Справа № 145/1219/22
УХВАЛА

17 жовтня 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника- ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

представник установи- ОСОБА_6

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)» клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу в виді тримання під вартою обвинуваченому в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.08.2022 за №0000247 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

З 14.10.2022 у провадженні Вінницького районного суду Вінницької області знаходиться на розгляді вищевказане кримінальне провадження.

17.10.2022 у даному підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним письмове клопотання про продовження застосуванного запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, оскільки такий строк стікає 27.10.2022, а ризики, які стали підставою для його застосування не змінилися та не відпали, а саме обвинувачений ОСОБА_5 є раніше судимою особою; існує можливість переховуватись від суду; на момент затримання обвинувачений перебував у розшуку; останній може незаконно впливати на потерпілих чи свідків, які ще не допитані в судовому засіданні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання є недостатньо суворим запобіжним заходом, враховуючи тяжкість злочинів в яких обвинується ОСОБА_5 та міру можливого покарання зв ці злочини; особу обвинуваченого; його репутацію та соціальні зв`язки. Особиста порука, вважає, що не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та зможуть доставити ОСОБА_5 до суду на першу вимогу; при цьому не може бути застосована до останнього застава, оскільки він не працевлаштований та не має офіційного джерела доходів, а в разі сплати застави іншою особою він зможе продовжити злочинну діяльність чи переховуватися від слідства та суду.

Вказує, що до ОСОБА_5 не може бути застосувано запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки останній не має реєстрації за місцем проживання, так і постійного місця проживання, а також, враховуючи складність контролю за виконанням обвинуваченим покладених на нього обов`язків під час такого запобіжного заходу.

Зазначає, що всі вище вказані обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 в рамках даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам.

У зв`язку з чим , просить суд продовжити строк запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою на 60 днів.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував щодо задоволення клопотання прокурора.

Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію обвинуваченого.

Вислухавши клопотання прокурора, з`ясувавши думку присутніх учасників судового процесу, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно до п.п.4,5 ч.2 ст.183 КПК, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років та до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до положень, викладених в ч.1 ст. 177 КПК, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1)вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Судом установлено, що запобіжний захід до обвинуваченого застосований за рішенням суду, тобто у спосіб, встановлений КПК України.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у виді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою; суд враховує, що тримання під вартою є винятковим та відповідно до ст. 176 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.

Суд вважає, що наразі існує ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 є раніше судимою особою за вироком Вінницького апеляційного суду від 23.09.2022 за ч.2 ст.389 КК України; на разі в провадженні Тиврівського районного суду перебуває на розгляді кримінальне провадження за ч.1 ст.162 КК України,а по даному кримінальному провадженню ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені двох тяжких злочинів; останній не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання на території України, не одружений, дітей не має, на час затримання офіційно не працював та перебував у розшуку, тому суд вважає, що обвинувачений не має на волі соціально-стримуючих факторів, а також те, що на даний час судовий розгляд даного провадження не розпочатий, в суді не заслухані покази потерпілих, свідків, обвинуваченого, тому суд вважає, що існують ризики незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілих, свідків, з метою зміни їх показів у суді; вчиненням ним іншого кримінального правопорушення, а також переховування ним від суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, суд доходить висновку, що для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на них процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, доцільно продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Тому, не зачіпляючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд вважає за доцільне продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме - по 15.12.2022, включно.

Керуючись ст.ст.177, 183, 199, 331, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Письмове клопотання прокурора ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, - строком на шістдесят днів, тобто, до 15 грудня 2022 року включно.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)».

Відкласти підготовче судове засідання на 28.11.2022 о 10.00 год. , у зв`язку з неявкою потерпілих.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Повна ухвала суду проголошена 18.10.2022 о 14.25 год.

Суддя ОСОБА_7