Ухвала
Іменем України

16 червня 2022 року

м. Київ
Справа № 149/2149/20
Провадження № 51-1486 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді 200 годин громадських робіт.
Ухвалено строк відбуття покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 750,90 гривень матеріальної шкоди, 2000 гривень компенсації за моральну шкоду та 13000 гривень витрат на правничу допомогу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 26 серпня 2020 року приблизно о 08:00 годині, перебуваючи неподалік домогосподарства по АДРЕСА_1 , на ґрунті неприязних відносин, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, рукою схопила ОСОБА_6 за волосся та частково його вирвала, після чого умисно завдала рукою три удари в область правої ділянки обличчя ОСОБА_6 та ще один удар в область правої лопатки ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 60 від 09 вересня 2020 року у ОСОБА_6 виявлено тілесне ушкодження у вигляді садна на чолі, яке належить до легкого тілесного ушкодження згідно п. 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року щодо ОСОБА_5 і закрити кримінальне провадження. Зазначає про те, що на його думку, єдиний документ в матеріалах кримінального провадження, який містить відомості про начебто наявність у потерпілої легкого тілесного ушкодження - висновок судово-медичної експертизи № 60 від 09 вересня 2020 року, який складено експертом комунальної установи Хмільницького районного відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи, не відповідає критеріям допустимих доказів, оскільки вказаний заклад є закладом комунальним і не є державною спеціалізованою установою, як того вимагають положення Закону України «Про судову експертизу». Вказує, що прийняття судами першої та апеляційної інстанцій очевидно недопустимого доказу - висновку судово-медичної експертизи № 60 від 09 вересня 2020 року, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Також зазначає, що на його думку, було порушено стороною обвинувачення право ОСОБА_5 на захист на стадії досудового слідства, оскільки дізнавшись про відкриття проти неї кримінального провадження, ОСОБА_5 була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення повторної судово-медичної експертизи, так як до того часу, на тілі потерпілої вже не могло зберегтися жодних слідів подряпини, виявленої у неї судово-медичним експертом 09 вересня 2020 року.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_5 , зазначав про недопустимість доказу - висновку судово-медичної експертизи, оскільки вона проведена не державною установою.
Суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційної скарги захисника та вказав, що не вбачає підстав вважати експерта, який здійснював експертизу, некваліфікованим та недовіряти його висновку. Лікар судово-медичний експерт Хмільницького районного відділення Вінницького ОБСМЕ ОСОБА_7 , який проводив експертизу, згідно відомостей, зазначених у висновку має вищу медичну освіту, експерт п`ятого кваліфікаційного класу, другої категорії, стаж за фахом з 2013 року, був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України.
Твердження в касаційній скарзі захисника про те, що судами першої та апеляційної інстанцій було незаконно визнано належним і допустимим доказом висновок судово-медичної експертизи № 60 від 09 вересня 2020 року, адже експертиза була проведена експертомкомунальної установи Хмільницького районного відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Відповідно до ч. 2 статті 71 Основ законодавства України про охорону здоров`я та пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі Положення), організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричноюслужбами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами (абз. 3 пп. 10 п. 4 Положення).
Отже, вирішуючи питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною у сенсі ст. 7 Закону «Про судову експертизу», потрібно виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а із сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.
Як убачається з вищенаведеного Положення, саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України, здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 березня 2020 року (справа № 462/3998/19).
Враховуючи викладене, колегія суддів не убачає підстав для визнання висновку судово-медичної експертизи № 60 від 09 вересня 2020 року недопустимим доказом з підстав, наведених у касаційній скарзі.
Також, апеляційний суд у своїй ухвалі вказав, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги захисника про порушення права на захист ОСОБА_5 , адже після повідомлення ОСОБА_5 про підозру в даному провадженні одразу було залучено захисника і всі слідчі дії вчинені за участю останнього. Захистом не наведено конкретних фактів порушення прав обвинуваченої та неможливість реалізувати процесуальні права. Посилання на відсутність можливості призначення повторної експертизи, про яку не заявлялось під час судового розгляду провадження, через загоєння рани в потерпілої, є неспроможними, адже проведення експертизи можливе на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах провадження.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , ретельно перевірив доводи сторони захисту, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими, при цьому належним чином умотивував своє рішення відповідно до вимог ст.419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

б безумовними підставами для скасування чи зміни вироку Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року, у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 21 грудня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 лютого 2022 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3