ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1596/22 Справа № 185/4356/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000895, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Русь Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта середня, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта неповна середня, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання, не пов`язане із позбавленням волі.
Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що оскаржуваний вирок є необгрунтованим, незаконним, ухвалений з порушенням процесуального законодавства, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що у нього та ОСОБА_9 не було умислу на заволодіння грошовими коштами потерпілого або його майном, оскільки зі слів самого ОСОБА_12 гроші залишилися у нього, при цьому зазначає, що свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні не говорив, що вони вимагали від потерпілого гроші, і він не був очевидцем тих подій, а просто бачив його на подвір`ї.
Зазначає, що протокол пред`явлення особи для впізнання від 15 червня 2020 року є недопустимим доказом, оскільки ОСОБА_14 попередньо показували в лікарні фотознімки підозрюваних, а саме впізнання було в райвідділі, при цьому вказує, що час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, зазначений у заяві потерпілого від 28.05.2020 року, не відповідає часу, зазначеному у вироку.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що оскаржуваний вироку суду є незаконним, судом допущено неповноту судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає, що його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, не доведена, його дії кваліфіковано невірно, а наявні в матеріалах докази, зокрема показання свідків та висновки експертизи, не підтверджують його винуватості.

Вказує, що показання потерпілого є недостовірними, а свідки взагалі не були присутні на місці скоєння злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , що діє в інтересах ОСОБА_9 , просить оскаржуваний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 162 КК України.
Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує, що оскаржуваний вирок є незаконним та необгрунтованим, ухвалений з порушенням процесуального законодавства, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що у діях його підзахисного відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не було умислу на заволодіння грошовими коштами потерпілого або його майном. Обвинувачені просто зайшли на територію домоволодіння потерпілого, де між ними та останнім виникла сварка і бійка, проте вони не нападали на ОСОБА_12 .
Зазначає, що ОСОБА_12 надав неправдиві показання, які не були оцінені судом критично. Вважає, що дії ОСОБА_9 належить правильно кваліфікувати за ст. 122, ст. 162 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвали новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 3 ст. 187 К України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього майна; ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, зазначає, що призначене судом покарання є недостатнім та невідповідним тяжкості вчиненого злочину.

Вказує, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано, що обвинувачені вчинили особливо тяжкий злочин, потерпілому допомогу на лікування не надавали, вину не визнали, при цьому ОСОБА_10 раніше судимий за вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а ОСОБА_9 раніше судимий за вчинення тяжких злочинів. Зазначає, що судом не зазначено обсяг конфіскації майна, належного обвинуваченим.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців із конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_10 вирішено рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.

ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців із конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, призначене ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на на 7 років 6 місяців із конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з моменту фактичного звернення вироку до виконання.
Вирішено питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за те, що останні за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 28 травня 2020 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, діючи за попередньою змовою, з метою заволодіння чужим майном проникли до домоволодіння АДРЕСА_4 , де мешкає ОСОБА_12 , та вчинили напад на останнього із застосуванням насильства, під час якого заподіяли потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч. 3 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, наполягав, проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та захисника заперечував; обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 , які апеляційні скарги сторони захисту підтримали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного ОСОБА_10 та частково підтримала апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 і обвинуваченого ОСОБА_9 , проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечувала;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі:

- показаннями потерпілого ОСОБА_12 в суді першої інстанції, який зазначив, що у травні 2020 року, близько 16:00 годин, він перебував у хаті у домоволодінні АДРЕСА_4 , де готував їжу, і в той час в хату зайшли ОСОБА_10 з іншим чоловіком і сказали йому, що його син ОСОБА_15 програв їм гроші в карти і винен їм. Він зараз не пам`ятає, вказували вони тоді суму, чи ні. Потерпілий сказав, що тут ніхто не проживає, вони обізналися. У нього є син ОСОБА_16 , який перебуває у м. Херсоні. Вони запитали адресу, а потім вийшли з двору та пішли. Потім він почув лай собаки, вийшов і побачив, що ОСОБА_9 стоїть у дворі, а ОСОБА_10 сидить на паркані. Він підійшов до ОСОБА_9 та запитав, що вони тут роблять, та сказав їм вийти. Потерпілий стояв спиною та не бачив, а ОСОБА_10 зістрибнув з забору і почав душити потерпілого за шию. Потерпілий впав на коліна, йому стало погано. Він говорив нападникам, що тут немає нікого. Потім вони підняли його та повели у хату. Коли зайшли в хату, то ОСОБА_10 був попереду, а інший ззаду. ОСОБА_10 сказав йому вивертати кишені. У нього у кишені було 300 грн. Потерпілий якось відштовхнув нападників, вирвався, побіг надвір, але вони його наздогнали, схопили і почали бити. На дворі ОСОБА_17 тримав потерпілого, а ОСОБА_10 давив. ОСОБА_10 взяв цеглину і почав бити, перебив щелепу. Потерпілий впав, коли його били, і почав кричати. Не пам`ятає хто саме, але один із них сказав: «Давай відріжемо йому голову». Потерпілий почав кричати. Потім прийшов сусід і почав на них кричати, і вони втекли. Після цього потерпілий місяць лежав у лікарні. 300 грн. не забрали. Свідок бачив цих хлопців, і в якому стані перебував потерпілий. В поліцію телефонував спочатку сусід, а потім потерпілий. Тілесні ушкодження йому спричинили обвинувачені, до цього він не був побитий. Після цього одразу приїхав дільничний, викликали швидку, його забрали та повезли в лікарню. Удари наносили по тілу, а коли вже вискочив у двір, то були удари по голові. Ззаду бив ОСОБА_10 . Ударів цеглиною було 10 - 12, а можливо і більше. Цегла була у дворі. В хату завели примусово. Цю ситуацію він сприйняв як загрозу для життя та здоров`я. Велосипеда у нападників не бачив. Вони не знали, де гроші в потерпілого. Окрім грошей нічого не питали. Після того дня він їх бачив, вони приїжджали. Впізнання робив по фотографіям, йому показували цілу купу. Були поняті. Потерпілий телефонував шерифу громади, коли вже тиждень-два пролежав у лікарні, той відповів, що шукають. На наступний день до нього нікого не привозили на впізнання. Коли лежав в лікарні, до нього нікого не привозили. Привозили лише фотографії. У райвідділ поліції приїжджав, впізнання було. Може точно сказати, що на заборі сидів ОСОБА_10 . Нападники зайшли через паркан, хвіртка була зачинена. Втекли через паркан і по городу. Він зробив висновок про те, що вони зайшли в двір не через хвіртку, бо ОСОБА_10 сидів на заборі, а ОСОБА_9 стояв у дворі;
- показаннями свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції, який зазначив, що у травні 2020 року, після обіду, його жінка почула шум на вулиці в стороні сусіда, який саме шум не говорила, та покликала його, щоб він пішов подивитися. Це було десь в проміжку часу з 15.00 до 17.00 год. Було видно, світило сонце. Він пішов, шуму чути не було. Сусід ОСОБА_12 живе навпроти нього через дорогу. Номер будинку не знає. Потім почув вздохи, відкрив хвіртку, яка була прикрита, та сказав: «Шо за дела?» та зробивши крок, на рівні хвіртки з правої сторони побачив як його сусід лежить на спині, на землі, до нього ногами, біля хати. Один чоловік сидів навприсядки з цеглиною в руках біля голови ОСОБА_12 , обличчям до свідка, цю особу не бачив, він був нахилений, а другий стояв з палкою в руках біля поясу ОСОБА_12 , нахилений. Той, що був з палкою, піднявся і пішов на свідка. Свідок бросив хвіртку та почав відходити назад, той, що був з палкою, дійшов до хвіртки та кинув в свідка палку. Свідок увернувся, побіг додому, взяв телефон і зателефонував у поліцію. Коли він викликав поліцію, то до сусіда знову не повертався. Він бачив як ці особи уїхали на велосипеді. Бачив їх на відстані приблизно 1000 м. Велосипед був червоний з білими щитками. Рама була звичайна, бо один сів на раму. До цього та після, цей велосипед не бачив. Побачив цей велосипед вперше на відстані 1000 м. Зір у нього нормальний. Після того, як приїхала поліція він до сусіда не приходив. Потім до нього приходив сам сусід. Він бачив на ньому тілесні ушкодження: з правої сторони на щоці було напливше, напухше. Він не розповідав свідку, хто йому це спричинив. Свідок думає, що в нього ці тілесні ушкодження, бо його били, бо він бачив сусіда зранку, в цей же день, в центрі, і він був цілий. Вважає, що потерпілий був в цей день тверезий. Він не бачив, щоб потерпілий зловживав спиртними напоями. Він не може сказати, хто з обвинувачених сидів навприсядки біля голови потерпілого з цеглиною в руках, бо він не бачив його обличчя. Стосовно другого, який стояв нахилений, з палицею в руках, зазначив, що прізвища його не знає, але вказав на обвинуваченого ОСОБА_10 . Ця особа почала на нього йти, коли він відкрив хвіртку та зрівнявся з рівнем хвіртки. Свідок вважає, що вони могли чути його фразу «Шо за дела?». Він пішов на свідка з палицею, яка була схожа на гілку, в діаметрі десь 5 см. До свідка ніхто не приходив поговорити, щоб він змінив показання, або давав якісь неправильні. Він був очевидцем тих подій, про які повідомив в суді. Їх зріст зазначити не може, оскільки один сидів навприсядки, а інший був нахилений. Він не бачив, хто бив ОСОБА_12 , як ці особи потрапили до подвір`я, а також не бачив, як вони пішли звідти. До подвір`я потерпілого можна потрапити через город, чи огороджено там - він не знає. Цеглина, яка була в руках одного з нападників, була червоного кольору, розміром трохи більше, ніж половина. Цеглину могли взяти у дворі. ОСОБА_10 він впізнавав в поліції, їх там було ще три чоловіка. У ОСОБА_10 на голові була бейсболка. Свідок бачив його обличчя і запам`ятав його по очам, носу та бейсболці темного кольору;
- протоколом огляду місця події від 28 травня 2020 року, відповідно до якого предметом огляду є територія домоволодіння АДРЕСА_4 . При огляді місця події встановлено, що вхід на територію домоволодіння здійснюється через металеві ворота та дерев`яну хвіртку. При вході на територію домоволодіння з правої сторони знаходиться одноповерховий житловий будинок, з лівої сторони знаходиться літня кухня. Між будинком та літньою кухнею на землі знаходяться фрагменти червоної цеглини. Вся територія домоволодіння покрита травою. Під час огляду нічого не виявлено та не вилучено (т. 1 а.с. 160);
- протоколом огляду речей від 15 червня 2020 року відповідно до якого, об`єктом огляду є добровільно виданий потерпілим ОСОБА_12 фрагмент цегли, яким зі слів останнього, йому було спричинено тілесні ушкодження 28 травня 2020 року невідомими за місцем його мешкання. Оглядом встановлено, що фрагмент цегли являє собою прямокутний предмет червоного кольору, висота близько 5 см, ширина 20 см. Будь - яких слідів на цеглі не виявлено. Вищевказаний фрагмент цегли вилучено до Павлоградського ВП (т. 1 а.с. 165, 166);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 червня 2020 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених для впізнання осіб, зображених на фото, впізнав особу на фото № 3, яка 28 травня 2020 року, проникнувши на територію належного йому домоволодіння, разом з іншим невідомим чоловіком здійснила напад на нього, нанесла тілесні ушкодження цеглиною, вимагала грошові кошти. Впізнав особу за загальними рисами обличчя, а саме: формою обличчя, носа, губ, зачіска. Довідкою до протоколу впізнання за фотознімками, відповідно до якої під № 3 на фото зображений ОСОБА_9 , а на інших фото зображено сторонніх осіб (т. 1 а.с. 169-172);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 червня 2020 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_12 серед пред`явлених для впізнання осіб, зображених на фото, впізнав особу на фото № 1, яка 28.05.2020 року разом з іншим невідомим чоловіком проникла до його домоволодіння та особа на фото № 1 здійснювала удушення та наносила удари кулаками. Впізнав особу за загальними рисами обличчя, а саме: формою обличчя - кругла, формою носа, брів. Довідкою до протоколу впізнання за фотознімками, відповідно до якої під № 1 на фото зображений ОСОБА_10 , а на інших фото зображено сторонніх осіб (т. 1 а.с. 173-176);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 15 червня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_13 серед пред`явлених для впізнання осіб впізнав особу на фото № 4, яка знаходиться крайньою праворуч. Саме вказаний чоловік 28.05.2020 року близько 17.10 год., перебуваючи на території домоволодіння, належного ОСОБА_12 , тримала руками останього за ноги, та коли він окликнув особу, що знаходиться під № 4, та іншого чоловіка, який також тримав потерпілого ОСОБА_12 , то чоловік, зображений на фото № 4, озирнувся, піднявся та почав бігти за свідком та кинув палицю в нього. Впізнав особу за наявністю кепки, округлою формою обличчя, формою вух, брів, тілобудовою. Під № 4 розміщений ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 177-181).
- протоколом проведення слідчого експерименту від 17 червня 2021 року за участю потерпілого ОСОБА_12 відповідно до якого встановлено, що останній добровільно запропонував прослідувати з ним на місце вчинення злочину відносно нього, який мав місце 28 травня 2020 року на території його домоволодіння АДРЕСА_4 . По прибуттю на територію домоволодіння був запрошений статист за для проведення слідчого експерименту з потерпілим для встановлення механізму спричинення останньому тілесних ушкоджень. ОСОБА_12 , перебуваючи на території вищевказаного домоволодіння, на статисті показав, що із ззаду до нього підійшов ОСОБА_18 та рукою схопив за шию, після чого вони разом з ОСОБА_19 насильно повели ОСОБА_12 у будинок. У зв`язку з тим, що у будинку було відсутнє світло, потерпілий ОСОБА_12 запропонував провести слідчий експеримент на вулиці. Далі ОСОБА_12 розповів, що, перебуваючи всередині будинку, ОСОБА_18 став вимагати у нього гроші, але він зміг вирватися та вибіг на подвір`я. Після чого, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 іззаду схопили за речі ОСОБА_12 , і в цей час ОСОБА_18 схопив цеглину та наніс удар з лівої сторони по обличчю потерпілого в район щелепи, в результаті чого останній впав на землю та закрив обличчя руками. Після чого, ОСОБА_18 наніс декілька ударів по обличчю з лівої сторони в район щелепу, в результаті чого ОСОБА_12 втратив свідомість. Коли він прийшов до тями, то побачив, що у двір прийшов на допомогу сусід, побачивши якого, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з місця вчинення злочину втекли. На запитання слідчого до потерпілого щодо кількості нанесених йому ударів цеглиною по щелепу, останній відповів, що більше шести разів (т. 1 а.с. 207-210).
- висновком експерта № 134 від 30 червня 2020 року, відповідно до якого згідно наданої медичної документації та об`єктивних даних огляду у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно - мозкової травми зі струсом головного мозку, ангулярного перелому нижньої щелепи зліва, множинних гематом та саден обличчя, які утворилися по ударному та ударно - дотичному механізму від дії тупого твердого предмету (предметів), з місцем прикладання діючої сили у вищезазначені області. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день). Враховуючи морфологічні ознаки виявлених тілесних ушкоджень, давність їх утворення може відповідати терміну, вказаному в постанові про призначення судово - медичної експертизи та наданій медичній документації, тобто 28 травня 2020 року, і могли бути отримані при вказаних потерпілим обставинах (т. 1 а.с. 212-213);
- висновком експерта № 135-Д від 30 червня 2020 року, відповідно до якого згідно наданої медичної документації та об`єктивних даних огляду у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно - мозкової травми зі струсом головного мозку, ангулярного перелому нижньої щелепи зліва, множинних гематом та саден обличчя, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні. Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, механізм їх утворення не суперечить вказаному потерпілим під час проведення слідчого експерименту від 17 червня 2020 року (т. 1 а.с. 215-216);
Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинувачених складу інкримінованого їм кримінального правопорушення та доведеності вини останніх у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з його суб`єктивного аналізу і переоцінки окремих доказів. При цьому оцінка і тлумачення таких доказів здійснюються тенденційно, вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Так, доводи останнього про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані висновки грунтуються на належному аналізі досліджених доказів та правильному встановленні фактичних обставин справи, що ними підтверджуються.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що обвинувачені у висунутій ними версії подій не заперечують, що у день, вказаний у вироку, вони спільно потрапили до домоволодіння потерпілого ОСОБА_12 , а їх позиція в цілому полягає у тому, що вони прийшли у вказане місце, розшукуючи особу, з якою перед цим грали в карти на гроші біля магазину на кінцевій зупинці громадського транспорту у с. Богуслав, при цьому нападу на ОСОБА_12 вони не вчиняли, нічого від нього не вимагали, тілесні ушкодження йому не наносили та залишили місце події без будь-якого конфлікту. Вважають, що потерпілий та свідок ОСОБА_13 їх оговорюють, втім причину цього пояснити не можуть.

Погоджуючись з оцінкою, наданою судом першої інстанції цій версії, колегія суддів також вважає її неспроможною, оскільки вона є нелогічною і суперечливою, не має об`єктивного підтвердження і спростовується сукупністю досліджених судом доказів.

Так, у якості причини потрапляння обвинувачених до домоволодіння потерпілого ОСОБА_12 останні у своїх показаннях в суді першої інстанції зазначили, що вони нібито розшукували особу на ім`я ОСОБА_15 , з якою безпосередньо перед цим познайомилися на зупинці громадського транспорту і грали в карти. При цьому ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_15 програв їм в карти певну суму, хоча і не зміг точно пояснити, яку саме, і пішов додому за грошима, в той час як ОСОБА_9 пояснив, що вказаний чоловік вирішив йти додому, а вони йому сказали, щоб він купив їм пива, на що останній відповів, що сходить додому і повернеться, після чого вони пішли його шукати.

Таку версію, з огляду на її очевидну нелогічність, бездоказовість і суперечливість пояснень обвинувачених у цій частині, колегія суддів вважає неправдивою і викладеною для приховування дійсної мети, з якою обвинувачені потрапили до домоволодіння потерпілого ОСОБА_12 .

Доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він та ОСОБА_9 нападу на ОСОБА_12 не вчиняли, нічого від нього не вимагали, тілесні ушкодження йому не наносили та залишили місце події без будь-якого конфлікту, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою і поза розумним сумнівом підтверджують правильність фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, визнаних судом доведеними, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_12 щодо обставин вчинення нападу на нього; протоколом слідчого експерименту від 17.06.2020 р. за участю ОСОБА_12 ; показаннями свідка ОСОБА_13 , які узгоджуються з показаннями потерпілого; висновками судово-медичного експерта від 30.06.2020 року № 134 та № 135-Д, якими встановлено характер та обсяг виявлених в потерпілого тілесних ушкоджень, та констатовано, що вони відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості і могли утворитися 28.05.2020 року, а механізм їх утворення не суперечить вказаному потерпілим у межах слідчого експерименту; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.06.2020 року, згідно із якими потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_10 та ОСОБА_9 як осіб, що 28.05.2020 року вчинили напад на нього; протоколом пред`явлення особи для впізнання від 15.06.2020 року, згідно із яким свідок ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_10 як одну з двох осіб, що 28.05.2020 року вчинили напад на ОСОБА_12 у домоволодінні останнього.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 є логічними, послідовними, узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами, а наявності в останніх будь-яких підстав оговорювати ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не вбачається. Доводи апелянта щодо неправдивості цих показань не мають будь-якого обгрунтування і зводяться до загальної незгоди з доказами, що підтверджують обвинувачення.

Посилання апелянта на те, що він та ОСОБА_9 не мали наміру заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_12 , у тому числі не забрали в нього 300 гривень, які він дістав з кишені, хоча і не мали перешкод для цього, колегія суддів оцінює критично. Так, потерпілий у своїх показаннях чітко зазначив, що коли обвинувачені, придушивши його у дворі, завели до хати, то ОСОБА_10 відразу наказав йому вивертати кишені, що поза розумним сумнівом свідчить про намір нападників заволодіти його грошима. Той факт, що зрештою ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не забрали наявні в потерпілого гроші, пояснюється тим, що останній вирвався від них та вибіг на подвір`я, де почав кричати, після чого на місці подій з`явився свідок ОСОБА_13 і обвинувачені, зрозумівши, що їх дії набувають розголосу, вимушені були покинути місце подій.

Колегія суддів також приймає до уваги, що обвинувачені та потерпілий раніше знайомі не були, будь-якого конфлікту між ними або іншої причини для побиття потерпілого обвинуваченими не існувало, а отже дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які відразу здійснили напад на ОСОБА_12 , були вочевидь спрямовані на подолання його спротиву під час заволодіння його майном.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що свідок ОСОБА_13 не бачив всіх обставин події, а також повідомив, що бачив ОСОБА_10 з палицею у руці, в той час як потерпілий у свої показаннях на використання ним такого предмету не вказував, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними. Так, вказаний свідок дійсно не був очевидцем всього перебігу подій при здійсненні обвинуваченими нападу на ОСОБА_12 , втім обставини справи у тій частині, яка йому відома, в його показаннях викладені і разом з іншими доказами підтверджують обгрунтованість обвинувачення. Що стосується відсутності у показаннях потерпілого посилання на наявність у руці обвинуваченого ОСОБА_10 палиці, то дану обставину колегія суддів оцінює як неістотну для справи подробицю, яку потерпілий міг як не сприйняти та/або не запам`ятати внаслідок сильного душевного хвилювання під час нападу на нього, так і не акцентувати на ній увагу під час надання показань в суді першої інстанції.

Посилання апелянта на невідповідність часу нападу на потерпілого, зазначену у його заяві до поліції від 28.05.2020 року, - 17:30 годин того ж дня, - часу події, визнаному судом у вироку доведеним, - 17:00 годин 28.05.2020 року, - колегія суддів вважає такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги. Так, вказана розбіжність не має істотного характеру і пояснюється тим, що у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення час події був зазначений орієнтовно, зі слів ОСОБА_12 , після чого у межах досудового розслідування уточнений.

Доводи апелянта щодо порушення вимог процесуального закону у зв`язку із наданням потерпілому для ознайомлення фотографії особи, яка підозрюється у скоєнні злочину, до проведення впізнання за фотознімками, колегія суддів вважає неспроможними. Так, з показань потерпілого, на які посилається апелянт, не вбачається, що ОСОБА_12 було заздалегідь показано саме фотознімки обвинувачених як осіб, що підозрюються у скоєнні нападу на нього. Крім того, апеляційні доводи у цій частині в цілому не обгрунтовують вимоги апеляційної скарги з огляду на те, що обвинувачені не заперечують факту свого перебування 28.05.2020 року у домоволодінні обвинуваченого, який і підтверджується протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.06.2020 року, а позиція захисту зводиться до того, що обвинувачені, хоча і спілкувалися з ОСОБА_12 в його домоволодінні у вказаний день, втім нападу на нього не вчиняли.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до наступного.

Так, доводи цього апелянта про помилковість встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, невірну оцінку доказів і відсутність в обвинувачених наміру здійснити напад на потерпілого та застосувати до нього насильство з метою заволодіння його майном є аналогічними доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , що проаналізовані вище, і не можуть бути прийняті до уваги з тих самих міркувань.

Посилання захисника на недоведеність наявності між обвинуваченими попередньої змови на вчинення інкримінованого їм злочину колегія суддів оцінює критично, оскільки те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 разом з`явилися до домоволодіння потерпілого, у межах вчинення нападу на нього діяли спільно та узгоджено для досягнення єдиної злочинної мети, а також разом і одночасно покинули місце події, поза розумним сумнівом свідчить про наявність між ними попередньої змови на вчинення цього злочину.

Доводи цього апелянта щодо неправильної кваліфікації дії обвинувачених, які, на його думку, належало правильно кваліфікувати за ст. 162, ст. 122 КК України, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними.

Так, за загальним визначенням розбій як злочин проти власності це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій відноситься до усічених складів злочину, вважається завершеним з моменту скоєння самого нападу. У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Наявність додаткового безпосереднього об`єкта дає підстави для розмежування складів злочину, як у цьому випадку розбою та грабежу. Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство, мета якого намір одразу подолати опір потерпілого й попередити його протидію нападу. Агресивність, раптовість, небезпечність й спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою. При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб.

Як вбачається з фактичних обставин справи, обвинувачені, проникнувши до домоволодіння потерпілого ОСОБА_12 , вчинили напад на нього, у межах якого ОСОБА_10 душив останнього, охопивши обома руками його горло, а у подальшому у той час, коли ОСОБА_10 утримував потерпілого руками, ОСОБА_9 наніс останньому не менше 12 ударів фрагментом цегли в область лівої щелепи та голови. Під час нападу обвинувачені висловили потерпілому вимогу «вивертати кишені», що колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, з урахуванням решти фактичних обставин події оцінює як вимогу передати наявні при потерпілому грошові кошти.

Аналізуючи вищезазначені дії обвинувачених, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вони були агресивними, раптовими, небезпечними і спрямованими на подолання опору ОСОБА_12 , який зазнав нападу, а також з огляду на застосоване знаряддя фрагмент цегли, та нанесення ним численних ударів в область життєво важливого органу голови потерпілого, - являли небезпеку для його життя та здоров`я.

З огляду на викладене кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 3 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, належить вважати правильною.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , які полягають у декларативному посиланні на недоведеність його вини, необгрунтованість висновків суду, покладених в основу оскаржуваного вироку, недостовірність показань потерпілого та свідка, без наведення у скарзі детального мотивування таких тверджень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за своїм змістом вони є аналогічними відповідним доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , які досліджені вище, і не можуть бути прийняті до уваги з тих самих міркувань.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якого, на його думку, покарання, яке було призначене обвинуваченим, колегія суддів не може із ними погодитись.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченим судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є умисним особливо тяжким злочином; відсутність як обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, так і обставин, що його обтяжують; відомості про особи обвинувачених, які на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, за місцем проживання характеризуються негативно, є раніше судимими.

Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення окремо кожному із обвинувачених покарання у виді позбавлення волі на строк ближче до нижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, з конфіскацією майна, призначення ОСОБА_17 остаточного покарання за сукупністю вироків за правилами ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення цим покаранням менш суворого покарання за попереднім вироком суду, а також про відсутність підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів з правильністю цього висновку погоджується та вважає покарання, призначене ОСОБА_10 та ОСОБА_17 , кожному окремо, законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинувачених і попередження нових злочинів.

Апеляційна скарга прокурора вказаних висновків суду не спростовує, оскільки вона не містить посилання на нові істотні обставини, що не були враховані судом першої інстанції, а доводи апелянта у цій частині зводяться до загальної незгоди із розміром покарання, визначеним судом першої інстанції у межах своїх дискреційних повноважень.

Питання щодо обсягу конфіскації майна обвинувачених підлягає вирішенню в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для зміни чи скасування судового рішення з інших міркувань, ніж наведені апелянтами, під час апеляційного перегляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, та ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3