УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 183/2124/22

провадження № 51-2852ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого Фоміна С.Б.,

суддів Булейко О.Л., Ковтуновича М.І.,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2022 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 ,

встановив:

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2022 року клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 червня 2022 року закрив апеляційне провадження, у зв`язку із встановленням під час апеляційного розгляду, що скаргу було подано на рішення, яке не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.

Зазначає, що апеляційний суд обмежив його у доступі до правосуддя, оскільки, як він вважає, ухвала місцевого суду може бути оскаржена в апеляційному порядку, а отже, цей суд не мав підстав для закриття апеляційного провадження.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За приписами ч. 1 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 392 КПК України).

Рішенням від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Конституційний Суд України, обґрунтовуючи свій висновок зазначив, що неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.

Наведене узгоджується з ч. 4ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним. Крім того, можливість апеляційного оскарження та перегляду апеляційним судом рішення про тримання під вартою, ухваленого судом першої інстанції, має на меті, насамперед, уникнення свавільного позбавлення свободи.

Крім того, Конституційний Суд України вказав, що положення ч. 2 ст. 392 КПК в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, ч. 1 ст. 55Основного Закону України.

Отже, за вищезгаданим рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними положення ч. 2 ст. 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, однак за ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2022 року прокурору відмовлено в продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказана ухвала місцевого суду є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, а тому прийняв законне та належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Прийняте апеляційним судом рішення про закриття апеляційного провадження узгоджується з позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 19 лютого 2019 року (справа № 569/17036/118), у якій сформовано висновок про те, що якщо після відкриття апеляційного провадження (у випадку оскарження ухвали слідчого судді-після призначення судового засідання) буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження.

Доводи прокурора про не врахування судом апеляційної інстанції рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року у справі № 3-рп/2010, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, адже посилання на це рішення не релевантне обставинам даного кримінального провадження, з огляду на те, що у вказаному рішенні Конституційного Суду України йшлося про визнання неконституційним окремих положень Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що, закривши апеляційне провадження, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право особи на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Закриття апеляційного провадження у зв`язку із встановленням того, що скаргу подано на рішення, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Отже, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

З огляду на викладене Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 1, 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 червня 2022 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

С.Б. Фомін О.Л. Булейко М.І. Ковтунович