СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-о/759/12/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 року Суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 розглянувши заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами вироку Київського апеляційного суду від 14.12.2005 року,-

встановив:
19.10.2021 року до Святошинського райсуду м.Києва надійшла заява ОСОБА_2 про перегляд вироку Київського апеляційного суду від 14.12.2005 року, за виключними обставинами.

В обґрунтування заяви посилається на те, що 14.12.2005 року Київським апеляційним судом його було засуджено за ч.2 ст.185, п.п.4, 9, 13 ч.2 ст.115 до довічного позбавлення волі. 11.04.2006 року ухвалою Верховного суду України вирок залишено без змін. Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6(І) встановлено неконституційність покарання у вигляді довічного позбавлення волі застосованого судом при розгляді справи і призначенні йому покарання.

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, суддя прийшов до наступних висновків.

Рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року, встановлено: «З огляду на установлення Європейським судом із прав людини факту порушення Україною ст.3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, та з урахуванням того, що частина друга ст.. 28 Конституції України є тотожною ст.3 Конвенції, Конституційний Суд України вважає, що встановлене Кодексом покарання у виді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України.

Водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння строку довічного позбавлення волі з позбавленням волі до завершення природного життя людини, а отже, заперечує не тільки мету покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже, не відповідає ч. 1 ст. 3, ст.. 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України».

В той же час покарання не має на меті завдати фізичні страждання або принизити людську гідність (ч. 3 ст. 50 КК України).

Таким чином, на думку заявника, виключним є достеменно встановлений рішенням Конституційного Суду України факт того, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є незаконним і неконституційним, та таким, що суперечить ч. 1 ст. 3, ст.. 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України, а тому підлягає перегляду з метою призначення іншого покарання, яке буде законним, не буде порушувати його права і буде відповідати Конституції України, законам України і Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод».

Відповідно до ч.3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Із змісту п. 1 ч. 5 ст. 461 КПК України вбачається, що заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України, - протягом тридцяти днів із дня офіційного оприлюднення відповідного рішення Конституційного Суду України.

При перегляді судового рішення важливим є дотримання принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п. 40) та від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (п. 46) неодноразово акцентував увагу на тому, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК установлення неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних норм при вирішенні конкретної справи.

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, на яке заявник посилається як на підставу своїх вимог, не констатовано невідповідності Основного Закону тих кримінально-правових норм, що встановлюють довічне позбавлення волі як вид покарання.

Згаданим рішенням визнано неконституційними положення ч.1 ст. 81 і ч.1 ст. 82 КК у зв`язку з неможливістю умовно-дострокового звільнення від відбування цього заходу примусу і заміни невідбутої його частини більш м`яким.

Таке Рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

А тому, п.4.1 рішення Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основного Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України не поставлено під сумнів конституційність призначення обвинуваченим такого виду покарання, як довічне позбавлення волі.

Таким чином, немає передбачених ч. 3 ст. 459 КПК підстав для здійснення судом процедури перегляду судового рішення за виключними обставинами, а доводи заявника про протилежне є неприйнятними.

Вказана правова позиція викладена в ухвалі Великої Палатти Верховного Суду у справі №1-1/2004 від 20.10.2021.

Згідно з ч. 3 ст. 464 КПК України, до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими статтею 462 цього Кодексу, застосовуються правила частини третьої статті 429 цього Кодексу, якою визначено повернення такої заяви разом з усіма доданими до неї матеріалами.

Враховуючи те, що заява засудженого ОСОБА_2 не відповідає вимогам ст. 462 КПК України, вказані невідповідності не можливо виправити шляхом залишення її без руху, суд приходить до висновку про необхідність повернення засудженому зазначеної заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 429, 459, 462, 464 КПК України, суд, -

постановив:
Заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд за виключними обставинами вироку Київського апеляційного суду від 14.12.2005 року - повернути заявнику.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Святошинський районний суд міста Києва.

Суддя ???? ОСОБА_1