ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1649/22 Справа № 183/2962/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
в режимі відеоконференції:
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000657, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортним засобом на 1 рік, звільнивши від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність своєї вини, зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що кримінальне правопорушення вчинене з необережності, не взято до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебував, активно сприяв розкриттю злочину, за першим викликом з`являвся для проведення слідчих дій.

Вказує про те, що він не залишав потерпілого у безпорадному стані, оскільки не бачив останнього ані до моменту, ані під час зіткнення з огляду на те, що відповідна ділянка автошляху була не освітлена, та після удару припустив, що хтось кинув у фару цеглину, яка пошкодила скло, і поїхав далі, а як тільки працівники поліції повідомили, що він збив велосипедиста, був повністю готовий нести відповідальність.

Вважає, що судом не враховано дані про стан його здоров`я а саме те, що у лютому 2021 року він отримав тяжку травму голови, у зв`язку із чим фактично є інвалідом та не може повноцінно працювати.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодуванням матеріальної шкоди 6 783 гривні 63 копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень 00 копійок. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 5 230 гривень 40 копійок.
Вирішено питання про долю речових доказів згідно вимог ст.100 КПК України.
Обвинуваченого визнано винним та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 27 квітня 2020 року приблизно о 20 годині 10 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 2109», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 50 км/год. по автодорозі, розташованій по вул. Сучкова м. Новомосковська, Дніпропетровської області, зі сторони м. Дніпро в напрямку вул. Гетьманська, де поблизу електроопори № 79 по вул. Сучкова, діючи необережно, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрози життю та здоров`я громадян, змінив напрямок руху вправо не впевнившись, що це буде безпечно та не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , який рухався по правому узбіччю в попутному напрямку та попереду автомобіля «ВАЗ 2109», державний номерний знак НОМЕР_1 , після чого водій ОСОБА_9 на вказаному автомобілі покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.
Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, а саме: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен впевнитись, що це буде безпечним та не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_7 , були спричинені тілесні тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Вищезазначені дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили вирок суду в частині призначеного покарання змінити, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вказавши про його можливість виправлення без ізоляції від суспільства, активне сприянні розкриттю злочину та щиросердечне розкаяння; прокурора, потерпілого та його представника, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, зазначивши, що обвинувачений не розкаявся у скоєному, не вибачився, допомоги потерпілому не надав, завдану шкоду не відшкодував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 с. 286 КК України та доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, що стосуються суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.
Частиною 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря, нарколога не перебуває; відсутність як обставин, що пом`якшують його покарання, так і обставин, що його обтяжують. Взято до уваги, що завдану потерпілому шкоду обвинуваченим не відшкодовано, враховано позицію потерпілого, який просив призначити покарання у виді реального позбавлення волі.

Колегія суддів, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, вважає правильними висновки суду першої інстанції про відсутність пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, оскільки з матеріалів справи видно, що останній своєю поведінкою та ставленням до скоєного не проявив активну позицію у сприянні розкриттю злочину, а навпаки після скоєння інкримінованого правопорушення залишив місце події, а враховуючи характер механічних ушкоджень транспортного засобу, він не міг не помітити зіткнення з велосипедистом. Твердження обвинуваченого про те, що він не помітив зіткнення, а вважав, що на лобове скло попав камінь, колегія суддів критично, та вважає, що вони надані з метою уникнення відповідальності.
Пасивна процесуальна поведінка обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду також не дає підстав для висновку про те, що вона виходила за межі визнання своєї вини в умовах її очевидної доведеності і утримання від дій, спрямованих на перешкоджання кримінальному провадженню, у зв`язку із чим апеляційні доводи про активне сприяння розкриттю злочину належить вважати безпідставними.
В матеріалах справи відсутні докази відшкодування заподіяної злочином шкоди, не надано їх стороною захисту і під час апеляційного розгляду. Натомість потерпілий в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що обвинувачений не тільки не вжив заходів для відшкодування спричиненої шкоди, але навіть не вибачився перед ним, у зв`язку із чим у колегії суддів відсутні об`єктивні підстави вважати, що ОСОБА_9 щиросердечно розкаявся.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може відбувати покарання у виді позбавлення волі, а надана обвинуваченим медична документація датована 2021 роком та не містить відомостей про його стан на теперішній час. Довідка МСЕК про те, що ОСОБА_9 є особою з інвалідністю, у зв`язку із чим апеляційні доводи у цій частині є безпідставними.
Доводи обвинуваченого про наявність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням колегія суддів оцінює критично.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На думку суду апеляційної інстанції, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, грубість порушення обвинуваченим нормативних вимог Правил дорожнього руху, факт залишення ним місця пригоди і потерпілого, який внаслідок його дій отримав тілесні ушкодження, процесуальна поведінка ОСОБА_9 і його ставлення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, у сукупності не дають підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання.
Колегія суддів також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає покарання, призначене обвинуваченому судом першої інстанції, таким, що відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а також особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а підстав для звільнення ОСОБА_9 від його відбування з випробуванням не вбачається, у зв`язку із чим у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2022 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4