УХВАЛА
23 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 203/241/17
провадження № 51-4251км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, які постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000487, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гетьманівки Шевченківського району Харківської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Кіровський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 09 квітня 2021 року задовольнив клопотання ОСОБА_7 , звільнив його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 364 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього закрив.
Крім того, суд постановив стягнути з ОСОБА_7 на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат: 21 184 грн за проведення судово-економічної експертизи, 2 641,20 грн за проведення судово-почеркознавчої експертизи.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_7 процесуальних витрат сторона захисту оскаржила його до суду апеляційної інстанції.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 23 червня 2021 року ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити ухвалу місцевого суду, виключивши з неї рішення про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрат та скасувати ухвалу апеляційного суду.
По суті в касаційній скарзі захисник вказує на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно стягнули з його підзахисного на користь держави процесуальні витрати за проведення двох експертиз, залишивши поза увагою положення Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), за якими процесуальні витрати можуть бути стягнуті з особи лише у випадках: 1) ухвалення щодо обвинуваченого обвинувального вироку; 2) залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту). З урахуванням наведеного, на думку захисника, процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи у цьому провадженні, підлягають компенсації за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються експертній установі з державного бюджету України. Також захисник зазначає, що апеляційний суд не проаналізував доводів його апеляційної скарги про те, що збитки встановлені судово-економічною експертизою № 1829/1830 в сумі 2 320 746,18 грн, були виключені прокурором з обвинувачення ОСОБА_7 , а тому на його підзахисного не можуть бути покладені процесуальні витрати за проведення цієї експертизи. Крім того, ОСОБА_6 вказує на те, що в цій справі прокурор не заявляв клопотання про компенсацію процесуальних витрат і погоджуючись з рішенням про закриття кримінального провадження, не просив суд стягнути з ОСОБА_7 зазначені витрати.
Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.
Позиції учасників судового засідання
Прокурор, надавши відповідні пояснення, заперечила проти задоволення касаційної скарги, просила постановлені судові рішення щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
До початку касаційного розгляду від захисника ОСОБА_6 і його підзахисного ОСОБА_7 надійшли клопотання, в яких вони просили здійснювати судовий розгляд за їх відсутності.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
В цій справі на розгляд Верховного Суду поставлене, зокрема питання «чи підлягають стягненню з особи, щодо якої кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати понесені органом досудового розслідування під час здійснення такого розслідування, зокрема за проведення експертиз?»
Статтею 118 КПК установлено, що процесуальні витрати складаються з:
1) витрат на правову допомогу;
2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;
3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;
4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Усталеною судовою практикою визначено, що процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.
Частиною 2 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

У свою чергу ч. 1 ст. 126 КПК закріплює, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Апеляційний суд, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції щодо необхідності стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_7 , зазначив про те, що оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрито на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності та його звільнено від кримінальної відповідальності, що не є реабілітуючою обставиною, процесуальні витрати, понесені стороною обвинувачення в ході досудового розслідування, в тому числі на проведення експертиз правильно стягнуто з останнього.
У кримінальному провадженні, що перебувало на розгляді Великої Палати Верховного Суду (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), ОСОБУ було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закрито кримінальне провадження щодо неї, а заяву потерпілого про стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду, зокрема з мотивів того, що стосовно ОСОБИ не було ухвалено обвинувального вироку, а вирішення питання про розподіл судових витрат ухвалою суду не передбачено ст. 372 КПК. Крім цього, апеляційний суд зазначив, що таке рішення не є перешкодою для вирішення даного питання в порядку цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи зазначене кримінальне провадження, в постанові від 17 червня 2020 року зробила висновок про те, що КПК не обмежує процесуальної форми вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком та зазначила, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
З наведеного видно, що своїм рішенням Велика Палата Верховного Суду вказала про необхідність вирішення судом питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Однак цей висновок не містить орієнтирів стосовно того, в яких випадках і які саме процесуальні витрати стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої зарито, або з держави.
В цьому аспекті слід вказати, що судова практика Верховного Суду містить два підходи щодо відповіді на питання, з кого має бути стягнуто судові витрати у випадку закриття кримінального провадження з особи, щодо якої кримінальне провадження закрито, чи з держави.
Перший підхід. Віднесення процесуальних витрат на рахунок держави
1) справа № 758/2420/17, провадження № 51-6496ск18. У цій справі ухвалою місцевого суду, залишеною без змін судом апеляційної інстанції, кримінальне провадження щодо особи було закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК і процесуальні витрати віднесено на рахунок держави. Верховний Суд, відхиливши доводи прокурора, погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій. Своє рішення, серед іншого, мотивував тим, що чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту). Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що місцевий суд не ухвалював обвинувального вироку, а постановив ухвалу, в якій відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК правильно вирішив питання щодо процесуальних витрат, які відніс на рахунок держави (ухвала колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 червня 2018 року).
2) справа № 149/83/21, провадження № 51-4371км21. У цій справі місцевий суд кримінальне провадження щодо особи закрив у зв`язку з відмовою потерпілого від підтримання обвинувачення за ч. 1 ст. 129 КК. Суд апеляційної інстанції процесуальні витрати на залучення експерта поклав на державу. Верховний Суд погодився з таким рішенням апеляційного суду і залишив його без змін. Своє рішення суд касаційної інстанції мотивував, зокрема, тим, що з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, колегія суддів дійшла до переконання, що всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, покладаються на державу, оскільки потерпілий у справі приватного обвинувачення відмовився від обвинувачення, а суд у цьому випадку був зобов`язаний закрити кримінальне провадження, що призвело до втрати ОСОБОЮ статусу обвинуваченого (постанова колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 листопада 2021 року).
3) справа № 592/10225/19, провадження № 51-4499ск20. У цій справі місцевий суд звільнив ОСОБУ_1, ОСОБУ_2, ОСОБУ_3 від кримінальної відповідальності і кримінальне провадження щодо них закрив у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Постановив стягнути з цих ОСІБ витрати, пов`язані з проведенням експертиз. Суд апеляційної інстанції скасував ухвалу місцевого суду в частині стягнення процесуальних витрат на залучення експертів, а в іншій залишив без змін. Верховний Суд погодився з таким рішенням апеляційного суду. У своєму рішенні касаційний суд, пославшись на положення ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 369, п. 13 ч. 1 ст. 368, пункти 1, 2 ч. 4 ст. 374 КПК, вказав, що кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості стягнення судових витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито. Також Суд зазначив, що відповідно до положень ст. 126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою, однак ці положення є загальними і вони не спростовують вимоги ст. 124 зазначеного Кодексу (ухвала колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 березня 2021 року).
Другий підхід. Віднесення процесуальних витрат на рахунок особи, кримінальне провадження щодо якої закрито
1) справа № 348/1527/20, провадження № 51-1731ск21. У цій справі ухвалою місцевого суду ОСОБУ звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 367 КК на підставі ст. 48 КК і стягнено з неї процесуальні витрати на залучення експертів. Верховний Суд, погодившись із такими рішеннями судів попередніх інстанцій, вказав, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив про те, що стягнення з особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, процесуальних витрат, понесених органом досудового слідства у зв`язку зі здійсненням кримінального провадження, не є заходом покарання чи кримінальної відповідальності (ухвала колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 квітня 2021 року).
2) У справах № 342/1560/20, провадження 51-2331км21; № 584/800/20, провадження 51-1800км21; де кримінальні провадженні було закрито та осіб було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК (у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим) і стягнуто з цих осіб процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, Верховний Суд у своїх рішеннях (постанови колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 вересня 2021 року і Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 07 жовтня 2021 року, відповідно) погодився з такими рішеннями судів попередніх інстанцій щодо необхідності відшкодування зазначених процесуальних витрат, особами кримінальне провадження щодо яких закрито, пославшись на те, що їх звільнено від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав і застосування більш м`якої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє цих осіб від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням експертиз.
3) Аналогічну позицію висловила колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 07 грудня 2021 року в справі № 132/283/21, провадження № 51-4668км21, де ОСОБУ було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу в зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо неї закрито з цих підстав і постановлено стягнути з цієї ОСОБИ на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів. Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального Суду, погоджуючись з таким рішенням судів попередніх інстанцій в обґрунтування своєї позиції послалась на вищевказані рішення Верховного Суду постановлені у справах № 342/1560/20, провадження 51-2331км21; № 584/800/20, провадження 51-1800км21.
На нашу думку, більш обґрунтованим є перший підхід, у зв`язку з чим виникає потреба у відході від висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2021 року в справі № 132/283/21, провадження № 51-4668км21 (обставини названого кримінального провадження є найбільш схожими (побідними) до обставин, стали предметом касаційного перегляду в цьому кримінальному провадженні).
Ключовими аргументами на користь позиції щодо неможливості покладання на підозрюваного чи обвинуваченого процесуальних витрат (особливо тих, які були понесені державою, а не потерпілою особою) у разі закриття кримінального провадження є:
1) Чинний КПК чітко передбачає в ч. 2 ст. 122, що процесуальні витрати «суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта» «у разі ухвалення обвинувального вироку» (тобто, коли особу за результатами відповідного судового розгляду судом визнано винуватою). Проте кримінальний процесуальний закон не містить жодних норм, які б визначали за яких умов і в які саме процесуальні витрати мають бути покладені на підозрюваного чи обвинуваченого у разі закриття кримінального провадження. При цьому слід брати до уваги те, що кримінальне провадження може бути закрите з різних підстав, крім того у кримінальному провадженні можуть бути різні процесуальні витрати (наприклад, понесені державою, зокрема, на залучення експерта, або потерпілою особою чи іншим учасником, зокрема, на правову допомогу тощо). За таких обставин підхід, який допускає можливість стягнення з підозрюваного чи обвинуваченого процесуальних витрат у разі закриття кримінального провадження з тих чи інших підстав, буде завжди поєднаний із порушенням принципу правової визначеності, оскільки особа не зможе адекватно передбачати, чи буде таке рішення ухвалено в його конкретній ситуації. Отже, дотримання принципу правової визначеності може бути забезпечене або в разі, якщо судова практика дотримуватиметься підходу, відповідно до якого стягнення процесуальних витрат (особливо тих, що понесені державою) з підозрюваного, обвинуваченого в разі закриття кримінального провадження є неможливим до внесення відповідних змін до законодавства, або принаймні, якщо об`єднана палата сформулює чіткі та передбачувані критерії, які мають братися до уваги судами при ухваленні рішення про стягнення таких витрат.
2) У згаданому вище кримінальному провадженні, що перебувало на розгляді Великої Палати Верховного Суду (справа № 598/1781/17), остання виходила з того, що «потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані». Дійсно в деяких випадках відшкодування особою, щодо якої кримінальне провадження було закрито, потерпілому, який поніс процесуальні витрати, може бути виправдане загальними міркуваннями справедливості. Проте без чіткої вказівки закону подібні міркування самі по собі є явно недостатніми для прийняття судом рішення про стягнення з підозрюваного, обвинуваченого процесуальних витрат, понесених державою в кримінальному провадженні, яке закривається.
3) Стягнення процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, з особи, щодо якої кримінальне провадження закривається у зв`язку зі закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, з посиланням на те, що ця підстава закриття кримінального провадження є нереабілітуючою, також є неправильним. Зокрема, поділ підстав закриття кримінального провадження на реабілітуючі та нереабілітуючі є умовним і нечітким. Так, згідно актуальної практики Верховного Суду факт невизнання особою своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності її згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації нею свого права на таке звільнення та закриття кримінального провадження з цієї підстави (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 21 грудня 2021 року, справа № 759/8429/18, від 29 липня 2021 року, справа № 552/5595/18, від 27 травня 2021 року № 577/977/19, та інші).
На неможливість стягнення з особи, яка звільнена від кримінальної відповідальності, зокрема у зв`язку із закінченням строків давності і кримінальне провадження щодо якої закрито, процесуальних витрат на залучення експертів, указали також члени Науково-консультативної ради при Верховному Суді, які посилалися на відсутність відповідних норм у процесуальному законі.
За таких обставин, з метою формування єдиної правозастосовчої практики, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК належить передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновку, викладеного в постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа № 132/283/21, провадження № 51-4668км21).
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 434-1, 434-2, 441 КПК,
Верховний Суд постановив:
Передати матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2021 року на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3