ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/308/15-к Номер провадження 11-кп/814/1268/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинувачених - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у кримінальному провадженні № 0000192 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та в його інтересах захисника ОСОБА_13 на ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року,

встановила:
Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено та обвинуваченим

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Манулівка Козельщинського району Полтавської області, громадянину України, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Кременчук Полтавської області, громадянину України, проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю м. Христинівка Черкаської області, громадянину України, проживаючому за адресою: АДРЕСА_3 ,

продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, кожному, на 60 днів до 17 січня 2022 року включно.

Відмовлено у задоволенні клопотань захисників: ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 про заміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_11 , будучи організатором замовником, на заподіяння тілесних ушкоджень судді Автозаводського районного суду м. Кременчук ОСОБА_14 у зв`язку з його професійною діяльністю, у кінці грудня 2013 року та на початку січня 2014 року вступив у попередню змову з ОСОБА_10 з метою відшукання осіб для заподіяння ОСОБА_15 тілесних ушкоджень за матеріальну винагороду.

ОСОБА_10 , будучи організатором вчинення злочину, в третій декаді січня 2014 року вступив у попередню змову з ОСОБА_16 , який наступного дня вступив у попередню змову з ОСОБА_12 з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 за винагороду.

Встановивши та відстеживши щоденний графік руху ОСОБА_14 , ОСОБА_16 за попередньою змовою з ОСОБА_12 та ОСОБА_10 на замовлення ОСОБА_11 11.02.2014 приблизно о 19 годині відстежили місце перебування ОСОБА_14 , який на власному автомобілі приїхав додому, де ОСОБА_12 , підійшовши ззаду, вистрелив з обрізу по ногам ОСОБА_14 , а ОСОБА_16 з іншого обрізу, реалізуючи умисел на вбивство, вистрелив ОСОБА_14 у спину, після чого потерпілий помер у лікарні.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковані за ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377 КК України як умисна організація (замовлення) заподіяння судді ОСОБА_14 тілесних ушкоджень у зв`язку з його діяльністю, пов`язаної із здійсненням правосуддя, за попередньою змовою групою осіб; ОСОБА_10 - за ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377 КК України як умисна з корисливих мотивів організація групи осіб для заподіяння судді тілесних ушкоджень у зв`язку із його діяльністю, пов`язаної зі здійсненням правосуддя; ОСОБА_12 за ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377 КК України як умисне на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, заподіяння судді тілесних ушкоджень у зв`язку з його діяльністю, пов`язаної зі здійсненням правосуддя.

Крім цього, в середині лютого 2014 року ОСОБА_11 , будучи організатором-замовником, вступив у попередню змову з ОСОБА_10 , замовивши останньому за матеріальну винагороду відшукати осіб, які б вчинили вбивство Кременчуцького міського голови ОСОБА_17 , підготовку до вчинення злочину та його виконання. У зв`язку з цим у березні 2014 року ОСОБА_11 передав ОСОБА_10 кошти для придбання знаряддя злочину, засобів мобільного зв`язку та автомобіля, а у березні 2014 року ОСОБА_10 , виступаючи організатором, вступив у попередню змову з ОСОБА_16 та ОСОБА_12 за матеріальну винагороду здійснити підготовку до злочину.

26.07.2014 приблизно о 9.50 год ОСОБА_16 за попередньою змовою з ОСОБА_12 , організатором ОСОБА_10 , на замовлення ОСОБА_11 на автомобілі ВАЗ 2108 д.н.з. НОМЕР_1 відстежили місце перебування ОСОБА_17 поруч з будинком № 46 по вул. Сумській м. Кременчук. Під`їхав до ОСОБА_17 , який сідав у власний автомобіль, та ОСОБА_12 , який перебував на задньому пасажирському сидінні, у відчинене праве переднє скло дверей з гладкоствольної вогнепальної зброї «Сайга», здійснив три постріли у спину ОСОБА_17 , після чого разом з ОСОБА_16 на вказаному автомобілі зникли з місця події. Від отриманих ушкоджень ОСОБА_17 помер на місці.

Дії ОСОБА_11 кваліфіковані за ч.3 ст. 27 п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України як організація (замовлення) умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів; ОСОБА_10 за ч.3 ст. 27 п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України як умисне, з корисливих мотивів, організація групи осіб, яка вчинила умисне вбивство; ОСОБА_12 за ч.3 ст. 27 п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України як умисне, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб вчинення вбивства.

Продовжуючи ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд врахував тяжкість вчинених злочинів та покарання, яке може бути призначене обвинуваченим у разі засудження, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, відсутність даних про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Також зазначив, що інший більш м`який запобіжний захід, з огляду на встановлені ризики, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, відмовити у задоволенні клопотання прокурора, задовольнити його клопотання та змінити ОСОБА_12 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Свої вимоги мотивує тим, що питання про продовження строку тримання ОСОБА_12 під вартою 19.11.2021 розглянуто без участі захисника обвинуваченого в судовому засіданні, вже після обговорення клопотань сторони обвинувачення та захисту були надані обвинуваченому ОСОБА_12 додаткові матеріали до клопотання прокурора, що вважає грубим порушенням вимог КПК України.

Крім цього зазначив, що провадження розглядається з 2015 року, і ОСОБА_12 загалом тримається під вартою більше 7 років. Двома останніми рішеннями ЄСПЛ у справах «Левченко та інші проти України» від 11.04.2019 та «Бевз та інші проти України» від 25.06.2020 розглянуті скарги ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , де надана об`єктивна оцінка рішенням судів Полтавської області, визнано необгрунтованою тривалість тримання під вартою та нерозумні строки розгляду в цій справі, тобто встановлено порушення п.3 ст. 5 та п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому зазначив, що справа з жовтня 2020 року не розглядається по суті, а лише продовжується строк тримання під вартою.

Вважає, що у клопотанні прокурора не наведено додаткових або нових підстав для встановлення ризиків та не надано матеріалів на підтвердження наявності ризиків.

Стверджує, що суд не надав належної оцінки особі обвинуваченого, який має постійне місце проживання, сім`ю, дитину, позитивно характеризується.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити ОСОБА_10 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання.

Свої вимоги мотивує тим, що суд безпідставно вказує про обгрунтованість підозри та наявність ризиків. Зазначає, що обвинувачений має хвороби та потребує лікування, яке не може отримати в умовах установи попереднього ув`язнення.

Крім цього зазначив про порушення прав ОСОБА_10 , у тому числі прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, які констатовані в рішеннях Європейського суду з прав людини «Левченко та інші проти України» від 11.04.2019 та «Бевз та інші проти України» від 25.06.2020.

Також стверджує про істотні порушення прав обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки розгляд клопотання здійснено без участі його захисника.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити ОСОБА_11 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_11 висунуте незаконне обвинувачення, а тому відсутня і обгрунтована підозра у вчиненні інкримінованих злочинів.

Вважає, що прокурор до свого клопотання не надав доказів необхідності продовження строку запобіжного заходу, а судом в ухвалі не надано правової оцінки застосуванню цього запобіжного заходу, та доводам захисника про відсутність підстав для обрання найсуворішого запобіжного заходу.

Також, захисник заперечує наявність ризиків у даному кримінальному провадженні, а вказані у клопотанні прокурора ризики вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами.

Зазначає, що ОСОБА_11 тримається під вартою більше 7 років та подальше тримання під вартою порушує його права.

Вказує, що суд не надав належну оцінку особі обвинуваченого, який має постійне місце проживання, роботи, має сім`ю, дітей, є учасником ліквідації аварії на ЧАЕС, внаслідок чого отримав інвалідність 2 групи, має захворювання, позитивно характеризується.

Крім цього зазначив про порушення прав ОСОБА_11 , у тому числі визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, які констатовані в рішеннях Європейського суду з прав людини «Левченко та інші проти України» від 11.04.2019 та «Бевз та інші проти України» від 25.06.2020.

Стверджує про істотні порушення прав обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки розгляд клопотання здійснено без участі його захисника.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та задовольнити клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання.

Свої вимоги мотивує тим, що клопотання прокурора є необгрунтованим, та не підтверджено доказами, а ухвала суду незаконною.

Вказав, що 19.11.2021 в день ухвалення рішення про продовження запобіжного заходу обвинувачений ОСОБА_12 був позбавлений належного захисту, та це питання розглянуто без його захисника.

Також зазначає, що суд залишив поза увагою те, що він більше 7 років тримається під вартою.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржували.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників у підтримку апеляційних скарг, прокурора, який просив залишити ухвалу без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Апеляційним судом встановлено, що на розгляді суду першої інстанції перебуває кримінальне провадження № 0000192 за обвинуваченням ОСОБА_11 , за ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377, ч.3 ст. 27 п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України, ОСОБА_18 , за ч.3 ст. 27ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377, ч.3 ст. 27 п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України, ОСОБА_12 за ч.2 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 377, п.6, п.11, п.12 ч.2 ст. 115 КК України. В судовому засіданні 19 листопада 2021 року суд першої інстанції постановив ухвалу про продовження обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 17 січня 2022 року включно.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежене з огляду на суспільний інтерес.

Згідно з вимогами пунктів 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Частиною 1 статті 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Статтею 194 КПК України встановлено, що під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним стороною обвинувачення.

За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує матеріали провадження на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку розгляду справи і тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший запобіжний захід, тощо.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.50, п.51 рішення у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року). При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначене в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Суд першої інстанції, оцінивши в сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, постановив ухвалу з дотриманням приписів статей 177, 183, 197, 199 та 331 КПК України.

Ухвалюючи рішення, суд врахував положення наведених вище норм процесуального закону та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, правильно пославшись на обгрунованість підозри та існування ризиків, передбачені ст.177 КПК України, що були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які не зменшилися.

Також, суд належним чином врахував, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні у співучасті з іншими особами особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи та тяжкого злочину проти правосуддя з мотивів та у спосіб, які свідчать про високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої тяжкими наслідками не лише для конкретних осіб, а і для суспільства в цілому, обґрунтовано звернув увагу на можливе покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими, так як відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків.

Тому, з урахуванням складності кримінального провадження, необхідності під час судового розгляду допиту великої кількості свідків, у тому числі і ОСОБА_16 , який після затвердження угоди про визнання винуватості зобов`язаний надавати викривальні показання стосовно інших обвинувачених, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не зможе запобігти вказаним ризикам.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, місцевий суд взяв до уваги дані про осіб обвинувачених, вік та стан здоров`я, сімейний і майновий стан, те, що матеріали провадження не містять будь-яких відомостей про неможливість утримувати обвинувачених під вартою за станом здоров`я та учасниками провадження таких доказів не надано.

Більше того, суд у своїй ухвалі зобов`язав керівництво установи попереднього ув`язнення забезпечити допуск обраного ОСОБА_10 лікаря-фахівця, а також, за необхідності провести обстеження обвинуваченого в закладі охорони здоров`я, після чого надати інформацію про можливість утримання ОСОБА_10 в умовах установи попереднього ув`язнення.

При цьому, на час розгляду питання про продовження строку запобіжного заходу в суді першої інстанції та перегляду судового рішення в суді апеляційної інстанції, матеріали провадження не містять переконливих доказів, які б вказували на неможливість утримання обвинувачених в установі попереднього ув`язнення за станом здоров`я, а також неможливість забезпечення належного лікування обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в умовах утримання в слідчому ізоляторі.

Оцінюючи ці обставини, апеляційний суд враховує, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників про не врахування у даному провадженні висновків, викладених у рішеннях ЄСПЛ «Левченко та інші проти України», «Бевз та інші проти України», слід зазначити таке.

Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції. Це гарантування відбувається шляхом застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права з огляду на положення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та відповідних процесуальних норм (ст.8, ст.9 КПК України).

Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною. Згідно зі ст.10 цього Закону, з метою забезпечення відновлення порушених прав особи, за заявою якої ЄСПЛ постановлено рішення (стягувача), крім виплати відшкодування, присудженого ЄСПЛ, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, до яких належить відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum), та інші заходи, передбачені в рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

На момент винесення рішень ЄСПЛ у справах «Левченко та інші проти України», «Бевз та інші проти України», якими констатовано порушення п.3 ст.5, п.1 ст.6 Конвенції з прав людини в даному кримінальному провадженні, судовий розгляд справи в суді першої інстанції з об`єктивних причин не закінчено. Обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 обгрунтовано продовжено місцевим судом з метою досягнення захисту особи та суспільства від кримінальних правопорушень, забезпечення охорони прав, свобод та законних інтересів, як певних осіб, так і суспільства в цілому. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу місцевого суду на необхідність вжиття всіх можливих заходів щодо розгляду справи у найбільш короткі строки.

Щодо доводів апеляційних скарг про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_12 в судовому засіданні, необхідно зазначити, що клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_12 та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, судом першої інстанції розглядалися 18.11.2021 в присутності захисника ОСОБА_9 , тобто з дотриманням ст. 52 КПК України. Наступного дня, 19.11.2021, в судовому засіданні продовжено вирішування лише клопотань щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 і будь-яких питань щодо ОСОБА_12 19.11.2021 не вирішувалося.

З огляду на вказане, право обвинуваченого на захист під час розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу судом не порушено, а відсутність захисника наступного дня, під час проголошення тексту ухваленого рішення, не є порушенням права на захист та більше того КПК України не передбачає обов`язкової участі захисника під час проголошення судового рішення.

Також, колегія суддів не вбачає істотних порушень кримінального процесуального закону під час вручення ОСОБА_12 додаткових матеріалів. При цьому, захисник не зазначає, які саме додаткові матеріали були вручені ОСОБА_12 після обговорення питання щодо запобіжного заходу та яке суттєве значення вони мають для розгляду.

З огляду на викладене, висновки суду про продовження тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні обставинах, а саме рішення ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, тому апеляційні скарги захисників та обвинуваченого не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_13 залишити без задоволення, а ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 19 листопада 2021 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4