Категорія: ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , із середньою освітою, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, не працює, раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021 за ч.2 ст.350 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки,
засуджений за:

-ч.3 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 (дев`ять) років;
-ч.1 ст.135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 (дев`ять) років.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.02.2022, частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20.05.2021, у виді обмеження волі, із розрахунку, що, згідно зі ст.72 КК України, одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, ОСОБА_7 призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років 6 (шість) місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 9 (дев`ять) років.
Строк відбуття покарання визначено рахувати з 14 листопада 2021 року.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишений попередній тримання під вартою.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_7 зарахований у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14 листопада 2021 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Арешт майна, накладений ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.11.2021 у кримінальному провадженні №0002701 від 15.11.2021, скасований.
Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта за проведення інженерно-транспортної експертизи (висновок № СЕ-19/103-21/9742-ІТ від 14.12.2021), в сумі 4 118 (чотири тисячі сто вісімнадцять) гривень 88 коп.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним за те, що 14 листопада 2021 року? близько 21 год 05 хв він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем, марки «MAZDA 6» реєстраційні номерні знаки НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою на проспекті Василя Мойсея у місті Луцьку у напрямку вулиці Винниченка зі сторони проспекту Перемоги, в порушення п.п.2.3 (б), 2.9 (а), 11.4, 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, проявив безпечність та неуважність, неправильно урахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкості руху автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не справився з керуванням, не дотримався безпечного інтервалу до краю дороги та елементів дорожньої розмітки, виїхав на смугу зустрічного руху, в подальшому здійснив виїзд за межі дороги на тротуар розташований праворуч, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла, яка включає в себе закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу під м`які тканини скронево-потиличної ділянки голови справа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, закритої тупої травми органів грудної клітки у вигляді крововиливу в середостіння, устя магістральних судин серця та навколо грудної аорти, крововиливів та надривів в ділянці коренів легень, малого гемотораксу, множинних закритих відламкових зламів кісток тазу зліва з порушенням цілісності тазового кільця та виражених крововиливів у м`які тканини навколо зламів, травматичної субтотальної ампутації правої гомілки у нижній третині (ушкодження з дефектом шкіри, м`язів, сухожиль, судин, відкритих зламів обох кісток гомілки), закритих зламів обох кісток лівої гомілки у нижній третині, вивиху в лівому гомілково-ступеневому суглобі, множинних синців та саден тіла, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 515 від 17.12.2021, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого, тобто перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год 33 хв.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 2.3 (б), 11.4, 12.1, 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху.
Крім того, 14 листопада 2021 року близько 21 год 05 хв ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем, марки «MAZDA 6» реєстраційні номерні знаки НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою на проспекті Василя Мойсея у місті Луцьку у напрямку вулиці Винниченка зі сторони проспекту Перемоги, в порушення п.п.2.3 (б), 2.9 (а), 11.4, 12.1, 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, здійснив виїзд за межі дороги на тротуар розташований праворуч, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 . Після наїзду на вищевказаного пішохода ОСОБА_7 , завідомо знаючи, що потерпілий перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, отриманого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, якого ОСОБА_7 сам поставив в небезпечний для життя стан, та маючи змогу надати потерпілому допомогу на місці пригоди, умисно, самовільно покинув місце дорожньо-транспортної пригоди, порушивши п.2.10 (а, г, д, е) Правил дорожнього руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла, яка включає в себе закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу під м`які тканини скронево-потиличної ділянки голови справа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, закритої тупої травми органів грудної клітки у вигляді крововиливу в середостіння, устя магістральних судин серця та навколо грудної аорти, крововиливів та надривів в ділянці коренів легень, малого гемотораксу, множинних закритих відламкових зламів кісток тазу зліва з порушенням цілісності тазового кільця та виражених крововиливів у м`які тканини навколо зламів, травматичної субтотальної ампутації правої гомілки у нижній третині (ушкодження з дефектом шкіри, м`язів, сухожиль, судин, відкритих зламів обох кісток гомілки), закритих зламів обох кісток лівої гомілки у нижній третині, вивиху в лівому гомілково-ступеневому суглобі, множинних синців та саден тіла, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 515 від 17.12.2021, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого, тобто перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_11 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год 33 хв.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню, з мотивів неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує на те, що у вироку містяться посилання на докази, які не були досліджені судом. Стверджує, що у зв`язку із тим, що друге зіткнення із клумбою та потерпілим, якого він не бачив, відбулося одночасно, він не міг подумати, що спричинив ДТП з потерпілим, оскільки був переконаний, що потерпілих немає. Зауважує, що автомобіль на швидкості несло задом, що позбавило його можливості побачити потерпілого. Крім того, зазначає, що потерпілий був на клумбі в зоні поганої видимості із-за освітлення. Посилається на те, що автомобіль перед ДТП з потерпілим розвернуло на 180 градусів, що підтверджує той факт, що поле зору водія в момент ДТП було обмежене. Зазначає, що місцевим судом не взяті до уваги показання свідка ОСОБА_12 , який зателефонувавши за номером 102, на запитання поліцейського, чи є потерпілі, побіг до місця ДТП, оглянув його і повідомив, що потерпілих немає. Проте згодом ОСОБА_12 побачив скупчення людей, викрикнув, чи є потерпілі, і йому показали місце, де лежав потерпілий. Вказує, що у суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 на запитання захисника, чи бачив обвинувачений потерпілого, повідомив суду, що ні. Вважає, що вирок суду в частині визнання його винуватим за ч.1 ст.135 КК України є порушенням принципу доведеності вини «поза розумним сумнівом», оскільки така вина не була доведена стороною обвинувачення під час судового розгляду провадження. Стверджує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286-1 КК України, було вчинене ним внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, однак місцевий суд не врахував вказану пом`якшуючу обставину. Зазначає, що намагався відшкодувати потерпілій стороні завдану злочином шкоду, проте остання відмовилася від такої компенсації. Тому вважає призначене йому покарання за ч.3 ст.286-1 КК України надто суворим і неспівмірним вчиненому злочину. З огляду на наведене, просить вирок суду скасувати, виправдати його за ч.1 ст.135 КК України, у зв`язку з відсутністю складу та події кримінального правопорушення, а за ч.3 ст.286-1 КК України призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію у повному обсязі і просили виправдати обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України та пом`якшити покарання за ч.3 ст.286-1 КК України, міркування прокурора, потерпілого та представника потерпілого, які заперечили доводи апеляційної скарги і просили судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно із положеннями ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, ніким з учасників судового провадження не оспорюється, тому не є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
У поданій апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч.1 ст.135 КК України закриттю, у зв`язку з відсутністю складу та події кримінального правопорушення, однак, на переконання апеляційного суду, такі доводи не заслуговують на увагу.
У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений не визнав вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, і пояснив, що ввечері 14 листопада 2021 року після сімейної сварки з дружиною вирішив поїхати до батьків. Не усвідомлюючи того, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо автомобіля, марки «MAZDA 6», та поїхав зі швидкістю, приблизно 60-70 км/год. В районі ТРЦ «Промінь», не впоравшись із керуванням, його автомобіль занесло боком, та відбувся удар, після чого спрацювали подушки безпеки. Вийшовши з автомобіля, він був у шоковому стані та не розумів що вчинив, оскільки потерпілого не бачив. Він пішов у сторону ТРЦ «Промінь» до пункту охорони, щоб зателефонувати до поліції і повідомити про ДТП, оскільки його телефон розбився. Біля ТРЦ «Промінь» до нього підійшов невідомий чоловік і почав ставити йому незрозумілі питання, після чого його затримали і передали працівникам поліції. Про те, що на місці ДТП була людина, дізнався від поліції. Коли особисто побачив швидку і тіло людини, тоді усвідомив, що накоїв.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні ОСОБА_14 злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, його доводи спростовуються сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які в повній мірі були досліджені судом першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд.

Зокрема, допитаний у місцевому суді потерпілий ОСОБА_9 показав, що 14.11.2021 у вечірню пору до його мами зателефонувала невідома особа з номеру, що належить його батькові ОСОБА_11 . Потім він сам зателефонував зі свого телефону до батька, але підняв трубку працівник поліції і повідомив, що відбулося ДТП. Прибувши на місце ДТП, йому було повідомлено, що батька уже відвезли у міську клінічну лікарню, де він перебував у важкому стані. На ранок йому було повідомлено, що його батько помер.
Свідок ОСОБА_15 суду першої інстанції показав, що ввечері 14.11.2021 він перебував у будинку панахиди у м. Луцьку і почув удар. Вийшовши на вулицю, побачив через дорогу автомобіль, який стояв навкоси зі спущеними колесами, а в сторону ТЦ «Промінь» рухався чоловік спиною до автомобіля. Він запитав у людей, які стояли поруч, чи даний чоловік є водієм автомобіля, ті кивнули, що так. У нього склалося враження, що вказаний чоловік намагається залишити місце ДТП. Тому він перебіг дорогу, підбіг до нього, почав утримувати його за одяг, однак останній пручався, після чого він поклав його на землю. Разом із ще одним чоловіком вони утримували обвинуваченого до приїзду поліції. ОСОБА_7 перебував в неадекватному стані, заперечував факт вчинення ДТП та не намагався вжити заходів, щоб викликати поліцію. Згодом свідок ОСОБА_15 дізнався від іншого свідка про те, що є загибла внаслідок ДТП людина. Проте, коли підійшов до автомобіля, потерпілого вже не було на місці, оскільки його забрала швидка допомога.
У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 ствердив, що 14.11.2021 він, перебуваючи на парковці ТРЦ «Промінь», почув звук гальмування автомобіля і удар. Вийшовши зі свого автомобіля, він побачив, що трохи далі на тротуарі стоїть автомобіль з відірваним бампером. Попрямувавши до місця ДТП, він побачив, як на нього швидкою ходою рухається чоловік. Підійшовши до нього, він почав з ним розмовляти, однак останній почав ухилятися. Тоді свідок ОСОБА_12 протягнув до нього руку, і виникла шарпанина. Після цього до нього підбіг ще один чоловік, який поклав ОСОБА_7 на землю і тримав, а він почав викликати поліцію. Повідомивши працівників поліції, він пішов до місця ДТП, де оглянув автомобіль, всередині якого нікого не було, на клумбі поряд лежав потерпілий, в якого була відірвана нога. Свідок ОСОБА_12 підійшов до потерпілого, щоб перевірити, чи є ознаки життя, а згодом повернувся назад на місце ДТП, де затримали чоловіка. При затриманні поліцією ОСОБА_7 пручався. Також зазначив, що обвинувачений не просив про допомогу.
На уточнююче запитання захисника, чи бачив вказаний свідок потерпілого на місці ДТП, свідок ОСОБА_12 зазначив, що не бачив, оскільки біг і мав телефонну розмову. Працівникам поліції він повідомив, що в автомобілі нікого немає, однак побачив скупчення людей і викрикнув до них, чи є потерпілі, на що люди відповіли, що потерпілий на клумбі. Тому твердження сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_12 на запитання поліцейського, чи є потерпілі, повідомив, що потерпілих немає, не заслуговують на увагу, оскільки, підбігши до людей, вказаний свідок дізнався про потерпілого і повідомив про це поліцейських.
Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 показав, що 14.11.2021 він з друзями поверталися з кафе і прямували у сторону ТРЦ «Промінь» м. Луцька. Перебуваючи біля стадіону «Авангард», він звернув увагу на звук автомобіля, задню частину якого несло дорогою, половина автомобіля перебувала на зустрічній смузі, а потім автомобіль вилетів боком на тротуар, де знаходився пішохід, і збив його. Внаслідок удару потерпілий відлетів далеко. Тоді він викликав швидку і прикривав свою дівчину, оскільки вона кричала від побаченого. Не підходив до потерпілого, бо не міг на нього дивитися. Потім побачив, як водій автомобіля, «MAZDA» темно синього кольору, закрив двері автомобіля і попрямував у сторону ТРЦ «Промінь». За деякий час приїхала швидка.
Отже, факт ДТП і залишення місця ДТП водієм ОСОБА_7 у своїх показаннях ствердили свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає доводи сторони захисту про те, що показання вказаних свідків містять розбіжності і суперечності, голослівними.

Крім цього, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, об`єктивно підтверджується іншими дослідженими місцевим судом доказами.

В апеляційних доводах обвинувачений вказує на те, що у вироку містяться посилання на докази, які не були досліджені судом першої інстанції, зокрема, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.12.2021, протокол затримання особи від 15.11.2021, протокол огляду місця події від 14.11.2021, висновок експерта № СЕ-19/103-21/9742-ІТ від 14.12.2021, висновок судово-медичної експертизи № 515 від 17.12.2021, протоколи огляду документів (відеозаписів) від 24.11.2021 та 25.11.2021, висновок № 691 від 14.11.2021.
Однак, як убачається із звукозапису судового засідання Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.02.2022 прокурором було оголошено вищевказані письмові докази в даному кримінальному провадженні, які були судом приєднані до матеріалів провадженні та визнані такими, що були досліджені. Дана обставина підтверджується і журналом судового засідання (а.п.133 зворот). Слід відмітити, що сторона захисту не висловлювала жодних заперечень щодо визнання дослідженими долучених доказів.

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.12.2021 убачається, що потерпілий ОСОБА_9 звернувся до правоохоронних органів з приводу ДТП (а.п.101).
Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 15.11.2021, ОСОБА_7 був затриманий на місці ДТП (а.п.102-104).
З протоколу огляду місця події від 14.11.2021, схеми до нього та фототаблиць вбачається, що слідчим було оглянуте місце ДТП: проїжджу частину дороги на вул. Василя Мойсея у м. Луцьку, де зафіксовано розташування транспортного засобу, марки «Mazda 6» реєстраційний номер НОМЕР_1 , після наїзду на потерпілого ОСОБА_11 , а також встановлено слідову інформацію та інші обставини ДТП (а.п.56-63).
Згідно висновку експерта № СЕ-19/103-21/9742-ІТ від 14.12.2021 з оформленими фототаблицями, на момент експертного огляду гальмівна система автомобіля «Mazda 6» знаходилася у працездатному стані, а технічні несправності автомобіля «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виникли під час ударного навантаження у момент ДТП (а.п.64-72).
Висновком судово-медичної експертизи № 515 від 17.12.2021 стверджується, що причиною смерті ОСОБА_11 є поєднана тупа травма тіла, яка в своєму клінічному перебігу ускладнилася травматичним шоком, що підтверджується наявністю характерної патоморфологічної картини виявленої при дослідженні трупа. При судово-медичному дослідженні виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливу під м`які тканини скронево-потиличної ділянки голови справа, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку; закрита тупа травма органів грудної клітки у вигляді крововиливу в середостіння, устя магістральних судин серця та навколо грудної аорти, крововиливів та надривів в ділянці коренів легень, малого гемотораксу; множині закриті відламкові злами кісток тазу зліва з порушенням цілісності тазового кільця та виражені крововиливи у м`які тканини навколо зламів; травматична субтотальна ампутація правої гомілки у нижній третині (ушкодження з дефектом шкіри, м`язів, сухожиль, судин, відкриті злами обох кісток гомілки); закриті злами обох кісток лівої гомілки у нижній третині, вивих в лівому гомілково-ступеневому суглобі; множині синці та садна тіла. Виявлена поєднана тупа травма тіла є характерною для дорожньо-транспортної пригоди і могла утворитись внаслідок наїзду автомобіля, контакту потерпілого із частинами кузова автомобіля із послідуючим відкиданням тіла на оточуюче покриття. Поєднана тупа травма тіла відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і в даному конкретному випадку спричинила смерть потерпілого та, відповідно, перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю (а.п.73-78).
З висновку № 691 від 14.11.2021 убачається, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення ДТП (а.п.107).
Відповідно до протоколу огляду документу (відеозапису) від 24.11.2021 з оформленими фототаблицями, слідчим у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку оглянутий диск із відеозаписами камер відеоспостереження із приміщення спортивного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_3 », на пр.-ті В.Мойсея, 7а, в м. Луцьку, та в напрямку пр.-ту Перемоги, на якому зафіксований безпосередньо момент ДТП (а.п.81-91).
А протоколом огляду документу (відеозапису) від 25.11.2021 з оформленими фототаблицями підтверджується, що слідчим у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку оглянутий диск із відеозаписами камер відеоспостереження із приміщення ТРЦ «Промінь», що на пр.-ті Президента Грушевського, 2, у м. Луцьку, та в напрямку пр.-ту Перемоги, яка охоплює проїжджу частину на пр.-ті В.Мойсея і тротуар зі сторони спортивного комплексу «SportLife» на пр.-ті В.Мойсея, 7а, де було зафіксоване затримання обвинуваченого ОСОБА_7 (а.п.94-100).
З огляду на наведене, посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не досліджувалися докази в даному кримінальному є голослівними, оскільки такі посилання суперечать звукозапису та журналу судового засідання.
Відповідно до вимог ст.86 КПК України, вищенаведені докази отримані у порядку, встановленому КПК України, а отже, вони є допустимими, і піддавати їх сумніву в апеляційного суду немає підстав.
Суд першої інстанції із дотриманням вимог кримінального процесуального закону правильно поклав в основу обвинувального вироку вищенаведені докази, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що і в суді першої, і апеляційної інстанцій вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 визнав повністю, і в частині засудження його за ч.3 ст.286-1 КК України вирок не оскаржує. Натомість, заперечує свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, яка фактично ґрунтується на тих же доказах, що і його винуватість за ч.3 ст.286-1 КК України.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, обвинувачений посилається на те, що він не міг подумати, що спричинив ДТП з потерпілим, оскільки був переконаний, що потерпілих немає. Зауважує, що автомобіль на швидкості несло задом, що позбавило його можливості побачити потерпілого. Крім того, зазначає, що потерпілий був на клумбі в зоні поганої видимості із-за освітлення. Посилається на те, що автомобіль перед ДТП з потерпілим розвернуло на 180 градусів, що підтверджує той факт, що поле зору водія в момент ДТП було обмежене.
Однак, як вбачається із досліджених місцевим судом показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , які безпосередньо затримували обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_7 намагався ухилитися та залишити місце ДТП.

Крім того, згідно з відеозаписами моменту ДТП, сам контакт транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 із потерпілим ОСОБА_11 відбувся передньою лівою боковою частиною автомобіля, тобто зі сторони водія, та в полі його зору. Від удару автомобіля потерпілого ОСОБА_11 відкинуло на клумбу, що свідчить про потужність такого удару, який очевидно неможливо не помітити чи ігнорувати. Після удару потерпілий ОСОБА_11 продовжував лежати на клумбі, яка знаходиться на підвищенні відносно пішохідного тротуару, тобто в загальнодоступному та добре досяжному для огляду місці, про що також свідчить той факт, що невдовзі після ДТП навколо потерпілого зібралася велика кількість перехожих.

Таким чином, аналізуючи наведені докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вбачає у діях ОСОБА_7 умисні дії, які виразилися у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, і вважає правильною кваліфікацію його дій за ч.1 ст.135 КК України.

Стратегія захисту, висунута обвинуваченим та його захисником, спростована судом першої інстанції, та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення ОСОБА_7 кримінальної відповідальності.

Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними апеляційні обґрунтування сторони захисту про порушення принципу доведеності вини «поза розумним сумнівом», оскільки така вина не була доведена стороною обвинувачення під час судового розгляду провадження.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у своїх показаннях обвинувачений сам не заперечує перебіг подій з його участю за обставин, викладених в обвинуваченні.

Інші доводи апеляційної скарги сторони захисту жодним чином не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, за яким його засуджено, та не спростовують доказів його вини, які покладені в основу обвинувального вироку місцевого суду.

Слід відмітити, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, а саме: завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

На думку суду апеляційної інстанції, доводи апелянта про невідповідність призначеного йому покарання за ч.3 ст.286-1 КК України ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі є необґрунтованими.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які належать до категорії нетяжких і тяжких злочинів, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст.286-1 КК України, місцевим судом віднесено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст.286-1 КК України, судом не встановлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 стверджує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.286-1 КК України, було вчинене ним внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, однак місцевий суд не врахував вказану пом`якшуючу обставину.
Проте, апеляційний суд зауважує, що вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин пом`якшує покарання, якщо злочин вчиняється під впливом особистих (хвороба), сімейних (загибель близьких) чи інших (складні житлові умови) обставин, які несприятливо склалися для винного. Зазначені чинники визнаються обставинами, які пом`якшують покарання, лише за умов, якщо вони: а) виникли не з вини самої особи, яка вчинила злочин; б) були дійсно тяжкими, а не є такими лише на думку самого винного; в) обумовили вчинення ним злочину.
Тому, призначаючи покарання суд має встановити наявність зв`язку між цими обставинами і вчиненим злочином, характер якого свідчить, що наявні у винного тяжкі обставини значною мірою обумовили вчинення ним злочину. Відсутність такого зв`язку виключає можливість визнання зазначених обставин такими, що пом`якшують покарання.
На переконання суду апеляційної інстанції, той факт, що перед вчиненням ДТП, за словами ОСОБА_7 , у нього з дружиною відбулася сімейна сварка, не може свідчити про вчинення останнім злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, в контексті п.5 ч.1 ст.66 КК України.
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого за ч.1 ст.135 КК України, відсутні.
До обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України, суд відніс рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Судом першої інстанції також враховано, що обвинувачений раніше судимий, до відбуття покарання за попереднім вироком вчинив нові кримінальні правопорушення, є особою молодого віку, одружений, на його утриманні перебуває одна малолітня дитина, характеризується позитивно.
Місцевим судом також взяті до уваги грубе порушення правил дорожнього руху ОСОБА_7 , підвищена суспільна небезпека злочину проти безпеки руху, вчинення вказаного злочину з необережності, у стані алкогольного сп`яніння та залишення обвинуваченим місця вчинення злочину.
При цьому також були враховані конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень та їх невідворотні наслідки у вигляді смерті людини, поведінка ОСОБА_7 після вчиненого (відсутність щирого каяття у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 КК України).
Крім цього, місцевий суд взяв до уваги і позицію потерпілого, який наполягає на суворому покаранні обвинуваченого.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкцій, визначених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, а остаточне покарання із застосуванням положень ст.ст.70, 71 КК України.
Покарання, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
На переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 лютого 2022 року щодо нього без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді