Справа № 354/1064/21
Провадження № 11-кп/4808/364/22
Категорія ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000171 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Печанівка, Дзержинського району, Житомирської області, громадянина України, із середньою освітою, інваліда ІІ групи, не одруженого, не працюючого, зареєстрований у АДРЕСА_1 та проживає за адерсою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його затримання, тобто з 18 квітня 2021 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено тримання під вартою.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 43248 (сорок три тисячі двісті сорок вісім) грн. 72 (сімдесят дві) коп. судових витрат на залучення експертів.

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

18 квітня 2021 року приблизно о 15 год. 40 хв. ОСОБА_7 перебуваючи в житловому будинку ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , разом із своєю співмешканкою ОСОБА_10 та сусідом ОСОБА_11 розпивав алкогольні напої. Потерпілий ОСОБА_11 під час застілля обняв співмешканку ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . Через ревнощі ОСОБА_7 розпочав конфлікт із ОСОБА_10 під час якого ОСОБА_7 завдав удар долонею руки по її обличчю. Потерпілий ОСОБА_11 заступився за ОСОБА_10 та розпочав словесний конфлікт з ОСОБА_7 , під час якого ОСОБА_7 вийшов у іншу кімнату. Потерпілий ОСОБА_11 пішов за ним. Після чого ОСОБА_7 , діючи умисно, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв ніж та наніс ОСОБА_11 один цілеспрямований удар у шию, чим спричинив йому колото-різану рану шиї з повним ушкодженням стовбура сонної артерії, зовнішньої яремної вени, м`яких тканин, що призвело до гострої крововтрати, яка ускладнилась геморагічним шоком, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_11 помер на місці події.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, обравши міру покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Вважає що, покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що судом першої інстанції у вироку не враховані характеризуючи дані особи винного та обставини скоєння злочину. Стверджує, що вирішуючи питання про призначення судом ОСОБА_7 покарання не враховано те, що він повністю визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин під впливом протиправної поведінки потерпілого. Звертає увагу на те, що судом повністю не враховано висновок судово-психіатричного експерта №124/2021 від 31 травня 2021 року, згідно якого ОСОБА_7 страждає легкою розумовою відсталістю згідно МКХ-10, F10 та на період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину він перебував у стані і перебуває на даний час, при якому не здатний в повній маірі усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок із застосуванням ст.ст. 66, 69 КК України. Крім того, обвинувачений просить перекваліфікувати його дії з ст. 115 КК України на ст. 118 КК України. Мотивує апеляційну скаргу тим, що не мав наміру заподіяти смерть потерпілому та не міг подумати, що нанесені ним удари будуть фатальними, а отже настання смерті потерпілого ОСОБА_11 не охоплювалось його умислом.

Прокурор ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 та заперечує мотиви їх апеляційних скарг. Вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні скарги, просили їх задовольнити та пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, врахувавши всі наведені ними обставини;

- прокурор вважає вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання законним та обґрунтованим, а тому просив його залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що її необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе лише за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильну кваліфікацію його дій та необхідність перекваліфікації з ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції вважає переконливими висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 діяв з умислом на позбавлення життя потерпілого, передбачав і свідомо допускав настання смерті ОСОБА_11 , оскільки свідомо спрямував ніж у шию - життєво важливу ділянку.

Частиною 1 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, ст. 118 КК України за умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони.

Умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України) з об`єктивної сторони, як і умисне вбивство, характеризується дією у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діями і наслідками. Проте, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мета - захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої для припинення або відвернення посягання. Відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони за наявності підстав до її здійснення. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій. Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання, яка виникає коли зволікання з боку того, хто обороняється, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять перевищення меж необхідної оборони.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що встановлені судом першої інстанції обставини справи не дають правових підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого, про що він просить в апеляційні скарзі.

З огляду на наведені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати саме за ч. 1 ст. 115 КК України.

У даному випадку усунені сумніви у винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції навів переконливі мотиви, з яких відкинув доводи сторони захисту.

За таких обставин, враховуючи наявність належних та допустимих доказів, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив підстав для зміни вироку суду першої інстанції та перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, а тому оскаржений вирок в частині кваліфікації необхідно дій залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно визнано протокол слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 належним та допустимим доказом, оскільки така слідча дія проведена з дотриманням вимог ст.ст. 223, 240 КПК України. Так, ст. 223 КПК України прямо не передбачено, що до участі у слідчому експерименті не можна залучити особу, яка допитана як свідок у кримінальному провадженні. Окрім цього, під час проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 проводився безперервний відео звукозапис, який досліджений в судовому засіданні суду першої інстанції. Згідно ч. 7 ст. 223 КПК України не є обов`язковим залучення понятих при проведенні слідчого експерименту, хід якого фіксується за допомогою безперервного відео звукозапису. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що протокол проведення указаної слідчої дії правильно визнано належним та допустимим доказом.
На думку суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції повністю враховано та досліджено покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про те, що вчиненню вбивства передували неприязні відносини між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 , який останнього неодноразово ображав. Під час розгляду провадження судом першої інстанції не встановлено систематичного приниження честі та гідності ОСОБА_7 з боку потерпілого ОСОБА_11 . При цьому, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_11 в день вчинення злочину разом розпивали спиртні напої, а конфлікт, який призвів до подальшого вбивства розпочався через ревнощі, оскільки ОСОБА_11 обійняв співмешканку ОСОБА_7 ОСОБА_10 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 , оскільки хоча останній на досудовому розслідуванні щиро покаявся, проте під час розгляду справи в засіданнях суду першої інстанції перекручував фактичні обставини справи, вказував, що не бачив куди саме наносив удар ножем та намагався зменшити ступінь вини. Проте показами свідка ОСОБА_10 указані доводи спростовано, оскільки остання показала, що при нанесенні удару ножем, нападник був повернутий передом до ОСОБА_11 . Вказані доводи обвинуваченого також були спростовані в ході огляду в судовому засіданні речових доказів одягу та взуття ОСОБА_7 , де згідно висновками експертів встановлено на передніх частинах плями крові ОСОБА_11 .
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що характер та локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого у сукупності з іншими доказами по справі, беззаперечно свідчать про спрямованістьумислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого ОСОБА_11 .

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі посилається на невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тому суду апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

На думку суду апеляційної інстанції, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є таким, що відповідає принципу індивідуалізації покарання, принципу співрозмірності конкретних злочинних діянь, вчинених ним, з покаранням, призначеним останньому, та справедливим.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону, та при визначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, належним чином врахував обставини, зазначені стороною захисту.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується негативно, його вік, сімейний стан, стан здоров`я: особа з інвалідністю ІІ групи.

Крім того, суд першої інстанції врахував при призначенні покарання те що, відповідно до висновку експерта, обвинувачений під час вчинення кримінального правопорушення та на даний час, через наявний у нього психічний розлад, не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Беручи до уваги даний висновок, суд визнав обвинуваченого обмежено осудним та, з урахуванням думки судово-психіатричного експерта, суд вважав, що дана обставина не може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру до обвинуваченого.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відніс - щире каяття.

Суд першої інстанції взяв до уваги, що згідно з досудовою доповіддю виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено підстав для висновку про можливість застосування ст. 69 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, інших обставин по кримінальному провадженню, призначене обвинуваченому покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України та не становить особистий надмірний тягар для особи.

Саме таке покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання та є справедливим.

Більш м`яке покарання, про призначення якого просить обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування вироку суду та його зміни відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 07 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4