Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

08 грудня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000118 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2021 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Любешів Волинської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Любешів Волинської області, громадянина України, проживаючого за адресою: раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2021 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано за недоведеністю його вини.
До вступу вироку в законну силу скасовано запобіжний захід щодо ОСОБА_5 у виді тримання під вартою та його звільнено з під варти в залі суду.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.187 КК на сім років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Любешівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року, більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
Судом ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 38453,17 грн. та вирішено питання стосовно речових доказів у цьому кримінальному провадженні.

Як вбачається зі змісту цього вироку, ОСОБА_6 визнаний винним, а ОСОБА_5 виправданий у тому, 22 липня 2020 року, в період часу з 00 год. 00 хв. до 03 год. 30 хв. ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та особа, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження, діючи повторно, за попередньою змовою між собою, з метою заволодіння чужим майном, заздалегідь приготувавши знаряддя злочину у вигляді ножа та пістолету системи «Макарова» і конспіративних елементів одягу, що приховують обличчя, незаконно проникли до будинку АДРЕСА_3 , де проживають ОСОБА_12 разом із дружиною ОСОБА_13 вчинили напад на останніх з метою заволодіння їх майном.
Так, після того, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та особа, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження, погрожували потерпілим застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я із вимогою передачі їм грошей. Після висунення вимоги передачі чужого майна у вигляді грошей, кожен із співучасників застосували до потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 фізичне насильство, що виразилось у нанесенні ударів ногами та руками по різним частинам тіла, зв`язуванні мотузкою рук та ніг, а також порізами ножем правої руки та правого вуха, облиттям паливно - мастильними матеріалами та підпалюванням потерпілої ОСОБА_13 .
При цьому, під час висунення вимоги передачі чужого майна та застосування фізичного насильства, ОСОБА_6 погрожував потерпілим пістолетом системи «Макарова», особа, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження та ОСОБА_5 погрожували обом потерпілим ножем, а також особа, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження облила паливно - мастильними матеріалами та підпалював потерпілу ОСОБА_13 .
В результаті вказаних спільних злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та особи, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження, потерпіла ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, поєднаної із зовнішнім ушкодження - забоєм правої тім`яної ділянки голови з наявністю садна та забоєм верхньої губи з наявністю гематом (без вказування точної кількості), які виникли не менше як від двох травматичних дій тупого(их) предмету(ів) з обмежуючою контактуючою поверхнею (без відображення індивідуальних особливостей предмета), які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; різаних ран по задній поверхні правого плеча (1), правої лопаткової ділянки (1) та правого вуха (1), які виникли від трьох травматичних дій колючо-ріжучого предмета, які як кожне окремо, так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; термічного опіку шкіри міжлопаткової ділянки І-ІІ-ІІІ ст. менше 1 %, яке виникло від дії термічного агента і відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; гематоми правої лопаткової і підлопаткової ділянок (без вказання точної кількості), які виникли не менше як від двох травматичних дій тупого (их) предмету(ів) з обмеженою контактуючою поверхнею (без відображення індивідуальних особливостей предмета) і як кожне окремо, так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Крім цього, в результаті вказаних спільних злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та особи, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження, потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, поєднану із зовнішніми ушкодженнями - забійно-рваною раною потиличної ділянки голови, забоєм м`яких тканин лобної ділянки голови зліва, забоєм лівої параорбітальної ділянки та забоєм м`яких тканин ділянки лівої вилиці з наявністю крововиливів, забоєм носа з наявністю садна на спинці носа, які в даному випадку розглядаються в єдиному механізмі виникнення, так як всі вони локалізовані в одній анатомічній ділянці (голова) і кожне з зовнішніх ушкоджень могло спричинити чи поглибити протікання струсу головного мозку, тому в сукупності такі ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; садна на задній поверхні правого ліктьового суглобу (1) та на нижній третині правої гомілки (1), які як кожне окремо, так і в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та особа, матеріали за підозрою якої виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою між собою, обшукавши будинок, відкрито заволоділи майном потерпілих, а саме:
мобільним телефоном марки «ERGO» моделі F181 Step» вартістю 192,27 грн., який перебував в чохлі зі шкірозамінника вартістю 75,60 грн., які належать ОСОБА_12 , чим завдали йому майнової шкоди на загальну суму 268 грн. 57 коп.;
грошима в сумі 26 000 грн. та 400 доларів США, що за курсом НБУ становить 11 064 грн., золотими виробами у вигляді двох ланцюжків, двох хрестиків та двох перснів, загальною вартістю 40 000 грн., пістолетом стартовим марки «RETAY РТ -24 cal. 9mm Р.А.К.» вартістю 1387,10 грн, які належать ОСОБА_14 , чим завдали їй майнової шкоди на загальну суму 78 451 грн. 10 коп.;
мобільним телефоном марки «Sigma» моделі «Х-treme1167» вартістю 1015,70 грн. та грошима в сумі 8000 грн., які належать ОСОБА_13 , чим спричинили їй майнової шкоди на суму 9015 грн.70 коп.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк дев?ять років з конфіскацією майна;
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Любешівського районного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року, більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
Стягнути солідарно зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 38453,17 грн.
На обґрунтування цих вимог апелянт зазначила, що суд, виправдовуючи ОСОБА_5 , не взяв до уваги та не надав правової оцінки слідчому експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 , під час якого він показав та розповів про обставини вчинення цього злочину ним та ОСОБА_5 і особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, а також вказав місце, де вони викинули викрадені мобільні телефони. Прокурор вказала, що заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які перевірялись під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Також зазначила, що суд не надав оцінки протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи, а саме ОСОБА_6 , у якому зафіксовано спілкування підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які обговорювали вчинення ними 22.07.202 кримінального правопорушення разом з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження.
При цьому прокурор вказала, що обвинувачений ОСОБА_6 , під час судового розгляду зазначав, що з ним була особа за статурою схожа на ОСОБА_5 .
На думку апелянта, довідка про з`єднання абонентських номерів, на яку покликався суд як на доказ невинуватості ОСОБА_5 , не підтверджує відсутність ОСОБА_5 на місці події в с.Ждань Зарічненського району в ніч з 21.07.2020 на 22.07.2020, а лише свідчить про те, що його мобільний телефон на вчинення кримінального правопорушення, знаходився у с.Любешів.
Прокурор зазначила, що з метою усунення сумнівів щодо дотримання вимог законодавства в ході проведення огляду місця події 22.07.20202 у домоволодінні потерпілих, стороною обвинувачення було заявлене клопотання про допит понятих, які приймали участь у цій слідчий дії, у задоволенні якого без зазначення обґрунтувань було відмовлено. Водночас, судом не взято до уваги досліджені матеріали у яких зазначено у якому вигляді надійшли вилучені відбитки пальців рук. Судом не враховано, що огляд місця події 22.07.2020 був проведений на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2020.
Також прокурор вказала на те, що визнання судом недопустимим доказами усіх похідних від протоколів огляду місця події є необґрунтованим, оскільки при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд повинен зазначати конкретну норму процесуального закону, яка була порушена, та неможливість усунення таких наслідків.
Апелянт вказала, що судом не враховано, що дозвіл на огляд за місцем проживання було надано власником будинку та потерпілим ОСОБА_12 , шляхом добровільного написання заяви, а цей огляд місця події було проведено із застосуванням мобільного телефону, про що зазначено у протоколі огляду місця події.
На думку прокурора, судом було безпідставно визнано неналежним доказом протокол огляду місця події прилеглої території Любешівського відділення поліції Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області від 17.08.2020, адже він був проведений на підставі добровільної згоди начальника цього відділення поліції ОСОБА_15 та ухвали слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 19.08.2020.
Також прокурор зазначила, що огляд місця події від 23.07.2020 за адресою: с.Кухітська Воля Зарічненського району Рівненської області здійснено на підставі заяви на здійснення огляду сільського голови ОСОБА_16 та в подальшому ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17.09.2020 надано дозвіл на вказаний огляд із поновленням строку.
Зважаючи на вказане, прокурор вважає, що визнання протоколів огляду місця події від 22.07.2020, 23.07.2020 та 17.08.2020 недопустимим доказами є безпідставним.
Прокурор вказала на те, що місцевий суд, зважаючи на заяви потерпілих про подальший судовий розгляд без їх участі, не повідомляв потерпілих про дату та час судового засідання, зокрема про стадію судових дебатів, що позбавило їх права висловити свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченим, в матеріалах провадження відсутні докази про належне повідомлення потерпілих.
Окрім того, прокурор оскаржено даний вирок і в частині засудження ОСОБА_6 за ч.3 ст.187 КК. Зокрема, зазначила, що судом не викладено у вироку обвинувачення, яке визнане ним доведеним та відсутнє обґрунтування з посиланням на відповідні докази винуватості ОСОБА_6 , водночас ряд доказів у справі визнано недопустимими, що вказує на суперечності у вироку.
Також зазначила, що у резолютивній частині вироку судом не вирішено питання стосовно запобіжного заходу ОСОБА_6 .
Окрім того, призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання, суд приєднав до покарання за вказаним вироком, покарання за вироком Любешівського районного суду Волинської області від 19.08.2020, застосувавши положення ч.1 ст.70 КК, натомість, на її переконання, остаточне покарання ОСОБА_6 слід призначати на підставі ч.4 ст.70 цього Кодексу.
При цьому, прокурор заявила клопотання про повторне дослідження ряду доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вказаний вирок в частині визнання його винним та стягнення з нього процесуальних витрат скасувати, а кримінальне провадження у частині обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК, закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).
Обґрунтував свої вимоги апелянт тим, що суд не виклав у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення щодо нього, не зазначив статті і частини статті, у вчиненні якого він визнаний винним, а також не зазначено доказів, якими суд обґрунтовує його вину. Обвинувачений вказав, що суд, визнавши велику кількість доказів недопустимими, не надав оцінки решті доказів та не навів мотивів їх не врахування.
ОСОБА_6 вказав, що інкримінованого йому злочину він не вчиняв, а показання про його вчинення надав під тиском працівників правоохоронних органів, зазначивши, що суд при його допиті не з`ясовував обставин добровільності його показань як на стадії досудового розслідування, так і в суді, застосування до нього незаконних методів слідства.
Крім того, апелянт зазначив, що у резолютивній частині вироку суд не застосував положення ч.5 ст.72 КК, хоча у даному кримінальному провадженні до нього було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Захисник-адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі, з підстав, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , також просить даний вирок в частині визнання ОСОБА_6 винним скасувати і закрити стосовно нього кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які просили задовольнити свої апеляційні скарги та підтримали апеляційну скаргу прокурора в частині, що збігається з їх апеляційними вимогами, думку прокурора ОСОБА_4 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення та відмовити у задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які вказали на безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення та залишили вирішення питання щодо апеляційних скарг сторони захисту на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурором було заявлено клопотання про повторне дослідження ряду письмових доказів, встановлених під час судового розгляду, та повторний допит обвинувачених і потерпілих, а також допитати як свідків осіб, які не були допитані судом першої інстанції - ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експерта Рівненського НДЕКЦ ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження. Також захисником ОСОБА_9 було заявлене клопотання про повторний допит обвинуваченого ОСОБА_6 , яке підтримав обвинувачений.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду ні прокурор ОСОБА_4 , ні захисник ОСОБА_9 , не змогли пояснити як вимоги щодо повторного дослідження доказів та допиту цих осіб, в тому числі й обвинуваченого ОСОБА_6 , кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які ж саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні цих доказів. Незгода із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

Водночас, з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що судом першої інстанції було допущено істотні порушення при дослідженні доказів.

Щодо клопотання прокурора про допит осіб, які не були допитані місцевим судом, - особи, матеріали стосовно якої виділене в окреме провадження, то, як було встановлено під час апеляційного розгляду, під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції таке клопотання не заявлялось, а тому в апеляційного суду відсутні підстави для його задовлення.

Стосовно допиту як свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_19 , то прокурор не змогла пояснити, які саме обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, можуть повідомити суду ці особи, лише зазначивши, що вони можуть підтвердити законність проведення певних слідчих дій.

З огляду на вказане, у суду апеляційної інстанції відсутні передбачені ч.3 ст.404 КПК підстави для дослідження, в тому числі й повторного, доказів, про які заявлено сторонами кримінального провадження.

При цьому колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 10 червня 2020 року по справі №712/2341/15-к, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів розцінюється не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а як відсутність аргументованих доводів щодо необхідності проведення цих дій.

Разос з цим, за вимогами ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ст.374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винуватою зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Аналогічні роз`яснення містить пункт 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 29.06.90 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», а саме судам слід мати на увазі, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. В цій частині вироку потрібно викласти весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності кожного з підсудних, їх роль у вчиненні злочину, а після цього - докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

На думку колегії суддів, даний вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду цього кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , вказаним вимогам закону не відповідає, оскільки у даному вироку не сформульоване конкретне обвинувачення, яке визнане судом доведеним за результатами судового розгляду. Натомість вирок містить лише формулювання обвинувачення, яке було встановлене органом досудового розслідування.
При цьому, зміст оскарженого вироку не дозволяє встановити якими доказами, дослідженим під час судового розгляду, місцевий суд обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині.
Колегія суддів акцентує увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року по справі №5-98км16; в постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року по справі №466/9158/14-к (провадження №51-645 км18); в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі №521/11693/16-к (провадження №51-380 км17).

Разом з цим, колегія суддів визнає слушними доводи прокурора щодо незаконності даного вироку і в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК.

Зокрема п.1 ч.3 ст.374 КПК встановлено, що у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Так, у мотивувальній частині вироку місцевим судом перераховано усі письмові докази, які були ним досліджені під час судового розгляду.

При цьому, частину з вказаних доказів було визнаного судом недопустимими, а саме протоколи огляду місця події від 22 липня 2020 року, 17 серпня 2020 року, 23 липня 2020 року, та похідні, на думку суду, докази від вказаних протоколів огляду, - ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року, постанова про визнання та прилучення до справи речових доказів, вилучених під час огляду житла від 23 липня 2020 року, ухвала слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2020 року про арешт майна, постанова про визнання та прилучення до справи речових доказів, вилучених з місця події, від 23 липня 2020 року,протокол огляду відеозапису від 31.07.2020 та постанова про приєднання його до матеріалів кримінального провадження, ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року, постанова слідчого про визнання та приєднання до справи речових доказів від 18 серпня 2020 року, ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 18 серпня 2020 року, ухвала слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 19 серпня 2020 року, ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2020 року про поновлення строку для подання клопотання про дозвіл на проведення огляду, ухвала слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 21 вересня 2020 року про арешт майна, постанова слідчого від 25 липня 2020 року про визнання та прилучення до справи речових доказів.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 05 серпня 2020 року у справі №334/5670/18, щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення

Водночас, на переконання колегії суддів, місцевий суд, визнавши протоколи огляду недопустимими доказами, не вжив всіх необхідних заходів для з`ясування істотності встановлених ним процесуальних недоліків та не з`ясував чи можуть ці недоліки бути усунуті під час судового розгляду, оскільки без жодного обґрунтування було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про допит в якості свідків понятих, які приймали участь при проведенні огляду місця події, а також судового експерта.

Крім того, місцевий суд не надав жодної правової оцінки іншим дослідженим ним доказам. Зокрема, протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 (у статусі підозрюваного) від 16 жовтня 2020 року, протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи ОСОБА_6 , проведеної на підставі ухвали Рівненського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року, в якому зафіксовано спілкування ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Наведене, на переконання колегії суддів, є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Однак, зважаючи на те, у колегії суддів відсутні підстави для повторного дослідження доказів, про що зазначалося вище, а тому відсутня можливість для усунення вказаних недоліків на стадії апеляційного розгляду.
Водночас колегія суддів зауважує, що порушення судом першої інстанції вимог ст.370 КПК та загальних засад судочинства не відноситься до переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбаченого ч.1 ст.415 цього Кодексу. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2 ч.1 ст.7 КПК верховенство права, законність та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст.370 цього Кодексу. Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Зважаючи на те, що при скасуванні вироку суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, а тому, в силу вимог ч.2 ст.415 КПК, колегія суддів позбавлена можливості для перевірки інших доводів апеляційних скарг.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції слід, неухильно дотримуючись вимог кримінально-процесуального закону, звернути увагу на встановлені при апеляційному розгляді та вказані в цій ухвалі факти порушення вимог КПК, врахувавши доводи, викладені як в апеляційній скарзі сторони обвинуваченого, так і в апеляційних скаргах сторони захисту, перевірити заяву ОСОБА_6 стосовно застосування щодо нього незаконних методів слідства зі сторони працівників правоохоронних органів, провести судовий розгляд цього провадження у відповідності до вимог процесуального законодавства та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону та забезпечить неухильне виконання положень статей 2, 7 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 27 липня 2021 року стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і :
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2