ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/32/22 Справа № 174/590/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000008 за апеляційною скаргою прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_12 , -

Встановила:
цим вироком

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, з повною вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, майора поліції, працюючого на посаді слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Вирішено долю судових витрат та речових доказів.
Суд першої інстанції, приймаючи вказане судове рішення зазначив, що відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_12 будучи службовою особою правоохоронного органу, у лютому 2014 року скоїв умисний службовий злочин за наступних обставин.
30.12.2013 року Вільногірським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області за зверненням ОСОБА_13 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000776 з попередньою правовою кваліфікацією за ст. 356 КК України.
Проведення досудового розслідування з 03.01.2014 року було доручено слідчому ОСОБА_12 .
Під час проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, ОСОБА_12 , будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи умисно, 02.02.2014 року, у період робочого часу - з 09.00 год. до 18.00 год., у невстановленому слідством місці, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 не визнана як потерпіла у кримінальному провадженні № 0000776 від 30.12.2013 року, не допитувалась як потерпіла, умисно склав завідомо неправдивий офіційний документ - протокол допиту потерпілої ОСОБА_13 , датований 02.02.2014 року, особисто внісши в нього нібито свідчення потерпілої ОСОБА_13 , що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тобто вніс завідомо неправдиві відомості про обставини, які мають суттєве значення для встановлення істини у зазначеному кримінальному провадженні.
Дії ОСОБА_12 органом досудового слідства кваліфіковані за ч. 1 ст. 366 КК України, як складання службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу, внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.
Визнаючи невинуватим ОСОБА_12 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та виправдовуючи його, суд першої інстанції дослідивши усі докази, надані стороною обвинувачення, дійшов висновку, що під час судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_12 міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Зокрема не доведено наявність у нього прямого умислу як на складання завідомо неправдивого офіційного документу, так і внесення до цього документу завідомо неправдивих відомостей, не встановлено час, місце та спосіб вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, мотив та мету його дій.
В апеляційній скарзі:
- прокурор просить виправдувальний вирок щодо ОСОБА_12 скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 396, ч. 3 ст. 404 КПК України прокурор просить повторно дослідити відповідні докази, що підтверджують інкриміноване ОСОБА_12 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України.
Ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_12 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, тобто у складанні службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу, внесенні до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей.
Призначити покарання ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 366 КК України у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з постійним, тимчасовим або за спеціальними повноваженнями виконанням функцій представника влади строком на 1 рік. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_12 від призначеного покарання з урахуванням вимог ст. 49 КК України.
Вважає, що висновок суду про те, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_12 є некоректним, оскільки стороною обвинувачення не вказано, у чому саме полягала неправдивість відомостей, внесених обвинуваченим ОСОБА_12 до протоколу допиту ОСОБА_13 , тобто об`єктивна сторона не конкретизована, - не відповідає фактичним обставинам справи.
Зазначає, що під час проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, ОСОБА_12 , будучи службовою особою правоохоронного органу, діючи умисно, 02.02.2014 року, у період робочого часу - з 09.00 год. до 18.00 год., у невстановленому слідством місці, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 не визнана як потерпіла у кримінальному провадженні № 0000776 від 30.12.2013 року, не допитувалась як потерпіла, умисно склав завідомо неправдивий офіційний документ - протокол допиту потерпілої ОСОБА_13 , датований 02.02.2014 року, особисто внісши в нього нібито свідчення потерпілої ОСОБА_13 , що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Тобто вніс завідомо неправдиві відомості про обставини, які мають суттєве значення для встановлення істини у зазначеному кримінальному провадженні.
Вважає, що якщо обвинувальний акт відносно ОСОБА_12 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України в частині викладення обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, суд, на його думку, повинен був повернути його прокурору зі стадії підготовчого засідання відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, але суд призначив обвинувальний акт до розгляду по суті не встановивши порушень вимог ст. 291 КПК України.
На думку прокурора, висновок суду про те, що стороною обвинувачення не доведено, що подія кримінального правопорушення мала місце 02.02.2014 року, також не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки будучи допитаним у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 сам визнав факт того, що він склав протокол допиту ОСОБА_13 02.02.2014 року.
Також вважає, що висновок суду про те, що стороною обвинувачення не доведено наявності у обвинуваченого умислу на складання завідомо неправдивого документа, не відповідає фактичним обставинам справи та дослідженим доказам, спростовується показами свідка ОСОБА_13 .
Зазначає, що будучи допитаною у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 впевнено стверджувала, що 02.02.2014 року у приміщенні Вільногірського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (на той час Вільногірського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області) за адресою: вул. Степова, 8, м. Вільногірськ, Дніпропетровська область, не перебувала і фактично не могла перебувати, адже 02.02.2014 року припало на день тижня-неділю, який є вихідним днем, а вона у вихідні дні у той період виїздила з міста Вільногірська до міста Дніпро у справах. Крім того, свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні підтвердила той факт, що в протоколі від 02.02.2014 року невірно зазначено і частину інших обставин, про які вона надавала свідчення пізніше, а саме про обставини спілкування з ОСОБА_14 .
На думку апелянта, висновок суду про те, що органом досудового розслідування не спростовано свідчення ОСОБА_12 про те, що він не пам`ятає обставини допиту ОСОБА_13 , але міг виходити з кабінету палити, а підпис у протоколі міг виконати інший свідок, який був присутній при її допиті та не вживались заходи щодо встановлення іншої особи, яка могла виконати підпис від імені ОСОБА_13 не заслуговують на увагу, оскільки під час допиту 16.05.2019 року підозрюваний ОСОБА_12 відмовився від надання показів відповідно до ст. 63 Конституції України, а будучи допитаним у якості свідка 29.02.2016 року ОСОБА_12 також не надавав свідчення про те, що під час допиту ОСОБА_13 був присутній інший свідок, а він під час допиту виходив з кабінету палити, тому підпис у протоколі могла поставити інша особа.
На вказану апеляційну скаргу захисником обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокатом ОСОБА_15 були подані заперечення, в яких остання просила залишити виправдувальний вирок щодо ОСОБА_12 без змін, а апеляційну скаргу прокурора, - без задоволення.

Вважає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На думку захисника, висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_12 , є некоректним, оскільки стороною обвинувачення не вказано, у чому саме полягала неправдивість відомостей, внесених обвинуваченим ОСОБА_12 до протоколу допиту ОСОБА_13 , тобто об`єктивна сторона не конкретизована, є обґрунтованим та справедливим.

Також захисник вважає, що висновок суду про те, що стороною обвинувачення не доведено, що подія кримінального правопорушення мала місце саме 02.02.2014 року, також є обґрунтованим та справедливим.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 pоку, «Бочаров проти України», Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

В ході апеляційного розгляду встановлено, що вищевказані вимоги кримінального процесуального закону України судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, не спростовують обґрунтованість покладених в основу оскаржуваного вироку висновків суду про недоведеність поза розумним сумнівом в діянні обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_12 згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, перевірив надані докази, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, та, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про наявність реальних підстав для виправдання ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону провів оцінку доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_12 міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, зокрема не доведено наявність у нього прямого умислу як на складання завідомо неправдивого офіційного документу так і внесення до цього документу завідомо неправдивих відомостей, не встановлено час, місце та спосіб вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, мотив та мету його дій.
Судом апеляційної інстанції повторно були допитані обвинувачений ОСОБА_12 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , а також за клопотанням прокурора були повторно досліджені наявні у матеріалах справи письмові докази.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_12 винуватим себе у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України не визнав. Пояснив, що він як т.в.о. слідчого СВ Вільногірського МВ 02.02.2014 року в своєму кабінеті проводив допит ОСОБА_13 в якості потерпілої. Це був вихідний день, - неділя і він перебував у добовому наряді. На допиті разом з ОСОБА_13 був присутній її чоловік, якого він теж допитував в якості свідка. ОСОБА_13 надала пояснення, які він записав, задавав уточнюючі питання, та передав його для ознайомлення останній. Також ОСОБА_12 пояснив, що покази в протоколі фіксував власноручно, вносив записи до бланку протоколу допиту, складав протокол безпосередньо в присутності ОСОБА_13 . Під час допиту потерпілої, за її клопотанням, в кабінеті був присутній її чоловік. Після допиту потерпілої, він допитав в якості свідка її чоловіка. Він не бачив хто підписував пам`ятку про права та обов`язки та протокол допиту, оскільки він палить, і для цього виходив на вулицю, що не виключає того, що вона або її чоловік міг поставити підпис в протоколі.
ОСОБА_12 також пояснив, що ніяких неправдивих відомостей до протоколу він не вносив. Чомупідписи ОСОБА_13 виконані не нею, як зазначено експертом, він не розуміє.
Свідок ОСОБА_13 показала в апеляційному суді, що 02.02.2014 року вона не могла та не була допитана в якості потерпілої, оскільки це була неділя та її не було в місті. В цей день вона їздила до м. Дніпро. Наголосила, що в протоколі від 02.02.2014 року та в пам`ятці про права та обов`язки стоять не її підписи, що підтверджено висновками експертів. Зазначає, що в протоколі допиту було вказано, що їй відомо, що її речі були виставлені ОСОБА_17 , але вона такого не говорила, та не могла говорити. Вважає, що ОСОБА_12 в офіційний документ вніс завідомо неправдиві відомості (дані щодо показів допиту, підпис) з метою не проводити належне розслідування по справі.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що вона працювала в 2014 році з ОСОБА_12 та перебувала з ним в одному кабінеті. 02.02.2014 року вона не знаходилась в наряді, не вносила ніяких відомостей до ЄРДР. Пам`ятає, що у ОСОБА_12 знаходилось кримінальне провадження, по якому він допитував потерпілу - жінку, яка була дуже скандальною. Ніяких підписів вона в протоколах допиту ОСОБА_13 не ставила і про це ОСОБА_12 її не просив.

Судом апеляційної інстанції також досліджено наступні письмові докази:
- висновок експерта № 5826-18 від 21.11.2018 року з додатками з якого слідує, що підписи від імені ОСОБА_13 під час проведення допиту потерпілої від 02.02.2014 року виконані не ОСОБА_13 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_13
- висновок експерта № 355-19 від 08.02.2019 року з додатками вбачається, що підпис від імені ОСОБА_13 в пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 02.02.2014 року, виконаний не ОСОБА_13 , а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_13 .
Будь-якого висновку експерта, чи свідчень свідків про те, що вказаний підпис за ОСОБА_13 було виконано безпосередньо ОСОБА_12 , - в матеріалах кримінального провадження не має. Належних, допустимих та достовірних доказів стосовно того, що саме ОСОБА_12 виконано підписи за ОСОБА_13 , - не встановлено.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідивши зібрані докази, та надавши їм критичну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність в діянні ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до пунктів 1-4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Згідно з ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що подія кримінального правопорушення мала місце саме 02.02.2014 року, а місце вчинення кримінального правопорушення не встановлено взагалі.
Обвинувачений ОСОБА_12 стверджував, що допит, в ході якого ним було складено протокол допиту потерпілої ОСОБА_13 , відбувся саме 02.02.2014 року у приміщенні його службового кабінету у Вільногірському ВП, а свідок ОСОБА_13 факт підписання протоколу заперечувала, що підтверджується висновком експертизи, однак зазначає, що у слідчого ОСОБА_12 була неодноразово, приходила до відділу поліції, зокрема і разом із своїм чоловіком, дату, коли це було, не пам`ятає, але припускає, що 02.02.2014 року у ОСОБА_12 не була, бо це був вихідний день і як правило, вона з міста виїжджає.

Тобто сама ОСОБА_13 не впевнена щодо точної дати проведення допиту, та конкретних обставин його проведення. Ким саме було підписано вказаний протокол, органом досудового розслідування належним чином не встановлено.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що доказів на підтвердження чи спростування вказаних тверджень обвинуваченого та свідка, стороною обвинувачення не надано, зокрема на підтвердження можливого відвідування свідком ОСОБА_13 відділку саме 02.02.2014 року, хоча за твердженнями як обвинуваченого так і свідка ОСОБА_13 , при кожному відвіданні відділу поліції, вона реєструвалася у журналі відвідувачів, а у відділку, за твердженнями обвинуваченого, велося відеоспостереження, а також не надано доказів можливості перебування обвинуваченого на роботі у вихідний день, яким було 02.02.2014 року та проведення ним у цей день слідчих дій, що в цілому викликає сумнів у тому, що подія кримінального правопорушення мала місце саме 02.02.2014 року, як вказаного у обвинуваченні, а місце його вчинення органом досудового розслідування не встановлено взагалі, хоча як час, так і місце вчинення кримінального правопорушення, також є обов`язковими елементами об`єктивної сторони складу будь-якого кримінального правопорушення і відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 91, ст. 92 КПК України, підлягають доказуванню стороною обвинувачення у кримінальному провадженні.

Виходячи з наведених вище вимог кримінального процесуального законодавства, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що надані стороною обвинувачення докази не є достатніми для того, щоб стверджувати поза розумним сумнівом, що саме ОСОБА_12 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, за обставин, вказаних в обвинувальному акті.
Перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, обставин та фактів, які могли б вплинути на обґрунтованість прийнятого судом рішення щодо визнання невинуватим та виправдання ОСОБА_12 , і не були досліджені чи належним чином оцінені судом першої інстанції, колегією суддів в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Колегія суддів також враховує практику рішень Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.88 (п. 146) ЄСПЛ установив: «Принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».
Отже, посилання в апеляційній скарзі прокурора, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_12 необхідно скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, є безпідставними, та задоволенню не підлягають.
Судовий розгляд кримінального провадження проведено з належним дотриманням вимог КПК України.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування або зміну вироку суду першої інстанції під час перевірки кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, - не встановлено.
Судове рішення є належно вмотивованим, обґрунтованим та законним.
Таким чином виправдувальний вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_11 , - залишити без задоволення.

Вирок Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2020 року, яким ОСОБА_12 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4