня, що відображали б динаміку протікання патологічних процесів в організмі хворої. Проте вказані недоліки не носять системного характеру і не мали суттєвої ролі в настанні несприятливих наслідків для здоров`я пацієнтки ОСОБА_12 .
Суд першої інстанції зазначив, що вищевказаною експертизою також було встановлено, що хвора поступила в проктологічне відділення КЗ «Дніпропетровська ШМКЛ» ДОР маючи занедбане хронічне гнійне вогнище в міжсідничній ділянці, яке було неадекватно дреновано 10 січня 2013 року без ревізії джерела інфекції в умовах іншого стаціонару без надання подробиць проведеного лікування.
З 12 лютого по 25 березня 2013 року в стаціонар проктологічного відділення не були надані документи про перебіг лікування хворої, а зі слів заявника лікування проводилося неофіційно, без запису порядку призначення медпрепаратів та подробиць перев`язок, які також проводилися невідомо де і ким. Гнійний процес у ОСОБА_12 мав нетиповий перебіг, не було ознак системного запального відгуку, в аналізах крові; не було лейкоцитозу та лівого зсуву, відсутня лихоманка, грануляційний процес дуже повільний, при цьому відтворюватися нові гнійні порожнини та нориці. Це все мало стати результатом недбалого безсистемного прийому антибактеріальних препаратів, що призвело до утворення мутантної резистентної флори.
Суд першої інстанції зазначив, що через відсутність інформації про перебіг попереднього лікування, лікарям не було відомо про відомості щодо захворювання ОСОБА_12 на цукровий діабет і тільки 07 травня 2013 року було вперше виявлено підвищення рівня глюкози. Після виявлення вказаного захворювання, стан хворої значно погіршився, саме це сприяло проникненню інфекції до ліквору, оскільки первинне вогнище знаходилося безпосередньо близько.
Тобто, протягом 25 березня - 07 травня 2013 року на грунті несприятливих наслідків протікання захворювань у ОСОБА_12 , насамперед мали місце несвоєчасна госпіталізація, та тривале лікування в позагоспітальних умовах, що не відповідає вимогам стандартів надання медичної допомоги. Вищевикладене в купі з безсистемним, тривалим прийомом антибіотиків створило умови для формування в організмі хворої осередку хронічної інфекції, до того ж досить стійкої до антибактеріальної терапії. Атипове протікання захворювання у пацієнтки об`єктивно ускладнювало оцінку клінічної картини.
Суд першої інстанції зазначив, що свідок ОСОБА_13 , завідуючий лікар у КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР, підтвердив висновки експертизи № 34/к від 14 березня 2014 року в тій частині, що до надходження ОСОБА_12 на стаціонарне лікування, остання проходила лікування у неофіційному порядку і лікарі не мали відомостей щодо препаратів, якими раніше лікували потерпілу. Потерпіла ОСОБА_12 поступила до лікарні, коли стан нагноєння був критичний і потребував оперативного втручання.
При цьому, потерпіла ОСОБА_12 також підтвердила факт того, що перед тим, як звернутись у КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР, вона лікувалася у шістнадцятій лікарні міста Дніпра, де їй видалили чиряк на сідниці. Однак через те, що рана загоювалася не дуже добре, їй порадили звернутися за консультацією до лікаря проктолога проктологічного відділення шостої лікарні міста Дніпра.
Наслідки несвоєчасного звернення потерпілої ОСОБА_12 до проктологічного відділення КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР зазначено й у висновку комісійної судово-медичної експертизи №130/16 від 24 травня 2017 року, яка була призначена судом для усунення суперечок між висновками комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 26 лютого 2014 року та висновками комісійних судово-медичних експертиз №228 від 09 грудня 2013 року та №241-Д від 27 грудня 2013 року.
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №130/16 від 24 травня 2017 року погіршення стану хворої з декомпенсацією цукрового обміну, розвитком вказаних вище септичних ускладнень, а в подальшому несприятливих наслідків захворювання, обумовлене поєднанням двох факторів, вказаними вище недоліками надання медичної допомоги протягом 25 березня 08 травня 2013 року та несвоєчасним надходженням хворої з тривалим перебігом поширеного запального процесу на вказаному несприятливому статистичному фоні на стаціонарне лікування. За наявними представленими даними висловитись про те, який із зазначених вище факторів в даному випадку слід розцінювати як переважаючий, неможливо.
Суд першої інстанції зазначив, що вищезазначеною комісійною судово-медичною експертизою також було встановлено, що висновок комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 26 лютого 2014 року є обґрунтованим в частині встановлення характеру основної та ролі фонової патології у несприятливому перебігу та виході захворювання у ОСОБА_12 .
Суд першої інстанції зазначив, що висновки комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 26 лютого 2014 року та №130/16 від 24 травня 2017 року також спростовують результати висновку комісійної судово-медичної експертизи №9-Д від 31 січня 2014 року щодо наслідків лікування у шістнадцятій лікарні та несвоєчасного звернення потерпілої до КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР.
Суд першої інстанції зазначив, що незважаючи на недооцінку стану хворої ОСОБА_12 , з боку лікуючого лікаря ОСОБА_8 , під час загострення хвороби потерпілої ОСОБА_12 , нагляд за останньою здійснювали інші медичні працівники, а не лікар проктолог ОСОБА_8 , який у період загострення не виконував свої службові обов`язки. Зазначене підтверджує і сама потерпіла, вказуючи, що у період з 03 до 07 травня 2013 року, коли її стан різко погіршився, саме чергові лікарі не вжили необхідних заходів для призначення іншого лікування, переводу хворої до реанімації або лікарні ім. Мечнікова.
Враховуючи вищевикладене, суд не прийняв наявні у матеріалах справи висновки експертів №228 від 09 грудня 2013 року, №241-Д від 27 грудня 2013 року, та зазначив, що вони спростовуються висновками комісійних судово-медичних експертиз №34/к від 26 лютого 2014 року та №130/16 від 24 травня 2017 року, які у свою чергу не підтверджують наявність причинного зв`язку між недоліками, допущеними обвинуваченим ОСОБА_8 під час лікування потерпілої ОСОБА_12 , та спричинення тяжких наслідків у виді настання 90% непрацездатності потерпілої через її неналежне лікування.
Тому суд першої інстанції зробив висновок, що в судовому засіданні не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_8 є склад злочину, передбаченого ч.1ст.140 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.
Просить призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України просить звільнити ОСОБА_8 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Просить частково задовольнити цивільний позов потерпілої у розмірі спричиненої майнової шкоди 42 023,80, та моральної шкоди 400 000 грн.

Просить вирішити долю речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

Просить дослідити докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме:

- висновки комісійної судово-медичної експертизи №228 від 09 грудня 2013 року, №241-Д від 27 грудня 2013 року, №9Д від 31.01.2014;

- висновок протоколу засідання клініко-експертноі комісії головного управління охорони здоров`я облдержадміністрації від 19.08.2013;

- виписні епікрізи з Шостої міської лікарні та лікарні імені Мечнікова;

- історії хвороби ОСОБА_12 з КЗ «ДМКЛ №16 ДОР», історію хвороби ОСОБА_12 з ОКБМ, історію хвороби КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР» №0341613; історію хвороби ОСОБА_12 №0655413 КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР, медичну карту амбулаторного хворої ОСОБА_12 ;

- табель робочого часу ОСОБА_8 .

Просить допитати в суді апеляційної інстанції потерпілу ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , судового експерта ОСОБА_23 .

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції безпідставно прийнято до уваги лише відомості, на які вказував сам обвинувачений, свідки сторони захисту, а в основу вироку суд першої поклав висновок експерта, який долучено стороною захисту, при цьому належним чином не обґрунтував причини, чому судом не було прийнято до уваги висновки експертів, що підтверджують винуватість ОСОБА_8 .
Прокурор вважає, що поза увагою суду залишились показання свідків сторони обвинувачення, потерпілої, які повністю суперечать показанням свідків сторони захисту та самого обвинуваченого.
Прокурор зазначив, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 , обвинувачується у неналежному виконанні медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.
Прокурор зазначив, що суд першої інстанції зазначив, що дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 140 КК України, яка передбачає відповідальність медичного працівника за неналежне виконання професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.
Прокурор вважає, що в порушення вимог ст. 337 КПК України, суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, взявши до уваги формулювання обвинувачення, яке не висувалося ОСОБА_8 , та визнав останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в якому той навіть не обвинувачувався.
Прокурор зазначив, що стороною обвинувачення надано докази винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину (показання потерпілої ОСОБА_12 , представника потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_24 , висновки комісійних судово-медичних експертиз №228 від 09.12.2013, №241-Д від 27.12.2013 та №9Д від 31.01.2014, пояснення судового експерта ОСОБА_23 ), які досліджені у судовому засіданні, проте суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги ці докази.
Прокурор вважає, що висновки комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 26.02.2014 та 130/16 від 24.05.2017 спростовують результати висновку комісійної судово-медичної експертизи №9-Д від 31.01.2014 щодо наслідків лікування у шістнадцятій лікарні та несвоєчасного звернення потерпілої до КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР.
Прокурор наголошує, що вказані висновки підтверджують, що в умовах Дніпропетровської шостої медичної лікарні при стаціонарному лікуванні зокрема протягом 25 березня - 07 травня 2013 року зі сторони лікуючого лікаря мала місце недооцінка стану хворої, що призвело до недостатнього обстеження та комплексного лікування пацієнтки (за виключенням його хірургічної складової).
Прокурор вважає, що судом першої інстанції безпідставно покладено в основу виправдувального вироку частину змісту висновку комісійної судово- медичної експертизи 130/16 від 24.05.2017 на спростування висновку комісійної судово-медичної експертизи №9-Д від 31.01.2014, в якій взагалі не вказано про невірну тактику лікування та допущені ОСОБА_8 порушення.

Прокурор також вважає, що висновок комісійної судово-медичної експертизи 130/16 від 24.05.2017 жодним чином не спростовує висновку комісійної судово - медичної експертизи №9-Д від 31.01.2014 щодо наслідків лікування у шістнадцятій лікарні та несвоєчасного звернення потерпілої до КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» ДОР, а навпаки його підтверджує в частині того, що лікуючий лікар мав би визначати лікування хворої, в тому числі з урахуванням попереднього лікування та стану здоров`я хворої, чого лікуючим лікарем ОСОБА_8 зроблено не було.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги висновки комісійних судово-медичних експертиз №228 від 09 грудня 2013 року та №241-Д від 27 грудня 2013 року.
Прокурор зазначив, що у висновку судово-медичної експертизи №228 від 09 грудня 2013 року надано відповідь про наявний причинний зв`язок між допущеними медичними працівниками недоліками та наслідками таких недоліків для потерпілої ОСОБА_12 , отже, суд першої інстанції, на думку прокурора, безпідставно не прийняв вищезазначений висновок експерта.
Прокурор зазначив, що суд необгрунтовано зробив висновок, що через відсутність інформації про перебіг попереднього лікування, лікарям не було відомо про відомості щодо захворювання ОСОБА_12 на цукровий діабет і тільки 07 травня 2013 року було вперше виявлено підвищення рівня глюкози.
Прокурор зазначив, що після виявлення вказаного захворювання, стан потерпілої значно погіршився, саме це сприяло проникненню інфекції до ліквору, оскільки первинне вогнище знаходилось близько.
Прокурор зазначив, що матеріалами кримінального провадження підтверджено, що лікуючий лікар ОСОБА_8 виконував свої професійні обов`язки 3 травня 2013 року, а також 07 травня 2013 року. Лише, в період святкових днів, а саме 04-06 травня 2013 року, ОСОБА_8 був вихідний. Вищезазначене підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_11 , табелями робочого часу ОСОБА_8 .
Тому прокурор вважає, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що в період з 03 по 07 травня 2013 року нагляд за хворою здійснювали інші медичні працівники, в той час, коли 03 травня 2013 року, і 07 травня 2013 року ОСОБА_8 виконував свої професійні обов`язки.
Прокурор також вважає, що суд першої інстанції не врахував показання чергового лікаря ОСОБА_18 який зазначив, що будучи черговим лікарем хворої ОСОБА_12 на травневі свята, самостійно лікування не проводив, оскільки виконував лікування, призначене лікарем ОСОБА_8 , при цьому, на травневі свята погіршення стану хворої не було.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги Положення про чергового лікаря Шостої міської клінічної лікарні, затверджене головним лікарем Шостої МКЛ ОСОБА_25 від 02.01.2013, зокрема, що: «черговий лікар відділення персонально організовує роботу середнього та молодшого персоналу відділення, відповідає за вчасне та якісне виконання лікарських призначень, санітарно-гігієнічний стан відділення, виконання хворими правил внутрішнього розпорядку лікарні».

Прокурор зазначив, що вказане свідчить про те, що саме на лікуючого лікаря ОСОБА_8 покладено відповідальність про визначення лікування хворої ОСОБА_12 , а перед вихідними обвинувачений повинен був видати відповідні лікарські призначення, з огляду на виявлення під час рентгенологічного дослідження 03 травня 2013 року підозри на остеомієліт куприка, в тому числі щодо корекції лікувальної тактики - оперативного лікування (ревізії, додаткового розкриття затоків, нефректомії, санацію рани), як про це зазначено у висновку комісійної судово-медичної експертизи №241 -Д від 27 грудня 2013 року, проте, ОСОБА_8 цього не зробив.

Прокурор зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам, які стосуються питання щодо можливого виявлення остеомієліту, і не спростував їх у вироку.

Прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 під час допиту заявив, що 16 квітня 2013 року потерпілій був призначений антибіотик для лікування остеомієліту. Крім того, обвинувачений під час допиту зазначав про те, що лікування остеомієліту не відноситься до його компетенції, однак суд у своєму вироку не зазначив, про такі показання обвинуваченого.

Прокурор вважає, що вже з 16 квітня 2013 року, у лікуючого лікаря ОСОБА_8 , який почав давати хворій антибіотик для лікування остеомієліту, виникли певні підозри щодо наявності цієї хвороби у ОСОБА_12 , тобто хвороби, лікування якої не відноситься до його компетенції, проте, рентгенологічне дослідження було виконано лише 03 травня 2013 року.

Прокурор також зазначив, що судом першої інстанції не надано також оцінки показанням потерпілої ОСОБА_12 , яка зазначила, що рентгенологічне дослідження від 03 травня 2013 року показало остеомієліт крижової кістки; аналогічним показанням представника потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_14 ; свідка ОСОБА_21 яка зазначила, що на вихідних у пацієнтки почалися ускладнення, однак свідок у ці дні не працювала, лише згодом вона дізналася про діагноз остеомієліт куприка; свідка ОСОБА_26 який зазначив, що приблизно через три тижні лікування, на травневі свята, стан ОСОБА_12 погіршився, був зроблений рентген та виявлено підозру на остеомієліт куприка; показанням судового експерта КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» ОСОБА_23 який в судовому засіданні пояснив, що остеомієліт, який призвів до інших ускладнень розпочався під час лікування потерпілої у шостій лікарні через несвоєчасне виконання медичного обстеження, недоліки лікування призвели до розвитку небезпечного для життя стану.

Окрім того, наявність діагнозу остеомієліту куприка підтверджується висновком комісійної судово-медичної експерти №228 від 09 грудня 2013 року та висновком комісійної судово-медичної експертизи №241-Д від 27 грудня 2013 року, що на думку прокурора, судом належним чином не спростовано.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що ОСОБА_8 продовжував лікування хворої ОСОБА_12 навіть після того, коли було виявлено ознаки остеомієліту, хоча лікування осіб із вказаним діагнозом не входить до компетенції лікаря-проктолога, що в результаті і призвело до виникнення тяжких ускладнень для здоров`я хворої.

Прокурор вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки показанням потерпілої та свідків, враховуючи, що потерпіла ОСОБА_12 зазначала, що вона та її родичі просили обвинуваченого зробити потерпілій комп`ютерну томографію, на що ОСОБА_8 відмовляв; представник потерпілої ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_14 , також повідомили про те, що у проведенні томографії лікарі відмовляли; свідок ОСОБА_19 зазначила про те, що вона робила хворій ОСОБА_12 рентгенологічне дослідження, під час якого було виявлено патологію куприка. Вона зазначила, що рентгенолог діагноз не ставить, а лише пише протокол дослідження. Оскільки під час дослідження куприк не візуалізувався, ОСОБА_12 було рекомендоване пройти томографічне дослідження, рішення щодо направлення на томограф приймає лікар та видає направлення; свідок ОСОБА_27 пояснив, що він один раз консультував хвору ОСОБА_12 як травматолог та рекомендував комп`ютерну томографію таза, направлення на томограф приймає лікар та видає направлення.

Таким чином, при наявності очевидних підстав лікар ОСОБА_8 проігнорував прохання потерпілої та її родичів, а також рекомендації інших лікарів, зокрема рентгенолога ОСОБА_19 та травматолога ОСОБА_27 про направлення на комп`ютерну томографію, на що, на думку прокурора, суд першої інстанції не звернув увагу.

Прокурор зазначив, що судом не досліджувалось, і в матеріалах справи відсутнє направлення ОСОБА_8 на проведення комп`ютерної томографії, що свідчить про те, що обвинувачений таке направлення не видавав.

Тому, на думку прокурора, судом безпідставно прийнято до уваги лише позицію обвинуваченого ОСОБА_8 щодо відсутності у хворої діагнозу остеомієліту та щодо видачі ним 07 травня 2013 року направлення на проведення комп`ютерної томографії.

Прокурор зазначив, що судом першої інстанції безпідставно встановлено, що потерпіла ОСОБА_12 мала захворювання на цукровий діабет, про що нібито було невідомо лікарям, оскільки такого захворювання потерпіла до лікування у Шостій міській клінічній лікарні не мала, що підтверджується матеріалами справи, а підвищення рівня глюкози в крові відбувалося під час перебування хворої у стаціонарі Шостої міської клінічної лікарні.

Прокурор також вважає, що судом першої інстанції не було надано оцінки щодо нездійснення ОСОБА_8 , незважаючи на граничні норми глікемії, щотижневого лабораторного контролю цукру хворої.

Прокурор вважає, що винуватість ОСОБА_8 повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_12 також подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.
Просить призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Просить задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальної шкоди у сумі 44 073,01 грн, та моральної шкоди у сумі 2 300 000 грн.

Апелянт просить дослідити докази: висновки експертів №228 від 09.12.2013, №241-Д від 27.12.2013 року, №9-Д від 31.01.2014 року, №34/к від 14.03.2014 року, №130/16 від 24.05.2017 року.

Просить визнати недопустимим доказ, долучений стороною обвинувачення, а саме: висновок експерта №34/к від 14.03.2014 року, та не враховувати такий висновок експерта як доказ під час ухвалення судового рішення.

Просить визнати недопустимим доказ, та не враховувати під час ухвалення судового рішення висновок експерта №130/16 від 24.05.2017р. в частині врахування висновку експерта №34/к від 14.03.2014 року.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано, що згідно свідчень, наданих в суді першої інстанції завідуючою рентгенологічного відділення ОСОБА_19 та завідуючим травматологічного відділення ОСОБА_20 була підтверджена інформація, що для більш ефективного виявлення ускладнення хвороби кістки куприка, вони казали обвинуваченому ОСОБА_8 відразу після виконання рентген обстеження 03.05.2013 року, що необхідно провести додаткове обстеження потерпілої на комп`ютерному томографі (КТ).

Апелянт зазначила, що суд першої інстанції безпідставно не перевірив пояснення обвинуваченого в частині того, що він надав направлення на КТ родичам потерпілої 07.05.2013 року, однак родичі відмовились його проводити, враховуючи, що жодного запису, окрім слів обвинуваченого щодо видачі останнім направлення на КТ відповідних записів відмови родичами в історії хвороби №0341613 немає.

Апелянт зазначила, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги пояснення чергових лікарів ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які зазначили, що вони не володіли інформацією щодо діагнозу ОСОБА_12 , хоча обвинувачений зобов`язаний був довести до їх відома діагноз потерпілої.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції було безпідставно не прийнято до уваги пояснення обвинуваченого щодо того, що під час проведення другої операції та надалі під час проведення перев`язок, він бачив кістку, яка була на той час білого кольору.

Апелянт вважає, що цими поясненнями обвинувачений фактично підтвердив свою вину, оскільки, якщо до відкритої кістки попадає повітря та гній, то це впливає на розвиток остеомієліту, що і трапилось. При цьому, діагноз про наявність підтвердженого остеомієліту, який заперечує обвинувачений, зазначено в виписному епікризі з шостої лікарні від 07.05.2013 року за підписом самого обвинуваченого ОСОБА_8 .

Апелянт наголошує, що обвинувачений негайно після проведення другої операції 15.04.2013 року повинен був доповісти завідуючому відділення та викликати негайно травматолога, так, як обвинувачений ОСОБА_8 - проктолог і лікування з приводу захворювання кісток не входить в його компетенцію, тому він сумісно з травматологом повинен був виконати рентген-знімок, провести ще додаткове оперативне втручання з закриття кістки місцевими тканинами та змінити тактику лікування, що зроблено не було.

Апелянт вважає, що, оскільки вказані факти були повідомлені обвинуваченим під час розгляду провадження в суді першої інстанції, тобто вони не досліджувались під час проведення жодної судово-медичної експертизи, тому наявні підстави для проведення повторного експертного дослідження, зважаючи на факт появи діагнозу остеомієліт саме під час перебування потерпілої в стаціонарі 6-ї лікарні, з проведенням аналізу протоколу щодо тактики лікування остеомієліту.

Апелянт вважає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було досліджено достатню кількість доказів, отримано достатньо інформації для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) ОСОБА_8 та наслідками у вигляді інвалідності потерпілої.

Апелянт вважає, що всі докази на підтвердження вини ОСОБА_8 у сукупності судом не були враховані, пояснення свідків у вироку суду відображені лише частково, та однобічно, та не висвітлено питання наявності у потерпілої ще під час перебування на лікуванні у 6-й лікарні діагнозу остеомієліт, що виник внаслідок халатного відношення обвинуваченого до своїх обов`язків як лікаря.

Апелянт зазначила, що при призначенні і проведенні експертизи, за результатами якої був виданий висновок експерта №34/к від 14.03.2014 року було допущено ряд процесуальних порушень.

Апелянт наголосила, що для проведення вказаної експертизи стороною захисту не надавались оригінали медичних документів, хоча це прямо визначено Наказом Міністерства охорони здоров`я №6 від 17.01.1995 року, яким затверджено Правила проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово- медичної експертизи, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995р., за № 256/792.

Апелянт зазначила, що в експертних висновках, які були зроблені на замовлення сторони захисту, наводяться висновки, що не могли бути взяті з медичної документації, яка ніби-то досліджувалась експертами. Зокрема експертами зазначено про «тривале лікування в позагоспітальних умовах» та про «безсистемний прийом антибіотиків», що не відповідає дійсності, та не могло жодним чином бути встановлено експертами, оскільки потерпіла звернулась до 6-ї лікарні відразу після отримання направлення 16-ї лікарні, жодним чином не намагалась лікуватись «на власний розсуд», тим більш що після виписки з 16 лікарні мала нормальне самопочуття.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно проігнорував її пояснення, заявлене клопотання про визнання експертного висновку №34/к від 14.03.2014 року недопустимим, відхилив інші висновки експертів, які були проведені у передбаченому законом порядку, та прийняв до уваги експертизу, що проведена за копіями медичних документів, без ухвали слідчого чи суду, без попередження експертів про кримінальну відповідальність.

Апелянт також звертає увагу суду на те, що в висновку експерта №130/16 від 24.05.2017р. вказано, що висновок експерта № 34/к від 14 березня 2014р. є обґрунтованим в частині встановлення характеру основної та ролі фонової патології у несприятливому перебігу та виході захворювання у гр. ОСОБА_12 .

Тобто апелянт вважає, що висновок експерта №130/16 від 24.05.2017р. грунтується на недопустимому доказі - висновку експерта № 34/к від 14.03.2014 року, а отже такий висновок також не міг бути врахований судом першої інстанції, як належний та допустимий доказ.

Апелянт також вважає, що судом першої інстанції не було враховано що під час допиту свідка професора ОСОБА_22 було з`ясовано, що він працює з обвинуваченим вже довготривалий час в шостій лікарні та в приватній лікарні «ГАРВІС», і тісно спілкується з обвинуваченим, тому, на думку потерпілої, він не мав право приймати участь у виконанні висновку, зробленому за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги потерпілої ОСОБА_28 від 19.08.2013 року, а зобов`язаний був взяти відвід, як це раніше зробив прокурор прокуратури №1 ОСОБА_29 .

Апелянт вважає, що висновок за результатами клініко-експертної оцінки надання медичної допомоги ОСОБА_12 від 19.08.2013 року виконаний з порушенням закону і не може розглядатись як допустимий доказ.

Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких зазначив, що клопотання прокурора про дослідження доказів безпідставне та не підлягає задоволенню на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки в судовому засіданні неодноразово досліджувались вказані прокурором висновки судово-медичних експертиз, та документи, а також в повному обсязі допитані свідки.

Захисник зазначив, що суд першої інстанції проаналізував та дав оцінку всім доказам по справі, у тому числі на які посилається апелянт, показання потерпілої сторони та експерта ОСОБА_23 та зробив обгрунтований висновок про відсутність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України.
Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , також подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_12 , в яких зазначив, що на думку потерпілої ОСОБА_12 в основу обвинувачення лікаря-проктолога ОСОБА_8 треба було покласти висновок судово-медичної експертизи Дніпропетровського обласного бюро, відповідно до якого при лікуванні хворої ОСОБА_12 були допущені недоліки: запізніле виконання рентгенологічного обстеження, недооцінка помірного підвищення рівня глюкози в крові, не в повній мірі проведено бактеріологічний моніторинг, недостатній рівень контролю за веденням хворої, що призвело до стійкої втрати професійної працездатності.
Захисник вважає, що ця судово-медична експертиза проведена неповно, без залучення фахівців гнійної хірургії та проктології на підставі наданих матеріалів справи, яких було недостатньо, без врахування показів ОСОБА_8 , свідків, чергових лікарів, та інших матеріалів справи, які повинні бути дослідженні та враховані під час надання висновку у вказаній справі.

Захисник зазначив, що у висновках цієї експертизи необгрунтовано вказано, що в історії хвороби ОСОБА_12 відсутній лист призначення ліків та процедур, а також нібито аналіз на глюкозу робився одноразово, в той час як згідно історії хвороби такий аналіз робився тричі.

Захисник зазначив, що не були предметом дослідження експерта і правильність проведення лікування та медичної допомоги ОСОБА_12 у відсутності ОСОБА_8 протягом вихідних та святкових днів, про які він вказував у поясненнях.

Захисник зазначив, що у зв`язку з вказаними недоліками експертиз за адвокатським запитом була проведена додаткова комісійна судово-медична експертиза в Запорізькому обласному бюро із залученням фахівця гнійної хірургії та проктології - доктора медичних наук професора ОСОБА_30 , завідуючого кафедрою гнійної хірургії та проктології 3апорізької медичної академії.

Захисник зазначив, що згідно висновку цієї комісії експертів при лікуванні хворої ОСОБА_31 лікарями проктологічного відділення КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня ДОР» були допущені деякі недоліки: несвоєчасне проведення рентгенологічного обстеження, непроведення консультації лікаря-ендокринолога, при аналізі медичної документації виявлений епізод коли протягом 3-х діб у святкові дні з 04.05. - 06.05.2013 року немає регулярних записів, що відображали б динаміку протікання патологічних процесів в організмі хворої.

В той же час комісія не вбачала порушень стандартів надання медичної допомоги хворій ОСОБА_12 . На думку комісії експертів, дії лікарів проктологічного відділення КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня ДОР» з медичної точки зору не знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням несприятливих наслідків для здоров`я пацієнтки ОСОБА_12 .

Захисник зазначив, що ні висновком спеціалістів лікарні ім. Мечникова, ні обстеженням МРТ, ні висновкам комісії лікарів 6-ї міської лікарні м. Дніпро з участю ОСОБА_8 діагноз хворої ОСОБА_12 - «остеомієліт крижево-куприкової зони», не підтвердився.

Захисник наголошує, що клопотання потерпілої про дослідження доказів безпідставне та не підлягає задоволенню на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки в судовому засіданні неодноразово досліджувались вказані потерпілою докази, а також в повному обсязі допитані свідки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

На підставі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У справі Barbera, Messegu and Jabargo v. Spain від 06.12.1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви щодо її винуватості повинні тлумачитись на користь цієї особи.

Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
За ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався, дослідив докази, надані стороною обвинувачення, надав їм належну оцінку в їх сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК України та зробив обґрунтований висновок про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 140 КК України.
Таке рішення суд першої інстанції мотивував недоведеністю того, що в діянні ОСОБА_8 є склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України.
Статтею 91 КПК України передбачено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування цих обставин покладається на сторону обвинувачення. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.
Так, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України.
З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 140 КК України, характеризується діянням у виді невиконання чи неналежного виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного ставлення до них, тяжкими наслідками для хворого та причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідками.
Однією з частин об`єктивної сторони є наявність причинного зв`язка між неналежним виконанням професійних обов`язків медичним працівником та настанням тяжких наслідків для хворого.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Колегія суддів не приймає доводи сторони обвинувачення щодо того, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого обвинувачення, оскільки як вбачається з вироку суду першої інстанції та матеріалів обвинувального акту викладена судом першої інстанції кваліфікація злочину відповідає тій, що викладена в обвинувальному акті, тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині.
Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено показання свідків як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, та надано відповідну оцінку в сукупності з дослідженими судом першої інстанції доказами, з якою погоджується і колегія суддів, тому не приймає доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо висновків комісійних судово-медичних експертиз №228 від 09.12.2013, №241-Д від 27.12.2013 та №9Д від 31.01.2014, оскільки під час апеляційного перегляду були досліджені вказані висновки, і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що висновком №228 від 09.12.2013 були встановлені недоліки, які були допущені медичними працівниками КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №6» ДОР, при цьому, вказаним висновком не було встановлено саме причинний зв`язок між допущеними недоліками та наслідками таких недоліків для потерпілої ОСОБА_12 , не було встановлено, що 90% стійкої втрати потерпілою професійної працездатності пов`язане саме з неналежним виконанням медичними працівниками своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення.
Висновком №241-Д від 27.12.2013, який був досліджений під час апеляційного перегляду, також встановлено, що після виявлення остеомієліту куприка необхідно було провести корекцію лікувальної тактики оперативне лікування (ревізію, додаткове розкриття затоків, нефректомію, санацію рани). Проведена консервативна терапія, з недооцінкою помірного підвищення рівня глюкози крові, не проведення в повній мірі бактеріологічного моніторингу, недостатній рівень контролю за веденням хворої, призвели до розвитку тяжких ускладнень клініки сепсису, декомпенсації цукрового обміну, менінгоенцефаліту. Дані ускладнення є небезпечними для життя і потребують інтенсивної терапії.
При цьому, вказаною експертизою також не було встановлено причинний зв`язок між втратою потерпілою працездатності та неналежним виконанням саме ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків, враховуючи, що 03 травня 2013 року хворій ОСОБА_12 було зроблено рентген знімок з метою перевірки наявності патології.
Вказаним рентгенологічним дослідженням було встановлено, що фрагменти кісток куприка не візуалізуються, одержана інформація не підтвердила процес остемієліту і для його підтвердження необхідно було виконати магнітно-резонансну томографію крижово-куприкової зони, яка в міській лікарні №6 відсутня.
Подальші дні, до 06 травня 2013 року включно, були вихідними і не передбачали нагляду за станом ОСОБА_12 саме з боку ОСОБА_8 .
При цьому, з матеріалів провадження вбачається, що 07 травня 2013 року ОСОБА_8 видав потерпілій направлення на магнітно-резонансну томографію крижово-куприкової зони. При цьому, враховуючи, що можливість проведення вказаної процедури в міській лікарні №6 відсутня, і ОСОБА_8 не впливає на проведення такої процедури, як, було встановлено судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що він діяв в межах своїх професійних обов`язків.
Колегія суддів не приймає доводи прокурора щодо встановлення вказаним висновком експертизи наявності причинного зв`язку між допущеними медичними працівниками недоліками та наслідками таких недоліків для потерпілої ОСОБА_12 , оскільки обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України було пред`явлене органом досудового розслідування тільки ОСОБА_8 , при цьому, наявність такого зв`язку тільки у діях ОСОБА_8 висновком вказаної експертизи встановлено не було.
Колегія суддів не приймає також доводи прокурора щодо висновків комісійної судово-медичної експертизи №34/к від 26.02.2014 та 130/16 від 24.05.2017, оскільки під час апеляційного перегляду колегією суддів досліджено вказані висновки, і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що судово-медичною експертизою №34/к від 26.02.2014 хоча і була встановлена низка недоліків, допущених під час лікування потерпілої, проте вказаною експертизою встановлено, що вказані недоліки не носять системного характеру і не мали суттєвої ролі в настанні несприятливих наслідків для здоров`я потерпілої.
При цьому, саме для усунення суперечок у висновках експертиз №34/к від 26.02.2014, №228 від 09.12.2013, та №241-Д від 27.12.2013, про які зазначає прокурор, судом першої інстанції була призначена судово-комісійна експертиза, за результатами якої був наданий висновок № 130/16 від 24.05.2017, який визнаний судом першої інстанції допустимим та належним доказом, який також був досліджений колегією суддів, і колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо належності та допустимості вказаного доказу.
Колегія суддів зазначає, що висновком № 130/16 від 24.05.2017 встановлена наявність низки недоліків лікування потерпілої, які були допущені протягом 25 березня 08 травня 2013 року, у тому числі відсутність контролю стану потерпілої черговим лікарем протягом 04-06 травня 2013 року, та відсутність записів в медичній карті потерпілої за цей період, що було наслідком недооцінки стану потерпілої.
При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаним висновком також встановлено, що потерпіла поступила на стаціонарне лікування 25 березня 2013 р. несвоєчасно, з поширеним тривалим гнійним запальним процесом, що виник на несприятливому фоні у хворої з дегенеративно-дистрофічними змінами та деформацією хребта, що обумовили розвиток тривалих нейро-трофічних змін тканин (зокрема на стопі) та в крижово-куприковій ділянці, а також - з порушеннями кровообігу в нижніх кінцівках внаслідок хронічної варикозної хвороби. Слід зазначити, що в подібних випадках тривала ішемія тканин (недостатнє кровопостачання), з виникненням нейропатичних уражень (порушень інервації шкіри і м`яких тканин) обумовлює розвиток ангіопатії (патологічних змін з боку дрібних судин) з формуванням трофічних виразок та пролежнів. За таких умов ризик інфікування вказаних ділянок є високим, клінічні прояви розвитку та поширення запального процесу - можуть бути стертими і атиповими, прогресування ранової інфекції - швидким, з утворенням мікробних асоціацій (в т.ч. мутованих форм) та розвитком септичних ускладнень. Крім того, за наявності компенсованої форми початкової стадії цукрового діабету тривале гнійне запалення викликає поглибленням порушень цукрового обміну, які в свою чергу погіршують перебіг запального процесу та обумовлюють поширення останнього. Отже, в даному випадку, за умов саме своєчасної госпіталізації та відповідного комплексного лікування, попередження розвитку септичних ускладнень (зокрема-вторинного менінгіту) не виключались, проте, навіть за таких умов стверджувати лише про сприятливий вихід захворювання за наявними даними неможливо.
Вказаним висновком експертизи встановлено, що в даному випадку погіршення стану потерпілої було обумовлене поєднанням двох факторів: недоліками надання медичної допомоги протягом 25 березня 08 травня 2013 року та несвоєчасним надходженням хворої з тривалим перебігом поширеного запального процесу на вказаному несприятливому статистичному фоні на стаціонарне лікування.
При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаним висновком також не було встановлено причинний зв`язок між наслідками у виді погіршення стану потерпілої та неналежним виконанням саме ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків.
Колегія суддів також зазначає, що вищевказаним висновком було встановлено не тільки зв`язок між недоліками надання медичної допомоги протягом 25 березня 08 травня 2013 року, а і з несвоєчасним надходженням потерпілої на стаціонарне лікування, що, враховуючи також відсутність відомостей про лікування потерпілої протягом періоду з 10 лютого 2013 (операція з розкриття абцессу правої сідничної області) до 20.03.2013 (звернення потерпілої та її направлення хірургом 16-ї міської клінічної лікарні до 6-ї міської клінічної лікарні з діагнозом Парапроктит), не може свідчити про наявність в діях саме ОСОБА_8 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України.
Тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо висновків судово-медичних експертиз №34/к від 26.02.2014, №228 від 09.12.2013, №241-Д від 27.12.2013, та № 130/16 від 24.05.2017, оскільки вказані висновки були належним чином проаналізовані судом першої інстанції, їм була надана належна оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.
Враховуючи, висновок судово-комісійної експертизи № 130/16 від 24.05.2017, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо того, що саме погіршення стану потерпілої сприяло проникненню інфекції до ліквору, враховуючи, що первинне вогнище знаходилось близько, оскільки зазначене прокурором спростовується вказаним висновком, а також іншими доказами, наявними в матеріалах провадження.
Крім того, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги потерпілої що не відповідає дійсності зазначені у висновку судово-медичної експертизи №34/к від 26.02.2014 відомості про тривале лікування в позагоспітальних умовах та про безсистемний прийом антибіотиків, оскільки потерпіла звернулась до 6-ї лікарні відразу після отримання направлення 16-ї лікарні.
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах провадження відсутні відомості щодо будь-якого лікування потерпілої в госпітальних або позагоспітальних умовах в період часу з 12 лютого 2013 року до 20 березня 2013 року, а також з 20 березня 2013 року (моменту направлення потерпілої хірургом 16-ї міської клінічної лікарні до 6-ї міської клінічної лікарні) до 25 березня 2013 року (моменту фактичної госпіталізації потерпілої), що спростовує доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині.
При цьому, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги потерпілої щодо необхідності визнати недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи №34/к від 26.02.2014 та частково № 130/16 від 24.05.2017, оскільки відповідність проведення вказаних експертиз вимогам КПК України була досліджена судом першої інстанції, та перевірена колегією суддів, вказані експертизи були проведені з урахуванням вимог ч. 1 ст. 242 КПК України в редакції, яка діяла на час їх проведення, тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаних доказів неналежними.
Крім того, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілої в частині аналізу пояснень ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , оскільки судом першої інстанції було в повному обсязі досліджено як пояснення вказаних учасників провадження, так і взаємозв`язок їх пояснень з дослідженими висновками вищевказаних експертиз, на підставі яких зроблений відповідний висновок про відсутність в діях ОСОБА_8 ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину, з чим погоджується і колегія суддів.
Також колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги потерпілої щодо того, що професор ОСОБА_22 не мав права приймати участь у складанні висновку, зробленому за результатами клініко-експертної оцінки від 19.08.2013 року.
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах провадження відсутні відомості щодо оскарження потерпілою у встановленому законом порядку правомірності участі професора ОСОБА_22 під час дослідження та складання клініко-експертної оцінки, та взагалі правомірність складання висновку за результатами такої оцінки за участю вказаної особи, тому колегія суддів вважає, що вказані потерпілою доводи є безпідставними.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо виконання ОСОБА_8 своїх професійних обов`язків 03 травня 2013 та 07 травня 2013 року, оскільки вищевказаними експертизами були встановлені порушення, допущені також і у період вихідних днів 04-06 травня 2013 року, коли ОСОБА_8 був вихідний та не виконував свої професійні обов`язки, тому колегія суддів не погоджується з доводами прокурора також в частині його доводів про повноваження лікарів, які були черговими у той період.
Колегія суддів вважає, що доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не було надано оцінки поясненням ОСОБА_8 , які стосуються можливого виявлення остеомієліту, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції була надана оцінка поясненням ОСОБА_8 у тому числі в цій частині, крім того, вказані доводи прокурора спростовуються висновком судово-комісійної експертизи № 130/16 від 24.05.2017, якою хоча і була встановлена наявність недооцінки стану потерпілої, проте не була встановлена наявність в діях тільки ОСОБА_8 причинного зв`язку з наслідками, які настали для потерпілої.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було в повному обсязі досліджено пояснення, надані потерпілою, свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , та надано їм оцінку у взаємозв`язку з іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, при цьому, та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, наявні в матеріалах справи, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги прокурора щодо рекомендацій лікарів, а також щодо нездійснення ОСОБА_8 низки дій під час лікування потерпілої, оскільки такі доводи були досліджені судом першої інстанції, їм була надана відповідна оцінка в сукупності з іншими наявними в матеріалах провадження доказами, зокрема вищевказаними висновками експертиз, з чим погоджується і колегія суддів.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_8 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, тому вважає за необхідне апеляційні скарги прокурора та потерпілої залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_12 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000084 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 грудня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000084 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4