Дата документу 12.01.2022 Справа№ 330/418/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/227/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №330/418/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 18 травня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Охримівка Якимівського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

20 листопада 2020 року приблизно о 10 годині ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.185 КК, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у приміщення, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, шляхом пошкодження вікна, проник до приміщення їдальні санаторію «Кирилівка» за адресою: АДРЕСА_2 , звідки таємно повторно викрав 5 алюмінієвих каструль об`ємом 30 літрів вартістю 533,33 грн. кожна, загальною вартістю 2666, 65 грн. та алюмінієвий привід з електром`ясорубки, який майнової цінності не представляє. Залишаючи приміщення їдальні, ОСОБА_7 був помічений співробітниками санаторію «Кирилівка» та він залишив викрадене майно, після чого зник з місця події.

Крім того, 04 грудня 2020 року приблизно о 01 годині ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.185 КК, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у приміщення, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, шляхом пошкодження вікна, проник до приміщення будинку за адресою: АДРЕСА_3 , звідки таємно повторно викрав перфоратор марки «Forte RH 26-9R» в корпусі сірого кольору, вартістю 966,67 грн., який належить ОСОБА_8 . Після чого зник з місця події та розпорядився зазначеним майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнового збитку на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.3 ст.185 КК, як замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у приміщення, вчиненому повторно та таємному викрадені чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому повторно.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі, за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції необґрунтовано і безпідставно звільнив ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК від призначеного йому покарання з випробуванням, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На переконання прокурора, суд належним чином не врахував особу обвинуваченого, який ніде не працює, раніше був неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, за які йому призначалося покарання з випробуванням, скоював нові злочини і відбував реальне покарання. Однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки він вчинив нові злочини через 4 місяці від дня свого звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення та перевиховання.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити бей змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про кожний вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважити на спрямованість і мотиви протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Проте зі змісту оскарженого рішення суду не вбачається, що, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком, суд першої інстанції належним чином оцінив усі наведені обставини.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які віднесено до тяжких злочинів; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання не встановлено, особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, не працює, на обліку у лікаря психіатра і лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, судимості у встановленому законом порядку не погашені, шкоду відшкодовано шляхом повернення майна.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

Так, на переконання колегії суддів, районний суд, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше двічі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що раніше ОСОБА_7 неодноразово вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тотожних злочинів. До обвинуваченого вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання. Однак ОСОБА_7 в кінцевому підсумку не виправдав довіри, ставши знову на шлях вчинення нових злочинів - крадіжок майна, пов`язаних із проникненням до сховищ. Останні епізоди злочинної діяльності вчинено обвинуваченим через чотири місяці після звільнення з місць позбавлення волі, де він відбував покарання за вчинення таких же злочинів. Відтак звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання в минулому не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Відтак, з огляду на кількість епізодів злочинної діяльності, тяжкість вчинених злочинів, даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що досягти мети виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства є неможливим.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.185 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами. У зв`язку з чим вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання

- за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_7 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4