Справа № 1-кп/593/60/2022
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" червня 2022 р.

Бережанський районний суд Тернопільської області

у складі: головуючого - судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілих (адвоката) ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого (адвоката) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Бережани Тернопільської області клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному 12 квітня 2021 до ЄРДР №-0000486 стосовно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

До Бережанського районного суду Тернопільської області із Бережанської окружної прокуратури Тернопільської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 квітня 2021 до ЄРДР №-0000486 стосовно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат- ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про повернення прокурору обвинувального акта у цьому кримінальному провадженні. Клопотання фактично обґрунтував тим, що на думку сторони захисту в обвинувальному акті відсутні будь-які посилання на те, що саме прокурор вважає встановленим, а що на його думку є формулюванням обвинувачення. Також стороні захисту не зрозуміло: «…що з наведеного в обвинувальному акті є викладом фактичних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_6 , які прокурор вважає встановленими», а що є «формулюванням інкримінованого ОСОБА_6 обвинувачення і чи взагалі воно є у так званому обвинувальному акті…». Також вважає, що «…неконкретність, не послідовність, заплутаність і невідповідність закону рішення прокурора, яким він висуває обвинувачення, є недопустимим і таким, що саме по собі свідчить про необґрунтованість обвинувачення, нівелює підстави і законність здійснення судового розгляду…». А тому вважає, що при складанні цього обвинувального акта прокурором не дотримано вимоги, визначені п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, що є підставою для його повернення прокурору в порядку п.3 ч.3 ст. 314 КПК України. В іншому випадку, призначивши судовий розгляд цього обвинувального акту, суд свідомо порушить вимоги закону, проігнорує висновки про застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 року, а також практику ЄСПЛ і, як наслідок порушить право на захист ОСОБА_6 . Із врахуванням обґрунтувань позиції сторони потерпілого та прокурора, озвучених ними з приводу згаданого клопотання, також усно доповнив і уточнив обґрунтування свого клопотання. Так, на думку сторони захисту, якщо зважати на уточнення прокурора, що формулюванням обвинувачення ОСОБА_6 є частина тексту обвинувального акта: «…а саме у погрозі насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності», то це формулювання обвинувачення тим більш не є конкретним, оскільки воно не містить ні часу, ні місця вчинення кримінального правопорушення, ні інших, передбачених законом відомостей, - складових ознак кримінального правопорушення, які підлягають доведенню під час судового розгляду справи по суті. Також звернув увагу суду, що ні у вказаних у тексті обвинувального акта встановлених досудовим слідством обставинах (на які сторона обвинувачення вказала, як на фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими), ні у тексті вище зазначеного формулювання обвинувачення, не міститься відомостей про місце вчинення кримінального правопорушення, яке ставиться у вину його підзахисному. Із твердження прокурора з цього приводу, - оскільки погрози відбувалися телефонним зв`язком між обвинуваченим та потерпілим, то місце вчинення злочину в обвинувальному акті не вказується, - захисник обвинуваченого не погодився. В обґрунтування такої позиції захисник вказав на постанову Верховного Суду у справі №- 720/2182/18 від 23 березня 2021 року, згідно якої погроза, як злочин вважається закінченою з моменту сприйняття змісту погрози потерпілим, а тому, місцем вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України, є місцезнаходження потерпілого у той момент, коли він сприйняв зміст погрози. Як вважає захисник, такий недолік обвинувального акта унеможливлює вирішення судом питання про дотримання правил територіальної підслідності органам досудового розслідування та підсудності Бережанському районному суду Тернопільської області цього кримінального провадження; постановлення судом на підставі такого обвинувального акта будь-якого вироку призведе до його безумовного скасування через істотне порушення процесуального закону під час його розгляду.

Також захисник вказав на порушення вимог кримінального процесуального закону при складанні реєстру матеріалів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні ( далі Реєстр). Як вважає сторона захисту, Реєстр не відповідає вимогам статті 109 КПК України, а саме : в розділі І Реєстру « проведені в ході досудового розслідування процесуальні дії» вказані не найменування процесуальних дій, а джерела доказів. У розділі ІІ Реєстру «Заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані в ході досудового розслідування» вказано лише про отримання одного тимчасового доступу до речей та документів. Натомість, як слідчим по справі неодноразово здійснювалися виклики обвинуваченого повістками, що також є заходами забезпечення, які підлягають до вказання у розділі ІІ Реєстру.

На думку сторони захисту, у своїй сукупності такі недоліки обвинувального акта та Реєстру унеможливлюють призначення кримінального провадження до судового розгляду, оскільки це призведе до безумовного порушення права на захист обвинуваченого, а також не буде відповідати принципам законності такого судового рішення у цілому. А тому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення вказаних недоліків.

Обвинувачений ОСОБА_6 клопотання свого захисника підтримав й просить задовольнити, пояснень з цього приводу суду не надав.

Представник потерпілих - адвокат ОСОБА_5 у підготовчому засіданні не погодився із клопотанням сторони захисту, вважає, що в обвинувальному акті вказано всі складові, які визначені законом й він повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Твердження сторони захисту про відсутність в обвинувальному акті сформульованого обвинувачення вважає хибною думкою, яка не обґрунтована й не підтверджена. Звернув увагу суду, що постановою Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24 листопада 2016 року (на яку у своєму клопотання послалася сторона захисту) визначено, що під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення)- це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Враховуючи таку судову практику, в обвинувальному акті з приводу якого розглядається клопотання сторони захисту, є вказаними всі необхідні складові кримінального правопорушення його час, місце вчинення та інші обставини, які підлягають доведенню під час судового розгляду справи по суті. Так, відсутність (не вказання) у обвинувальному акті хоч одного із обов`язкових елементів складу кримінального правопорушення, дійсно може бути підставою для висновку про його неповноту та повернення прокурору. Однак вважає, що в обвинувальному акті викладено фактичні обставини кримінального правопорушення в тексті: « Досудовим розслідуванням встановлено…» і далі по тексту до « Таким чином…»( але не включно). Правова кваліфікація кримінального правопорушення вказана у тексті: «Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України». Формулювання ж обвинувачення вказано в тексті: « а саме у погрозі насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності». Як вважає представник потерпілих, у своїй сукупності та поєднанні всі ці три складових тексту обвинувального акту дають цілком зрозуміле і чітке уявлення про зміст обвинувачення ОСОБА_6 .

Потерпілий ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні підтримав позицію свого представника адвоката ОСОБА_5 . Пояснень з цього приводу суду не надав.

Потерпілий ОСОБА_8 у підготовче засідання суду не з`явився, подав письмову заяву про проведення підготовчого розгляду справи за його відсутності.

Прокурор вважає клопотання сторони захисту таким, що не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи свою позицію прокурор зазначив, що обвинувальний акт складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України й у ньому вказані всі фактичні обставини справи, підстав для його повернення прокурору не вбачає, подав письмові заперечення. Також усно уточнив, що вважає необґрунтованими посилання сторони захисту на те, що в обвинувальному акті не викладено фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленим і відсутнє формулювання обвинувачення. Так, заперечуючи в цій частині щодо клопотання сторони захисту, прокурор повідомив, що частина тексту обвинувального акта, яка починається словами «Досудовим розслідуванням встановлено….» і до «Таким чином» фактично містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, оскільки саме він, як прокурор затвердив цей обвинувальний акт, а слідчий лише його склав. Правова кваліфікація кримінального правопорушення також вказана у частині тексту цього обвинувального акту, а саме: «Таким чином, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України». Формулюванням обвинувачення є частина тексту обвинувального акту: «а саме у погрозі насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності». Як вважає прокурор, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, а суть зрозумілості висунутого обвинувачення уточнюється в обвинуваченого під час проведеного судового слідства в судовому засіданні. Посилання сторони захисту на недотримання у цій справі «структури обвинувального акту» є безпідставним, оскільки лише вимогам ст. 291 КПК України має відповідати обвинувальний акт, а вказаною нормою закону така вимога, як « структура обвинувального акту» не визначена і не передбачена. Всі без винятку відомості, визначені ч.2 ст. 291 КПК України, які повинен містити обвинувальний акт, у даному випадку є вказані у процесуальному документі, що є предметом цього судового розгляду. Також прокурор погодився, що в обвинувальному акті не зазначено місця вчинення кримінального правопорушення, яке ставиться у вину ОСОБА_6 , як і відсутня вказівка, що таке місце досудовим слідством не встановлене. З цього приводу прокурор зазначив, що у даному випадку не викладення таких відомостей є правильним рішенням прокурора та слідчого, оскільки обвинувачений погрожував насильством потерпілому по телефону і у такому випадку вказівка на місце вчинення злочину не потрібна. Щодо порушень вимог КПК при складанні Реєстру, на які вказала сторона захисту, то вважає їх безпідставними. Сама по собі неповнота Реєстру, на яку вказує сторона захисту не може бути самостійною підставою для повернення обвинувального акта прокурору; лише відсутність такого Реєстру може вважатися обґрунтованою підставою для такого процесуального рішення суду.

Суд, розглянувши клопотання (із доповненнями та уточненнями) сторони захисту про повернення прокурору обвинувального акта, заслухавши з цього приводу позиції прокурора та потерпілої сторони, додатково вивчивши в нарадчій кімнаті обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та додатки, у відповідності до положень ст. 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, приходить до висновку про обґрунтованість клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 , яке підтримане обвинуваченим ОСОБА_6 щодо повернення прокурору обвинувального акта у даному кримінальному провадженні з підстав його невідповідності вимогам кримінального процесуального кодексу України, виходячи з таких підстав.

Після отримання обвинувального акта суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, зокрема ст. 291 КПК України.

Для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта прокурору суд має встановити невідповідність форми чи змісту такого обвинувального акта положенням згаданої норми закону і не повинен вдаватися в оцінку доказів (їх належності і допустимості), оцінку належності проведення певних слідчих чи процесуальних дій або ухвалення певних процесуальних рішень.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт поряд з іншими реквізитами обов`язково повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

У свою чергу, пунктом 1 ч.1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими - покладається на слідчого, прокурора.

Отже, системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.
А тому обвинувальний акт повинен містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, що були встановлені органом досудового розслідування та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі.

Такі вимоги до вказаного процесуального документа закон визначив з тією метою, щоб обвинувачена особа мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту; дотримання таких вимог; також це дозволить компетентному суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Про те, що кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З цього приводу Європейський суд з прав людини (далі Європейський суд) своїми рішеннями орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально-караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті ст. 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Європейський суд у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення («Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Саме конкретності змісту обвинувачення стосуються й рішення Європейського суду у справах «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, які відображають послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність не формального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Частиною 1 статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в його межах (ч. 1 ст. 337 КПК України).

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого Законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Слід також зазначити, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

Зазначені вимоги узгоджуються з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, у якій суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.

Суд констатує, що в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_6 загалом зазначено фактичні відомості про обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, також вказана правова кваліфікація вчиненого ним кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд вважає суд, що сформоване у ньому обвинувачення не є конкретним, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить повного обвинувачення, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатись від нього, а суд можливості призначити на підставі такого обвинувального акта судовий розгляд кримінального провадження.

Так, як вже зазначено вище, при формулюванні обвинувачення має бути викладений стислий зміст правопорушення із зазначенням вказаних ознак злочину, часу, місця і способу протиправних дій, в чому обвинувачується особа, коли і де у нього виник намір на вчинення протиправних дій, які наслідки від цього настали у кожного із потерпілих, які дії були вчинені стосовно кожного з потерпілих.

Згідно з приписами Закону правова кваліфікація є юридичною оцінкою вчиненого особою діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначене свідчить про те, що правова кваліфікація повністю залежна від фактичних обставин кримінального правопорушення, а відтак формулювання обвинувачення, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не можуть суперечити правовій кваліфікації, тобто юридичній оцінці зазначених дій.

Не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та не вирішуючи питань, що притаманні для судового розгляду, дослідивши виключно обвинувальний акт та додатки до нього, суд вважає, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам закону, а призначення судового розгляду за ним буде грубим порушенням права обвинуваченого на захист.

Так, орган досудового розслідування сформулював ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні ним погрози насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності та навів правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 345-1 КК України.

За змістом ч.1 ст.345-1 КК України, безпосереднім об`єктом цього злочину є охоронюваний кримінальноправовими нормами встановлений законом порядок здійснення журналістом своєї законної професійної діяльності, яка забезпечує конституційне право громадян на свободу думки і слова, на вільне висловлення своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію, необхідну їм для реалізації ними своїх прав, свобод та законних інтересів.

Тобто, сформований у межах диспозиції ст. 345-1 КК України об`єкт кримінально-правової охорони охоплює виключно ті суспільні відносини, що реалізуються потерпілим (журналістом), як законна журналістська діяльність, яка повинна бути спрямована на реалізацію ним своїх повноважень у інформаційній сфері та здійснюватися засобами та в порядку, що передбачені законом.

Відповідно до диспозиції ст. 345-1 КК України та примітки до неї, потерпілим від цього злочину можуть бути лише журналіст та (або) його близькі родичі, члени сім`ї.

Приміткою до ст. 345-1 КК України визначено, що під професійною діяльністю журналіста у цій статті та статтях 171, 347 - 1, 348 - 1 цього Кодексу слід розуміти систематичну діяльність особи, пов`язану із збиранням, одержанням, створенням, поширенням, зберіганням або іншим використанням інформації з метою її поширення на невизначене коло осіб через друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації, інформаційні агентства, мережу Інтернет. Статус журналіста або його належність до засобу масової інформації підтверджується редакційним або службовим посвідченням чи іншим документом, виданим засобом масової інформації, його редакцією або професійною чи творчою спілкою журналістів.

Отже, вказаною кримінально-правовою нормою визначено, що лише законна професійна діяльність журналіста, яка спрямована на реалізацію ним своїх повноважень у інформаційній сфері і здійснюється ним лише засобами та в порядку, що передбачені законом, охороняється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» від 23 вересня 1997 року №-540/97-ВР журналіст - це творчий працівник, який професійно збирає, одержує, створює та займається підготовкою інформації для засобів масової інформації, виконує редакційно-посадові службові обов`язки у засобі масової інформації (у штаті або на позаштатних засадах), відповідно до професійних назв посад (роботи) журналіста, які зазначаються в державному класифікаторі професій України, тобто діє на підставі трудових чи інших договірних відносин з його редакцією або займається такою діяльністю за її уповноваженням. Свою професійну діяльність він може здійснювати в інтересах будь-кого друкованого або аудіовізуального засобу масової інформації.

Суд констатує, що в обвинувальному акті не викладено обставин, які б містили інформацію про те, яким саме документом підтверджено статус журналістів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , або їх належність, як журналістів до засобу масової інформації; тобто не зазначено ні редакційного, ні службового посвідчення чи іншого документу, виданого засобом масової інформації, його редакцією або професійною чи творчою спілкою журналістів на ім`я потерпілих, як журналістів.
З цього приводу в обвинувальному акті лише вказано, що Міністерством юстиції України 11 лютого 2021 року засновнику друкованого засобу інформації «Береж Інфо» ОСОБА_8 видано Свідоцтво про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації серії ІФ №-603-371 ПР.

Також, неконкретним у цій частині є і сформульоване в обвинувальному акті (зі слів прокурора) обвинувачення ОСОБА_6 : «а саме у погрозі насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності».

Так, по тексту обвинувачення вказано, що в ході досудового розслідування встановлено, що 24 березня 2021 року в групі «Береж Інфо» соціальної мережі «Фейсбук» опубліковано пост про діяльність місцевої громадської організації «Бузок», до діяльності якої причетна дружина ОСОБА_6 .
Далі по тексту вказано: «Після цього у ОСОБА_6 виник умисел на погрозу насильством стосовно ОСОБА_8 та його рідного брата ОСОБА_4 , які є журналістами та працюють редакторами регіональної газети «Береж Інфо», у зв`язку із здійсненням останніми законної професійної діяльності, а саме розміщення в групі «Береж Інфо» соціальної мережі «Фейсбук» поста про діяльність громадської організації «Бузок» за посиланням…».
Далі зазначено, що обвинувачений достовірно «… знаючи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_4 є суб`єктами журналістської діяльності друкованих засобів масової інформації та обіймають посади головного редактора та редактора відповідно газети «Береж Інфо», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння у вигляді погрози насильством, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, реалізуючи свій прямий умисел, спрямований на погрозу насильством редакторам у зв`язку із здійсненням ОСОБА_8 та ОСОБА_4 законної професійної діяльності, а саме за наслідком опублікованого в групі «Береж Інфо» соціальної мережі «Фейсбук» поста про діяльність місцевої громадської організації «Бузок», до діяльності якого причетна дружина ОСОБА_6 , останній о 09 год 52 хв. 07 квітня 2021 року за допомогою свого телефонного апарата…здійснив дзвінок на мобільний телефон….. яким користувався ОСОБА_8 , та в ході телефонної розмови, висловлюючись нецензурною лайкою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , маючи на меті припинити здійснення висвітлення інформації щодо діяльності своєї дружини та її колег по роботі в громадській організації «Бузок», упродовж 2 хвилин 35 секунд відкрито погрожував застосуванням насильства ОСОБА_8 та його рідному брату. Таким чином, ОСОБА_6 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345 -1 КК України, а саме у порозі насильством щодо журналіста, його близького родича у зв`язку із здійснення цим журналістом законної професійної діяльності».

Суд констатує, що у цій частині обвинувачення не вказано:

-відомостей про те, що група «Береж Інфо» соціальної мережі «Фейсбук» є засобом масової інформації через який, у порядку визначеному законом поширювалася інформація;
- за яких обставин і ким було розміщено (опубліковано) в групі «Береж Інфо» соціальної мережі «Фейсбук» згадану інформацію (пост), хто її автор;
-який зв`язок між такою публікацією в соціальній мережі та професійною законною діяльністю потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , як журналістів засобу масової інформації;
-хто саме із потерпілих є журналістом, який здійснював законну професійну діяльність, яку мав на меті, шляхом погроз насильством припинити обвинувачений; також не вказано, хто з потерпілих є рідним братом такого журналіста;

-не конкретизовано характер насильства, яким погрожував обвинувачений потерпілим, не розмежовано такі погрози стосовно кожного потерпілого окремо; не вказано чи були ці погрози дійсними та реальними і як їх сприйняли потерпілі.

Окрім цього суд констатує, що ні у викладі фактичних обставин, ні у формулюванні обвинувачення не вказано місця вчинення кримінального правопорушення, хоча такі обставини є об`єктивною складовою злочину.

Так, вказуючи, що погрози насильством обвинувачений повідомляв потерпілому по телефону, в обвинувальному акті не вказано ні місця, де в цей час перебував обвинувачений під час висловлення погроз насильством потерпілим, ні місця, де у цей час, сприймаючи такі погрози перебував потерпілий ОСОБА_8 .

Суд вважає це істотною неповнотою такого обвинувачення, за якої неможливо на стадії підготовчого розгляду справи перевірити дотримання у цій справі положень ст. 6 КК України, якою визначено чинність закону про кримінальну відповідальність щодо злочинів, вчинених на території України.

У цій частині суд вважає необґрунтованими твердження прокурора, що зазначення місця вчинення кримінального правопорушення у цьому обвинуваченні не є потрібним, оскільки обвинувачений висловлював потерпілому погрози насильством під час розмови по телефону.

Так, безумовним є те, що розмовляючи по телефону за обставин вказаних в обвинувальному акті, і обвинувачений, й потерпілий фізично перебували на певній території, чи у іншому місці, яке може бути ідентифіковане певними індивідуальними ознаками номер житлового будинку, квартири; назва вулиці, населеного пункту, області, країни; географічні координати тощо.

Натомість така фактична обставина в обвинувальному акті не вказана.

У зв`язку з чим, суд констатує, що із вказаного обвинувального акта фактично неможливо встановити місце вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України, що унеможливлює встановлення підсудності обвинувального акта не лише Бережанському суду Тернопільської області, а й іншому конкретному суду.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, оскільки такі об`єктивні обставини кримінального правопорушення підлягають доказуванню, їх відсутність у обвинуваченні дає підстави суду вважати, що обвинувачення ОСОБА_6 не може вважатися висунутим в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом України, що відповідно об`єктивно позбавляє суд можливості призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах. А також, викладене прокурором иу такій неконкретній формі обвинувачення стосовно ОСОБА_6 суттєво порушує право останнього на якісний захист у суді, а також позбавляє суд можливості ухвалити будь-який вирок, адже згідно із ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи як виправданою, так і винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначається, відповідно формулювання обвинувачення визнаного судом недоведеним, або ж доведеним.

Так, частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що встановлено ст.22 КПК України.

Такі недоліки обвинувального акта не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до частини 1 статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

При цьому суд враховує, що призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, який не містить відповідних (вказаних вище) відомостей, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, оскільки чинним кримінальним процесуальним законодавством не визначено обов`язку прокурора усунути наведені порушення вимог закону у судовому засіданні шляхом зміни обвинувачення, оскільки це є його правом, а не обов`язком.

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч.1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст.291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Отже, суд констатує, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 п.5 ст.291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, тому у даному випадку обвинувачений позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акта, передбаченого п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Як вважає суд, такі обставини безперечно суттєво порушують право обвинуваченого на захист і вказані недоліки не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а відтак позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду, що є безумовною підставою для повернення обвинувального акта прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.

Повернення прокурору такого перевіреного судом обвинувального акту разом з додатками буде відповідати вимогам ст.2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядались та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинуваченого, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.

Одночасно, приймаючи рішення про повернення обвинувального акту, суд зазначає, що вказані стороною захисту недоліки Реєстру матеріалів досудового розслідування не є суттєвими і у своїй сукупності не дають підстав покласти їх в основу рішення суду про необхідність повернення цього обвинувального акта прокурору для усунення недоліків.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 291, 314, 315 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Задовольнити клопотання захисника - адвоката ОСОБА_7 про повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному 12 квітня 2021 до ЄРДР №-0000486 стосовно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 квітня 2021 в ЄРДР за №-0000486 стосовно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 345-1 КК України - повернути прокурору Бережанської окружної прокуратури Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_3 для усунення недоліків та приведення обвинувального актау відповідність до вимог Кримінального процесуального кодексу України, впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків.

На ухвалу суду може бути подано апеляцію до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд на протязі семи днів з дня проголошення ухвали.
Ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
Копія ухвали негайно після її проголошення вручається учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області ОСОБА_1