ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2703/22 Справа № 193/411/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року, якою в задоволенні клопотання
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Поніл-3 міста Івделя Свердловської області Російської Федерації, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),-

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на те, що на день розгляду клопотання, засуджений ОСОБА_5 не відбув 3/4 частини строку призначеного судом покарання, що не дає йому право на умовно-дострокове звільнення. Разом з цим, судом враховано, що ОСОБА_5 засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину, й за час відбування покарання він характеризується посередньо, має 22 стягнення за порушення режиму, з яких 6 у вигляді поміщення в ДІЗО, і лише 5 заохочень, тому дійшов висновку що засуджений не довів свого виправлення, та його клопотання є передчасним.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необгрунтованою та підлягає скасуванню. В обґрунтування вимог скарги засуджений посилається на те, що під час розгляду клопотання про умовно-дострокове звільнення, судом не було враховано, що постановою Верховного суду від 16 січня 2020 року йому було зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 28 липня 2017 року по 28 листопада 2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та на день подання клопотання він вже відбув 6 років 4 місяці покарання, що становить понад 3/4 частини відбутого строку. Окрім цього, засуджений зазначає, що за час відбування покарання він має 5 заохочень, а стягнення вже погашені, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення. Апелянт наголошує, що як тільки він прибув до установи він за власним бажанням працевлаштувався, до праці ставиться сумлінно, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктує, дотримується ввічливих взаємовідносин працівниками установи, та активно приймає участь в програмі диференційного виховного впливу. Також, засуджений звертає увагу, що має на утриманні 2-х малолітніх дітей, й щодо нього немає відкритих виконавчих проваджень, а прокурор та представник колонії не заперечували в суді першої інстанції проти задоволення клопотання, тому просить ухвалу скасувати та звільнити його умовно-достроково, на підставі ст. 81 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу, прокурора, який просив ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого про безпідставну відмову у застосуванні щодо нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироку суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Згідно ст.ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
В силу ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Отже, зі змісту наведених положень законодавства видно, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково від відбування покарання є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення особи засудженого та умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції при розгляді клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення, повно, всебічно і об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження, та дійшов обґрунтованих висновків, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення, тому не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.
Як видно з матеріалів провадження, ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2018 року, яким його засуджено за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 305 КК України, із врахуванням положень ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Разом з цим, постановою Верховного суду від 16.01.2020 ОСОБА_5 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 28.07.2017 по 28.11.2018 включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку відбування покарання - 28.07.2017.
Беручи до уваги встановлені судом відомості, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, та з огляду на суспільну небезпеку вчинененого ним злочину, поведінку протягом всього строку відбування покарання, та наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх відомостей провадження у сукупності, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень, суд першої інстанції з достатньою повнотою дослідив особу засудженого та дійшов до обґрунтованого висновку, що для досягнення цілей покарання, умовно-дострокове звільнення на цьому етапі відбування покарання, є недоцільним.
Що стосується вирішення питання обґрунтованості вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що засуджений ОСОБА_5 хоча і працевлаштований, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом та приймає участь в програмі диференційного виховного впливу, однак за весь час відбування покарання, має лише 5 заохочення, та має 22 стягнення, з яких 6 у вигляді поміщення до ДІЗО, що в сукупності вказує на недоведення ним свого виправлення у повному обсязі.

Доводи засудженого про ненадання судом належної оцінки його особі та те, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції оцінив вагомі обставини, які можуть вплинути на рішення про умовно-дострокове звільнення та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Щодо посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не враховано, що на день подання клопотання він вже відбув понад 3/4 строку, хоча і мають місце, але ці доводи не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_5 протягом всього строку відбування покарання не довів своєю поведінкою та ставленням до праці свого виправлення.
При цьому, колегія суддів зауважує, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання, відповідно до ст. 9 КВК України, є його обов`язком, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.
Отже, надаючи оцінку наведеним обставинам в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 81 КК України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, за доводами апеляційної скарги, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 02 серпня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4