Ухвала
Іменем України

23 жовтня 2021 року
м. Київ

справа № 130/45/21
провадження № 51-4947 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, у підготовчому судовому засіданні ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору для надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування (відкриття матеріалів) та вручення обвинуваченому і його захиснику обвинувального акту.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року, на підставі ч. 4

ст. 399 КПК України, відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 на вказану ухвалу суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що кримінальним процесуальним законодавством не передбачено апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції постановленої у підготовчому провадженні про відмову у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту.

У касаційній скарзі підозрюваний порушує питання про перегляд вказаних судових рішень в касаційному порядку, оскільки вважає їх незаконними, невмотивованими та необґрунтованими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Що стосується ухвали Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від

11 червня 2021 року постановленої у підготовчому судовому засіданні про відмовуу задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору, вказана ухвала не може бути предметом перегляду у касаційному порядку з огляду на таке.
За приписами ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 424 КПК України ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження..
Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.
З огляду на викладені положення кримінального процесуального закону, та враховуючи що ухвала Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від

11 червня 2021 року не переглядалася по суті в апеляційному порядку, тому відповідно до вимог ст. 424 КПК України в цій частині слід відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Разом з цим ухвала Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження є предметом касаційного оскарження, щодо якої колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції Україниоргани державноївлади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
За приписами ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 сказаної статті передбачено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першоюцієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Положеннями ч. 3 ст. 314 КПК України визначено перелік рішень, які має право прийняти суд у підготовчому судовому засіданні. До таких рішень законом віднесено, зокрема, повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Разом з цим, згідно вимог ч. 4 ст. 314 КПК України, в апеляційному порядку може бути оскаржена ухвала про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Таким чином, кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості оскарження в апеляційному порядку постановленої під час підготовчого судового засідання ухвали суду першої інстанції, якою, відмовлено у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.
Отже, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що постановлена у підготовчому судовому засіданні ухвала Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2021 року є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК України і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
На переконання колегії суддів Верховного Суду, доводи касаційної скарги обвинуваченого щодо порушення його права на апеляційне оскарження, передбаченого ст. 393 КПК України, є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам кримінального провадження, з урахуванням положень ст. 314 КПК України.
Що стосується доводів касаційної скарги про порушення права на доступ до суду, то такі доводи є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд, ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного окремого судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК України визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку (постанова Верховного Суду від 4 квітня 2019 року у справі №494/6/18). У постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 646/5552/17) та від 28 лютого 2019 року (справа № 161/4229/18), які стосувалися права на апеляційне оскарження ухвал слідчих суддів, Верховний Суд підкреслив, що «норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження)».
В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком установленої законом заборони на таке оскарження.
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із тим, що оскарження судового рішення не передбачене процесуальним законом, не свідчить про порушення права на доступ до суду.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги підозрюваного ОСОБА_4 щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України, положень Конституції України є безпідставними.
Таким чином, з касаційної скарги та наданої до неї копії ухвали апеляційного суду колегія суддів вбачає, що підстав для її задоволення в цій частині немає та вважає, що у відкритті провадження щодо ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 11 червня 2021 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3