Справа № 369/5653/22
Провадження №1-кс/369/950/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.07.2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі
слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві, клопотання старшого слідчого слідчої групи заступника начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за матеріалами кримінального провадження №0000305 від 14.04.2022 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
У липні 2022 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області звернувся старший слідчого слідчої групи заступник начальника управління поліції начальника слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області підполковника поліції ОСОБА_5 за погодженням зі прокурором Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 із клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 (російською ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтовано тим, що у провадженні слідчого відділу Бучанського РУП ГУНП в Київській областіперебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000305 від 14.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 438 КК України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація (далі РФ) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і РФ.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований РФ 22 квітня

2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі АР Крим), м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно ч. 1 ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 зазначеної Конвенції, поранені та хворі, а також інваліди та вагітні жінки перебувають під особливим захистом і користуються особливим шануванням.

Відповідно до ст. ст. 31-33 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: пограбування; жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Жодну особу, що перебуває під захистом, не може бути покарано за правопорушення, якого вона не вчинила особисто. Колективні покарання, так само як і будь-які залякування чи терор, забороняються.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил Російської Федерації (далі ЗС РФ), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС РФ як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам РФ, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту РФ на території України в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС РФ вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС РФ, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та РФ, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС РФ серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту Російської Федерації (далі ЧФ РФ), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС РФ поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС РФ, співробітників інших силових відомств РФ, представників влади, інших громадян РФ та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади РФ створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС РФ.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому військовослужбовцями ЗС РФ здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для РФ рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС РФ.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови України від співпраці з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку країни, вищим політичним і військовим керівництвом РФ вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС та інших військових формувань РФ.

З листопада 2021 року представники влади та ЗС РФ, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання підрозділів ЗС та інших військових формувань РФ до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Союзна рішучість-2022», які розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 8 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку РФ, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тис.військових РФ, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, представниками влади та ЗС РФ розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян РФ та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали у імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами ЗС України по території РФ та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом РФ «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» незалежними державами та отримання від них звернення з запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України.

На виконання зазначених намірів, 15 лютого 2022 року Державна думаРосійської Федерації звернулася до Президента Російської Федерації з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що Збройні Сили України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента Російської Федерації з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

В цей же день, Президент Російської Федерації скликав позачергове засідання Ради безпеки Російської Федерації, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності Донецької та Луганської народних республік.

Службові особи з числа вищого керівництва РФ, які входять до складу Ради безпеки РФ, публічно підтримали звернення Державної думи РФ та заявили про необхідність визнання Президентом РФ незалежності «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Цього ж дня Президент Російської Федерації підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації РФ.

В цей же день Президент Російської Федерацію, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації РФ звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента Російської Федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив рішення про початок військової операцію в Україні.

У подальшому цього ж дня Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, віроломно здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України та цивільним об`єктам, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період із 5 години 24 лютого 2022 року та до цього часу підрозділи ЗС та інших військових формувань РФ здійснювали спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призводять до тяжких наслідків у вигляді загибелі та поранення цивільних осіб та пошкодження сотень цивільних об`єктів.

Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

У свою чергу громадянин Російської Федерації старший лейтенант ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді командира роти НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади, діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, з невстановлених мотивів, за попередньою змовою групою осіб з іншими особами, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади РФ та ЗС РФ, які діють в порушення вищевказаних нормативних правових актів, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу у якому він проходив військову службу здійснив незаконний перетин державного кордону та приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території села Липівка Бучанського району Київської області.

У період часу з 27.02.2022 по 30.03.2022 старший лейтенант ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем ЗС РФ, перебуваючи на посаді командира роти НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади, перебуваючи на території окупованого представниками підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації села Липівка Бучанського району Київської області, користуючись своїми владними повноваженнями, віддавав злочинні накази підлеглим військовослужбовцям ЗС РФ щодо жорстокого поводження з цивільним населенням, зокрема наказував знищувати житлові будинки цивільного населення, здійснювати вбивства цивільного населення с. Липівка Бучанського району Київської області.

У вказаний період часу, внаслідок виконання наданих ОСОБА_6 наказів, військовослужбовці ЗС РФ спричиняли поранення та вбивство, та розкрадали, знищували майно цивільного населення села Липівки Бучанського району Київської області.

При цьому, громадянин РФ ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді командира роти НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади ЗС РФ, з військовим званням старший лейтенант, був обізнаний із законами та звичаями війни, передбаченими та закріпленими в положеннях міжнародного законодавства, тобто надаючи вказані накази, останній чітко усвідомлював їх злочинність.

Так, 27.02.2022, маючи прямий умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , невстановлені досудовим розслідуванням військовослужбовці НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади ЗС РФ в присутності командира роти ОСОБА_6 , за його наказом здійснили постріли з автоматичної вогнепальної стрілецької зброї в ОСОБА_8 , який перебував на подвір`ї власного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Отримавши поранення в черевну порожнину, ОСОБА_8 був позбавлений можливості звернутись до медичних установ чи медичних працівників з метою отримання медичної допомоги, оскільки військовослужбовці ЗС РФ окупували с. Липівка, Бучанського району Київської області, обмеживши вільне пересування цивільного населення.

Від отриманих ушкоджень ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинку за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, 02.03.2022 невстановлені досудовим розслідуванням військовослужбовці НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади ЗС РФ, які перебували в підпорядкуванні командира роти ОСОБА_6 , з танка здійснили обстріл житлового будинку ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті вказаний будинок та труп ОСОБА_8 , що знаходився в будинку, згоріли.

Відповідно до повідомлення Макарівського відділення Київського обласного бюро судово-медичної експертизи від 04.05.2022 причини смерті ОСОБА_8 не встановлені із-за обвуглення тіла.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у жорстокому поводженні з цивільним населенням та інших порушеннях законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, поєднане з умисним вбивством, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України обґрунтовується наступними доказами:

-протоколом допиту свідка ОСОБА_9 ,;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_9 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_9 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_10 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання особи за фотознімками зі свідком ОСОБА_10 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_11 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_11 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_12 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_12 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_12 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_13 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_14 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_15 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_15 ;

-протоколом допиту потерілого ОСОБА_16 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_16 ;

-протоколом огляду місця події від 04.05.2022 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_17 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_17 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_17

20.05.2022 року старшим слідчим слідчої групи - Заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за погодженням із керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України.

Письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 особисто вручене не було, оскільки останній перебуває на території РФ, яка відповідно до постанови Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» визнана державою-агресором.

Як зазначено у відповіді Департаменту міжнародно-правового співробітництва на лист №18/2/2-64ВН-22 від 28.04.2022, згідно із інформацією начальника Департаменту документального забезпечення Офісу Генерального прокурора №33-271вн-22 від 26.03.2022 АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних відправлень призначення Російської Федерації. Можливість здійснювати відправлення поштової кореспонденції до вказаної країни на теперішній час відсутня. Відповідно, за вищевикладених умов немає можливості виконати вимоги Кримінального процесуального законодавства України та міжнародних договорів щодо вжиття необхідних заходів з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні на території Російської Федерації.

Окрім того, відповідно до офіційної заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин із Російською Федерацією від 24.02.2022 на доручення Президента України МЗС України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права.

20.05.2022старшим слідчим слідчої групи - Заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру за правилами ст.ст. 111, 133-135 КПК України шляхом надсилання на офіційну електронну пошту Міністерства оборони Російської Федерації «» та месенджер підозрюваного повідомлення про підозру, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, а також повісток про виклик для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дійдо старшого слідчого слідчої групи на 12 год. 00 хв. 09.06.2022, на 12 год. 00 хв. 10.06.2022,на 12 год. 00 хв. 11.06.2022.

Також оголошення про повідомлення про підозру ОСОБА_6 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр» у випуску № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) від ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5

Повний текст повідомлення про підозру ОСОБА_6 також опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Однак підозрюваний ОСОБА_6 у визначений час та дати до слідчого до Бучанського РУП ГУНП в Київській області не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив і, як наслідок, місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_6 не відоме.

23.06.2022 постановою прокурора підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП Бучанського РУП ГУНП в Київській області, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.

Таким чином, підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора РФ з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини, у справі «Феррарі Браво проти Італії», не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим лише тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням органів досудового розслідування (попереднього слідства).

Відповідно до п. 175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Таке ж тлумачення терміну «обґрунтована підозра» знайшло своє відображення у рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Фокс, Кембел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «K.F. проти Німеччини».

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» вказав, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Отримані на даному етапі досудового розслідування відомості задокументовані у відповідний процесуальний спосіб, передбачений КПК України і вказують на причетність підозрюваного до вчинення зазначених злочинів, при цьому, таке цілком узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що зазначена особа могла вчинити правопорушення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Влох проти Польщі»).

На даному етапі кримінального провадження стороною обвинувачення та слідчим суддею не вирішуються питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчинення нею злочинів є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Підставою для обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стала обґрунтована підозра останнього у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченогоч. 1 ст. 438 КК України, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що ОСОБА_6 та суду, може вчинити інший злочин та продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Санкцією ч. 2 ст. 438 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_6 може:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, проживає на території держави-агресора РФ, а тому в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням можливості вільно пересуватись територією країни, може вживати заходів для уникнення кримінальної відповідальності за скоєне шляхом переховування від органів досудового розслідування. Окрім того, відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав, що є достатньою підставою вважати, ОСОБА_18 переховується на території держави-агресора Російської Федерації.

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на волі та переховується від органів досудового розслідування на території держави-агресора Російської Федерації.

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час переховується від органів досудового розслідування та суду на території держави-агресора Російської Федерації та перебуває на посаді військовослужбовця збройних сил Російської Федерації.

4) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 на даний час продовжує займати посаду військовослужбовця збройних сил Російської Федерації.

Враховуючи суспільно небезпечний характер вищевказаного злочину та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його судом винуватим, є всі підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконними засобами впливати на свідків у кримінальному провадженні, які володіють інформацією щодо обставин вчинення ним зазначеного злочину, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, вчинить нові або продовжуватиме вчиняти злочини, а тому з метою запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є застосування щодо останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З урахуванням викладених обставин жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження.

Враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на даний час та повномасштабне збройне вторгнення РФ на територію України, за умов проведення відповідними силовими підрозділами України бойових дій, направлених на протистояння ЗС РФ та деокупацію окремих територій України, небезпека вчинення підозрюваним вищезазначених дій носить підвищений характер, а відтак такі обставини вимагають більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, що також узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Згідно із ст. 2 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий статус воєнного стану» правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.

Згідно із указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на території України запроваджений воєнний стан.

Разом з тим, указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-IX, частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, та від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX), та продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 4 ст. 197 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

На підставі вище наведеного, прокурор просив слідчого суддю, обрати підозрюваному ОСОБА_6 (російською ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Ключі Ключевського району Алтайського краю Російської Федерації, росіянину, громадянину Російської Федерації, зареєстрованому: АДРЕСА_2 , проживаючого: АДРЕСА_3 , перебуваючого на посаді командира роти НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади, старшого лейтенанта,запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав у повному обсязі, просив слідчого суддю задовольнити його повністю.
Захисник підозрюваного ОСОБА_6 ОСОБА_4 в судовому засіданні посилався на розсуд суду.
Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, заслухавши думку учасників судового розгляду, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що Бучанським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000305 від 14.04.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 438 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність розумної підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Частиною 1 ст. 194 КПК України визначено, що слідчий суддя вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно зі ст. 193 ч. 6 КПК України слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
20.05.2022 року старшим слідчим слідчої групи - заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області за погодженням із керівником Києво-Святошинської окружної прокуратури Київської області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України.

Письмове повідомлення про підозру ОСОБА_6 особисто вручене не було, оскільки останній перебуває на території РФ, яка відповідно до постанови Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором» визнана державою-агресором.

Як зазначено у відповіді Департаменту міжнародно-правового співробітництва на лист №18/2/2-64ВН-22 від 28.04.2022, згідно із інформацією начальника Департаменту документального забезпечення Офісу Генерального прокурора №33-271вн-22 від 26.03.2022 АТ «Укрпошта» припинено приймання всіх видів міжнародних відправлень призначення Російської Федерації. Можливість здійснювати відправлення поштової кореспонденції до вказаної країни на теперішній час відсутня. Відповідно, за вищевикладених умов немає можливості виконати вимоги Кримінального процесуального законодавства України та міжнародних договорів щодо вжиття необхідних заходів з метою отримання правової допомоги у кримінальному провадженні на території Російської Федерації.

Окрім того, відповідно до офіційної заяви Міністерства закордонних справ України щодо розриву дипломатичних відносин із Російською Федерацією від 24.02.2022 на доручення Президента України МЗС України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права.

20.05.2022 року старшим слідчим слідчої групи - заступником начальника управління поліції начальником слідчого відділу Бучанського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, ОСОБА_6 було повідомлено про підозру за правилами ст.ст. 111, 133-135 КПК України шляхом надсилання на офіційну електронну пошту Міністерства оборони Російської Федерації «» та месенджер підозрюваного повідомлення про підозру, пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, а також повісток про виклик для проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дійдо старшого слідчого слідчої групи на 12 год. 00 хв. 09.06.2022, на 12 год. 00 хв. 10.06.2022,на 12 год. 00 хв. 11.06.2022.

Також оголошення про повідомлення про підозру ОСОБА_6 опубліковано у газеті «Урядовий кур`єр» у випуску № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) від ІНФОРМАЦІЯ_4 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5

Повний текст повідомлення про підозру ОСОБА_6 також опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Повідомлення про підозру Повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України обґрунтовується наступними доказами:

-протоколом допиту свідка ОСОБА_9 ,;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_9 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_9 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_10 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання особи за фотознімками зі свідком ОСОБА_10 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_11 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_11 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_12 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_12 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_12 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_13 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_14 ;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_15 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_15 ;

-протоколом допиту потерілого ОСОБА_16 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту із потерпілим ОСОБА_16 ;

-протоколом огляду місця події від 04.05.2022 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_17 ;

-протоколом додаткового допиту свідка ОСОБА_17 ;

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідком ОСОБА_17 .

23.06.2022 постановою прокурора підозрюваного ОСОБА_6 оголошено у державний, міждержавний та міжнародний розшук, здійснення якого доручено ВКП Бучанського РУП ГУНП в Київській області, оскільки на даний момент під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного не відоме.

Відповідно до рапорту працівника ДЗІСД НП України, підозрюваний ОСОБА_6 державний кордон України та лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями Донецької, Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Прокурором у клопотанні та доданих документах доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 зазначених злочинів.
Слідчий суддя вважає, що у кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України.
Таким чином слідчий суддя вважає, що наразі існують реальні ризики, які пов`язані з обранням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_19 тяжкість інкримінованих діянь, його характер, загроза призначення суворого покарання, ухилення від слідчого та суду, перебування у розшуку, застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім запобіганню таким ризикам.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, враховуючи фактичні обставини справи, надзвичайно високу суспільну небезпечність інкримінованих діянь при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави щодо злочинів, вчинених із порушень правил війни із застосуванням насильства.
За таких обставин, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. 177, 178, 179, 180, 193, 194, 196, 205, 309 КПК України, слідчий суддя, -
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання - задовольнити.
Обрати щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ключі Ключевського району Алтайського краю Російської Федерації, росіянину, громадянину Російської Федерації, зареєстрованому: АДРЕСА_2 , проживаючого: АДРЕСА_3 , перебуваючого на посаді командира роти НОМЕР_1 окремої мотострілкової бригади, старшого лейтенанта, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
Після затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніш як через сорок вісім годин з часу його доставки до місця кримінального провадження вирішити питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його заміну на більш м`який запобіжний захід.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1