Дата документу 30.05.2022 Справа № 331/3742/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/3742/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/397/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , судимий 15 червня 2020 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2020 року визначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року постановлено виконувати самостійно.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 20 жовтня 2020 року.

Цим же вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, вирок відносно якого ніким не оскаржений.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

В період часу з 30 квітня 2020 року до 11 травня 2020 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , спільно із особою, кримінальне провадження щодо якої закрито у зв`язку зі смертю, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом проникнення у інше приміщення, а саме: гараж № НОМЕР_1 , що розташований на території гаражного кооперативу «Дніпро» за адресою: м. Запоріжжя, пров. Низовий, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на вулиці біля будинку АДРЕСА_3 , вступили у злочинну змову, направлену на викрадення чужого майна.

Після цього, в період 30 квітня 2020 року до 11 травня 2020 року, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , спільно із особою, кримінальне провадження щодо якої закрито у зв`язку зі смертю, підійшли до заздалегідь визначеного ними гаражу, розташованого на території кооперативу «Дніпро» за адресою: м. Запоріжжя, пров. Низовий, де, згідно злочинної змови, ОСОБА_7 за допомогою власної фізичної сили, шляхом вільного зняття металевого засову із зовнішньої сторони металевих воріт, забезпечив безперешкодне проникнення до приміщення гаражу та викрадення майна ОСОБА_10 .

Після того ОСОБА_7 проник до гаражу № НОМЕР_1 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_10 та передав його ОСОБА_9 , а також особі, кримінальне провадження щодо якої закрито у зв`язку зі смертю, який у цей час знаходився в безпосередній близькості до гаражу, з метою здійснення спостереження та своєчасного попередження ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про небезпеку.

Таким чином, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також особа, кримінальне провадження щодо якої закрито у зв`язку зі смертю, за попередньою змовою, а ОСОБА_9 діючи повторно, шляхом проникнення до гаражу, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, таємно викрали належне потерпілому ОСОБА_10 майно на загальну суму 1600 гривень, після чого зникли з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на момент вчинення даного кримінального правопорушення він ніколи не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, виріс в інтернаті, не має свого житла, не міг знайти роботи, хоча його потрібно було платити за оренду житла.

Також зазначає, що він щиро розкаюється, допомагав розслідуванню, вину визнавав з самого початку, має захворювання ВІЛ, а в місцях позбавлення волі не надають належної допомоги та лікування.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на момент вчинення даного кримінального правопорушення, ОСОБА_7 був особою, яка не має судимості, але у вироку про це не зазначено.

Також суд першої інстанції не встановив точну дату та час скоєння кримінального правопорушення.

Крім того, ОСОБА_7 має місце проживання і сторона обвинувачення просила призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не має постійного місця проживання, не працює, стійких соціальних зв`язків не має, на обліку у психіатра не перебуває, але перебуває під спостереженням у нарколога у зв`язку з поєднаним споживанням канабіоїдів та опіоїдів.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а вчинення корисливого злочину свідчить про те, що він намагався покращити свій майновий стан не шляхом пошуку праці та заробляння на життя чесним трудом, а шляхом протиправного заволодіння чужого майна.

Пор наведене свідчить також і те, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року, який набрав законної сили, було також встановлено, що після вчинення крадіжки у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 19 травня 2020 року вчинив інше кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України (т. 1 а.с. 201-202).

До того ж, обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер і ступінь суспільної небезпеки, вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, враховуючи кримінальний досвід обвинуваченого (засудження вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року за вчинення крадіжки), а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 3 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 на момент вчинення кримінального правопорушення жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, підстави для призначення йому покарання на підставі ст. 69 КК України чи звільнення від відбування покарання з випробуванням відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг з приводу неналежного врахування судом першої інстанції даних, які позитивно характеризують особу обвинуваченого, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 3 ст. 185 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

Також колегія суддів вважає, що скрутне матеріальне становище (відсутність житла та роботи, необхідність оплачувати оренду за житло) не вказує на збіг тяжких особистих обставин, оскільки обвинувачений є особою працездатного віку, дані про те, що він є інвалідом чи безуспішно намагався знайти роботу в матеріалах кримінального провадження відсутні, тому бажання покращити своє матеріальне становище шляхом вчинення корисливого кримінального правопорушення не може бути прийнято судом як обставину, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

До того ж, ОСОБА_7 не був працевлаштований, що фактично і стало причиною вчинення корисливого тяжкого злочину, а доказів на підтвердження наявності хоча б неофіційного місця роботи стороною захисту не надано.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України у зв`язку із наявним ВІЛ захворюванням, оскільки у виправних колоніях функціонують медичні частини, що в свою чергу не перешкоджає отриманню ОСОБА_7 медичної допомоги за місцем відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що судом не встановлено точну дату та час скоєння кримінального правопорушення, не впливають на законність оскаржуваного вироку, оскільки органу досудового розслідування не вдалося встановити точну дату, тому суд обґрунтовано зазначив дату «в період з 30 квітня 2020 року до 11 травня 2020 року».

До того ж, з показань самого обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він підтвердив факт вчинення крадіжки саме в цей часовий проміжок.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 3 вересня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3