ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1935/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" грудня 2021 р. м. Київ

головуючого судді - ОСОБА_1
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0001023 від 07.09.2015 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст. 367 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001023 від 07.09.2015 щодо рішення Європейського суду з прав людини від 12.08.2008 у справі «Яременко проти України» за заявою №32092/02, яким констатовано порушення ст. З Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з непроведенням органами влади ефективного розслідування за скаргами заявника на жорстоке з ним поводження працівниками Харківського РУ ГУ МВС України в м. Києві та порушення права на захист за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 367 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в провадженні прокуратури Харківського району міста Києва перебувала кримінальна справа № 63-1760 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ст. ст. 86 ч. 2, 89 ч. З, 93 п.п. «а», «е», «і», «з», 101 ч. З, 104 ч. З, 142 ч. З, 145 ч. 2, 215-3 ч. З КК України (в ред.1960 р.), ОСОБА_5 за ст. ст. 86 ч. 2, 89 ч. З, 93 п.п. «а», «е», «і», «з», 101 ч. З, 140 ч. З, 142 ч. З, 145 ч. 2, 215-3 ч. З КК України (в ред. 1960 р.), ОСОБА_6 за ст.ст. 101 ч. З, 206 ч. 2 КК України (в ред. 1960 р.), ОСОБА_7 за ст.ст. 101 ч. З, 206 ч. 2 КК України (в ред. 1960 р.), ОСОБА_8 за ст. 140 ч. З КК України (в ред. 1960 р.). Досудове розслідування проводилось старшим слідчим прокуратури Харківського району міста Києва ОСОБА_9 .

Відповідно до фабули кримінальної справи зазначені особи обвинувачуються в наступному.

22 серпня 1998 року, приблизно о 01 годині ночі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, по вул. Вербицького у м. Києві, не маючи грошей, аби доїхати до місця свого проживання у с. Бортничі, Дарницького району м. Києва, домовились між собою найняти автомобіль, а потім, з метою заволодіння майном водія, вчинити на нього напад та вбити його.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зупинили автомобіль «Volkswagen Polo», державний номер НОМЕР_1 , водієм якого був ОСОБА_10 , і домовилися з останнім, що той за грошову винагороду відвезе їх у с. Бортничі.

Приблизно о 03 годині тієї ж ночі ОСОБА_10 відвіз їх до пустиря, що неподалік каналу стічних вод Бортницької станції аерації, де ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наказали йому зупинитися та, діючи узгоджено, вчинили на нього напад. При цьому ОСОБА_5 завдавав потерпілому заздалегідь приготовленим ножем удари в голову та шию, а ОСОБА_4 - удари викруткою по тулубу. Долаючи опір ОСОБА_10 , ОСОБА_4 почав утримувати його, а ОСОБА_5 , діставши з багажного відділення автомобіля ключ, завдав ним потерпілому не менше п`яти ударів у голову.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці. Після вбивства потерпілого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заволоділи 17 гривнями та набором ключів у спеціальному кейсі вартістю 250 гривень. Потім, з метою приховання слідів злочину вони підпалили автомобіль «Volkswagen Polo» вартістю 30280 гривень 50 копійок та обладнання у ньому на суму 2500 гривень і в такий спосіб знищили вказане майно.

У ніч на 26 січня 2001 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та діючи за попередньою змовою, проникли у будинок ОСОБА_11 , що на АДРЕСА_1 , звідки таємно викрали належне потерпілому майно на загальну суму 2081 гривню 50 копійок, заподіявши йому значної шкоди.

Після цього, запевнивши водія таксі «Daewoo Lanos», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 у тому, що вони перевозять особисті речі, відвезли їх до будинку ОСОБА_13 на АДРЕСА_2 де викрадені речі знаходились до вилучення працівниками міліції.

Залишивши у вказаному автомобілі частину металевого посуду, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запропонували водієві за додаткову плату підвезти їх до місця прийому кольорових металів у с. Бортничі.

Маючи умисел на заволодіння майном водія таксі ОСОБА_12 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 домовилися вчинити розбійний напад на ОСОБА_12 з подальшим вбивством його і заволодінням майном потерпілого.

26 січня 2001 року, приблизно о 04 годині, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 наказали ОСОБА_14 їхати до будинку АДРЕСА_3 .

Прибувши за вказаною адресою, у безлюдне на той час місце, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 напали на потерпілого. Діючи відповідно до відведених ролей, вони накинули на шию ОСОБА_14 мотузку та почали душити і завдавати удари по тулубу, долаючи його опір. Коли ОСОБА_15 перестав чинити опір, перекинули тіло потерпілого з переднього сидіння на заднє. Далі ОСОБА_5 сів за кермо і з ОСОБА_4 , незаконно заволодівши автомобілем, поїхали в район вул. Березневої с. Бортничі. Прибувши на пустир, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 витягли потерпілого з автомобіля, обшукали його та заволоділи належними йому 170 гривнями і таксометром «Елтакс-01 ФТ» вартістю 1200 гривень.

Після цього, маючи умисел на знищення автомобіля разом з водієм та припускаючи, що він міг бути живим, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з метою приховання слідів злочинів спалили автомобіль разом з потерпілим.

Смерть ОСОБА_12 настала від опіків з розвитком шоку. Внаслідок злочинних дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був знищений автомобіль «Daewoo Lanos» з устаткуванням, який належав ТОВ «Касан-Авто», вартістю 28897 гривень 07 копійок.

26 січня 2001 року, приблизно опівночі, поблизу кафе «Берізка», розташованого по вул. Леніна, 24 у с. Бортничі, ОСОБА_16 та ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті виниклих особистих неприязних стосунків умисно спричинили ОСОБА_17 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Після цього ОСОБА_17 пішов від кафе по вул. Леніна.

Приблизно о 01 годині тієї ж ночі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, напроти будинку № 41 по вул. Леніна у с. Бортничі зустріли ОСОБА_17 і, оцінивши його стан, з метою заволодіння майном вчинили на нього напад. При цьому ОСОБА_4 зі значною силою ліктем правої руки вдарив потерпілого у праву частину обличчя, після чого той впав на землю, а ОСОБА_5 завдав потерпілому удар ногою у голову, від чого ОСОБА_17 втратив свідомість. Потім ОСОБА_5 роззув потерпілого, заволодівши його черевиками вартістю 262 гривні.

Спільними діями ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_17 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Вказана кримінальна справа прокуратурою Харківського району міста Києва 06.09.2001 була направлено згідно ст. 232 КПК України (в ред. 1960 року) до Апеляційного суду міста Києва для розгляду по суті.

Вироком Апеляційного суду міста Києва від 20.11.2001 засуджено ОСОБА_4 - за пунктами «а», «е», «і», «з» статті 93 КК (в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 142 КК (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 86 КК (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною третьою статті 215-3 КК в редакції від 21 вересня 2000 року до позбавлення волі на сорок десять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за частиною другою статті 194 Кримінального кодексу України 2001 року (далі - КК 2001 року) в редакції від 5 квітня 2001 року до позбавлення волі на строк десять років; за частиною другою статті 145 КК (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 101 КК України (в ред. 1960 року) до позбавлення волі на строк десять років; за частиною третьою статті 185 КК (в ред. 2001 року) до позбавлення волі на строк чотири роки, а на підставі статті 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Колегія суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України ухвалою від 18.04.2002 року вирок Апеляційного суду міста Києва залишила без змін.

12 червня 2008 року за заявою ОСОБА_4 . Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) постановив рішення у справі «Яременко О.В. проти України», яке набуло статусу остаточного 12.09.2008. Цим рішенням встановлено порушення статті 3, пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Верховний Суд України на спільному засіданні Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії ухвалою від 31.07.2009, розглянувши в порядку виключного провадження клопотання заступника Генерального прокурора України та захисника ОСОБА_19 , доводи яких ґрунтувалися на рішенні ЄСПЛ від 12 червня 2008 року, судові рішення щодо ОСОБА_4 змінив і виключив із мотивувальної частини цих рішень посилання як на докази винуватості ОСОБА_4 за епізодом вбивства ОСОБА_10 - явку з повинною ОСОБА_4 від 29 січня 2001 року та його показання за протоколом допиту підозрюваного від 2 лютого 2001 року.

8 грудня 2009 року ОСОБА_4 звернувся до ЄСПЛ із заявою, в якій скаржився за пунктом 1 статті 6 Конвенції, що Верховний Суд України замість того, щоб направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оцінив факти і докази у його справі, незважаючи на те, що не мав для цього повноважень.

09.11.2015 постановою Верховного суду України вирок Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2001 року, ухвалу колегії суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 квітня 2002 року та ухвалу спільного засідання Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії Верховного Суду України від 31 липня 2009 року щодо ОСОБА_4 та в порядку частини п`ятої статті 453 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року щодо ОСОБА_5 скасовано та направлено справу на новий розгляд до компетентного суду першої інстанції.

ЄСПЛ у справі «Яременко О.В. проти України» від 12 червня 2008 року, встановлено порушення статті 3, пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції, а саме:

- невиконання органами влади свого зобов`язання провести ефективне розслідування скарг заявника на погане поводження з ним працівників міліції та прокуратури;

- використання на судовому розгляді доказів, отриманих з порушенням права заявника на мовчання та права не свідчити проти себе;

- порушення права заявника отримати юридичну допомогу від захисника.

Так ЄСПЛ констатовано, що з матеріалів справи вбачається, що 27 січня 2001 року з моменту затримання ОСОБА_4 за підозрою у вбивстві 26 січня 2001 року ОСОБА_12 за клопотанням підозрюваного був допущений до участі у справі захисник - адвокат ОСОБА_20 , у присутності якого того ж дня ОСОБА_4 допитали.

Потім ОСОБА_4 був допитаний у іншій справі, порушеній за частиною третьою статті 101 КК (в ред. 1960 року) за фактом умисного заподіяння 22 серпня 1998 року ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких сталася смерть потерпілого, що не передбачало обов`язкової участі захисника. Того ж дня зазначену справу направили до Харківської районної прокуратури міста Києва на тій підставі, що в діях ОСОБА_4 вбачались ознаки злочину, передбаченого статтею 93 КК ( в ред. 1960 року), а розслідування такого злочину належить до компетенції органів прокуратури.

Обидві справи щодо злочинів 1998 і 2001 років було об`єднано в одне провадження.

Після проведення за участю захисника ОСОБА_20 відтворення обстановки і обставин події, під час якого ОСОБА_4 давав показання, які стосувались подій 2001 року та заперечив свою причетність до злочину 1998 року, постановою слідчого прокуратури від 2 лютого 2001 року адвоката відсторонили від виконання функцій захисника на тій підставі, що він, порадивши підзахисному заявити про свою невинуватість і відмовитися від попередніх зізнань, порушив правила професійної етики.

Адвокатом ОСОБА_20 подавалися клопотання про термінове направлення його підзахисного для проведення судово-медичного освідування для перевірки тверджень ОСОБА_4 про застосування до нього фізичного насильства з метою примусити його зізнатися у злочині, якого він не вчиняв, а також скарги до органів прокуратури про порушення конституційного права ОСОБА_4 на вільний вибір захисника, які залишались без задоволення з посиланням на зазначену вище підставу.

У присутності захисника ОСОБА_20 , під час додаткового допиту ОСОБА_4 підтвердив свої показання про злочини 2001 року, які давав у ході допиту 27 січня 2001 року, та заявив про свою непричетність до вбивства ОСОБА_10 , зазначивши, що визнавальні показання, які він давав у присутності інших захисників, були одержані внаслідок застосування до нього оперативними працівниками міліції фізичного насильства.

ЄСПЛ визнав, що спосіб, у який захисника усунули від участі у справі, та підстави, якими було пояснено це рішення, а також у зв`язку зі стверджуваною відсутністю юридичних підстав для такого заходу, той факт, що захисникові дозволили повернутися до участі у справі без будь-якого натяку на те, що стверджуваних підстав для його усунення вже не існує, викликають серйозні сумніви щодо справедливості всього провадження у цій справі.

Зважаючи на наведене, а саме, на відсторонення слідчим захисника заявника від справи після того, як захисник порадив своєму клієнтові мовчати і не свідчити проти себе, наявність серйозних підстав для підозри, що показання заявника і співобвинуваченого в його справі буди ретельно скоординовані, а також на той факт, що адекватного розслідування тверджень заявника про отримання його показань незаконними методами проведено не було, ЄСПЛ дійшов висновку, що використання таких показань на судовому розгляді порушило право заявника на мовчання та право не свідчити проти себе.

Допитаний ОСОБА_4 пояснив, що в ніч з 25 на 26 січня 2001 йому стали відомі деякі обставини вбивства його знайомим ОСОБА_5 таксиста ОСОБА_12 , про що він добровільно повідомив 27 січня 2001 року у явці з повинною на ім`я заступника начальника ВКР Харківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21

26 січня 2001 року в рамках кримінальної справи № 63-1760 у порядку ст.ст. 106, 115 КПК України (в ред. 1960 р.) ОСОБА_4 було затримано за підозрою у вбивстві 26 січня 2001 року таксиста ОСОБА_12 . Того ж дня ОСОБА_4 запросив адвоката ОСОБА_20 у якості захисника, та у присутності останнього добровільно повідомив слідчому прокуратури ОСОБА_22 всі відомі обставини вбивства таксиста ОСОБА_12 .

27 січня 2001 року слідчим прокуратури Харківського району м. Києва ОСОБА_9 у присутності захисника ОСОБА_20 було проведено з його участю відтворення обставин і обстановки вбивства таксиста ОСОБА_12

28 січня 2001 року оперативні працівники Харківського РУ ГУ МВС України в м. Києві залякували його розсправою над дружиною і дитиною, а також били його гумовими палицями по зап`ястях та плечах, знущалися в інший спосіб, вимагаючи підписати заяву про відмову від адвоката ОСОБА_20 та зізнатися у вбивстві таксиста ОСОБА_10 . Через тортури він підписав відмову від адвоката та явку з повинною про те, що він разом з ОСОБА_5 вбив таксиста ОСОБА_10 влітку 1998 року.

Крім того, ОСОБА_4 пояснив, що 01 лютого 2001 року слідчий Харківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_23 , який розслідував вчинене у 1998 році вбивство ОСОБА_10 в рамках кримінальної справи № 13- 7243, допитав його щодо цього злочину. Під час цього допиту дії щодо ОСОБА_10 було кваліфіковано ще за частиною 3 статті 101 КК України, в ред. 1960 року (умисне тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого), участь захисника не була обов`язковою і ті ж самі особи, які чинили незаконний тиск 29.01.2001 року, змусили його аналогічним способом підписати протокол допиту в якості підозрюваного, в якому він вимушено оговорив себе і ОСОБА_5 у вчиненні вищевказаного злочину.

Того ж дня справу щодо вбивства таксиста ОСОБА_10 передали до прокуратури Харківського району м. Києва на підставі того, що злочин можна кваліфікувати як вбивство, а розслідування такого злочину належить до компетенції прокуратури. Пізніше кримінальні справи №63-1760 (за фактом вбивства ОСОБА_12 ) та № 13-7243 (за фактом вбивства ОСОБА_10 ) були об`єднані прокуратурою.

02 лютого 2001 року його доставили до приміщення МВМ-16 Харківського РУ за адресою: м. Київ, вул. Горлівська, 220, де планувалося проведення відтворення обстановки та обставин вбивства таксиста ОСОБА_10 де він зустрів свого захисника у кримінальній справі,№63-1760 ОСОБА_20 , він розповів останньому про події 29 січня і 1 лютого 2001 року, та показав на своєму тілі сліди побиття. При цьому, адвокат ОСОБА_20 порадив йому під час майбутньої слідчої дії, яка буде фіксуватися на відеокамеру, заявити про свою непричетність до вбивства ОСОБА_10 , надавати надалі лише правдиві покази і лише у його присутності та поскаржитися на застосування до нього насильства. Коли старший слідчий прокуратури Харківського району м. Києва ОСОБА_9 у присутності понятих та із застосуванням відеозапису розпочав відтворення обстановки та обставин вбивства таксиста ОСОБА_10 , де він заявив про свою невинуватість та про те, що раніше показання з цього приводу надавав під тиском. Одразу ж після цього, слідчий прокуратури ОСОБА_9 негайно закінчив проведення цієї слідчої дії.

Також, його захисник - адвокат ОСОБА_20 вручив слідчому ОСОБА_9 письмове клопотання про негайне проведення судово- медичного обстеження з метою фіксації наявних у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, проте, судово-медичного обстеження так і не було проведено.

07.02.2001 року під тиском та застосуванням фізичного насильства він був змушений написати заяву про відмову від адвоката ОСОБА_20 , після чого був призначений інший захисник - адвокат ОСОБА_24 , якого він лише один раз бачив, 7 лютого 2001 року під час відтворення на місці обстановки і обставин вбивства ОСОБА_10 , де він вимушено давав показання про те, що разом із ОСОБА_5 нібито вчинив вбивство ОСОБА_10 влітку 1998 року.

9 лютого 2001 року йому повідомили, про призначення нового захисника - адвоката ОСОБА_25 , якого він теж вперше і востаннє бачив під час допиту в якості обвинуваченого.

Лише після цього, адвокату ОСОБА_20 повідомили, що він відсторонений від справи, і надали рішення слідчого від 2 лютого 2001 року, де зазначалося, що ОСОБА_4 зізнався у вбивстві ОСОБА_10 , але пізніше за порадою адвоката ОСОБА_20 наполягав на своїй непричетності, тому слідчий вирішив відсторонити адвоката від справи на підставі статей 61 та 130 КПК України (в ред. 1960 року).

14 лютого 2001 року адвокат ОСОБА_20 подав прокурору Харківського району м. Києва скаргу на рішення про його відсторонення від справи. Листом від 19 лютого 2001 року прокурор повідомив адвокату, що його відсторонення від справи відповідає вимогам статті 61 КПК України (в ред. 1960 року).

28 лютого 2001 року прокурор Харківського району м. Києва відмовив у порушенні кримінальної справи за заявами про завдання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень та порушення права на захист. Прокурор відзначив, що ОСОБА_4 заперечував застосування до нього будь-якого фізичного насильства, та що не було встановлено жодних доказів незаконних дій з боку працівників міліції.

04 березня 2001 року, тобто як тільки ОСОБА_4 було переведено до Київського СІЗО № 13 Державного Департаменту з питань виконання покарань Міністерства юстиції України, він подав скаргу до Генерального прокурора України, де повідомив, що 28 січня 2001 року працівники міліції примусили зізнатися у вбивстві ОСОБА_10 , а 07 лютого 2001 року - підписати відмову від адвоката ОСОБА_20 , а також про те, що слідчий прокуратури ОСОБА_9 та працівники Харківського РУ чинили на нього психологічний тиск. При цьому, ОСОБА_4 просив Генерального прокурора забезпечити об`єктивний розгляд справи та допустити у справу як захисника - ОСОБА_20 .

Скарга була передана до прокуратури м. Києва, згодом - до Харківської районної прокуратури м. Києва, де її передали старшому слідчому ОСОБА_9 , на якого він скаржився.

24 квітня 2001 року прокуратура Харківського району м. Києва повідомила, що за його клопотанням адвокату ОСОБА_20 дозволено повернутися до справи, у якості його захисника.

21, 23 та 24 червня 2001 року старший слідчий прокуратури Харківського району міста Києва ОСОБА_9 опитав трьох працівників міліції, які були названі ним, як особи, які катували його ти чинили психологічний тиск.

Усі три співробітники міліції заперечували, факт того, що вони застосовували до нього будь-який примус або інші незаконні дії. Будь-якого процесуального рішення за результатами цих допитів слідчим прийнято не було.

Так, ОСОБА_4 вважає, що на підставі сфальсифікованих документів та доказів, отриманих незаконним шляхом, Апеляційний суд міста Києва 20 листопада 2001 року визнав його та ОСОБА_5 винним у вбивстві таксистів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а також в інших злочинах та засудив його до довічного позбавлення волі.

Так, під час проведення досудового розслідування, встановлено, що за скаргами ОСОБА_4 та його захисника проводились перевірки, та порушень з боку працівників Харківського РУ ГУМВС України в м. Києві та старшого слідчого прокуратури Харківського району міста Києва встановлено не було, про що ОСОБА_4 зазначає під час допиту.

Зокрема, ОСОБА_4 зазначив, що слідчим ОСОБА_9 допитувались співробітники міліції, на яких скаржився останній, та вказані співробітники заперечували факт протиправних дій вчинених відносно ОСОБА_4 .

Також ОСОБА_4 зазначив, що 28.02.2001 прокурор Харківського району м. Києва виніс постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за заявами про завдання йому тілесних ушкоджень та порушення права на захист.

Враховуючи, що за заявами ОСОБА_4 та його захисника проводились перевірки, а також той, факт, що орган досудового розслідування позбавлений можливості встановити будь які нові дані, які б підтверджували доводи ОСОБА_4 (провести експертизи щодо отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, провести огляд місця події, тощо), у зв`язку з тим, що минуло понад 20 років, після вказаних ОСОБА_4 подій.

Разом з тим, Комітет міністрів Ради Європи у Рекомендації від 19 січня 2000 року № Я (2000) 2 «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» зазначив, що повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати, особливо: коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту, і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження; коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

У пунктах 71 і 72 рішення ЄСПЛ, що коли особу було засуджено судом за результатами судового розгляду, який не відповідав вимогам Конвенції щодо справедливості, належним способом виправлення такого порушення може в принципі бути новий розгляд, перегляд або відновлення провадження за вимогою заявника. При повторному розгляді мають бути дотримані матеріальні та процесуальні гарантії, закріплені у статті 6 Конвенції, та враховані висновки ЄСПЛ у цій справі.

09.11.2015 постановою Верховного суду України вирок Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2001 року, ухвалу колегії суддів палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 квітня 2002 року та ухвалу спільного засідання Судової палати у кримінальних справах та Військової судової колегії Верховного Суду України від 31 липня 2009 року щодо ОСОБА_4 та в порядку частини п`ятої статті 453 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року щодо ОСОБА_5 скасовано та направлено справу на новий розгляд до компетентного суду першої інстанції.

На даний час вказана справа розглядається Дарницьким районним судом міста Києва.

Питання щодо допустимості доказів зібраних під час розслідування кримінальної справи № 63-170, а також встановлення винуватості або не винуватості ОСОБА_4 у інкримінованих йому злочинах відноситься до компетенції суду.

Проведеним одночасним допитом свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_26 та ОСОБА_20 нових фактів не встановлено. Разом з тим, ОСОБА_4 підтвердив, що жодної слідчої дії без присутності захисника слідчим ОСОБА_9 з ним не проводилось.

Будучи допитаним в якості свідка ОСОБА_4 , надав покази, щодо його неодноразового побиття працівниками міліції, до моменту поміщення в СІЗО. Також, ОСОБА_4 зазначено, що судово-медичні обстеження на предмет завдання йому тілесних ушкоджень жодного разу не проводились.

Відповідно до положень ст. 365 КК України (перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу) кримінально- карним діянням є умисне, вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.

У зв`язку з тим, що події, на які вказував ОСОБА_4 у своїх показах відбувались в січні-лютому 2001 року, та обставина, що з останнім не проводились будь-які медичні обстеження унеможливлює перевірку твердження про спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_24 повідомив, що у 1996 році по завершенню служби в правоохоронних органах став працювати адвокатом. Починаючи із 1998 року працював в адвокатському об`єднанні «Полюддя» з місцем розташування по вул. Харківське шосе, 164, в м. Києві. У 2001 році він також працював адвокатом у вказаному адвокатському об`єднанні.

Слідчими міліції та прокуратури часто практикувались залучення адвокатів за призначенням під час досудового розслідування в разі, коли затримана особа хотіла мати захисника, або ж норма статті про кримінальну відповідальність передбачала довічне ув`язнення.

Його залучення як захисника гр-на ОСОБА_4 на безоплатній основі було здійснено у лютому 2001 року за постановою слідчого Харківської районної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 . Слідчий йому повідомив, що у нього запланована слідча дія - відтворення обстановки та обставини події за участю ОСОБА_4 . До цього випадку він не брав участь в якості захисника у справах, які розслідував ОСОБА_9 , тому якихось особистих стосунків з ним у нього не було. Він знав, що є такий слідчий ОСОБА_9 , оскільки завдяки своїй адвокатській діяльності приходилось бувати з іншими підзахисними в Харківській районній прокуратурі м. Києва, де неодноразово бачив слідчого ОСОБА_9 . Тому він та вказаний слідчий знали один одного наглядно.

Прийшовши до Харківської районної прокуратури м. Києва в лютому 2001 року, він знайшов до слідчого ОСОБА_9 і надав йому відповідні документи для представництва інтересів ОСОБА_4 у справі, яку розслідував цей слідчий. Слідчий йому повідомив, що хоче провести слідчу дію відтворення обстановки та обставин події за участю затриманого ОСОБА_4 .

ОСОБА_27 знаходився в приміщенні Харківської районної прокуратури, з дозволу слідчого він з ним зустрівся перед проведенням вказаної слідчої дії. У таких випадках у нього є декілька правил, яких завжди він дотримується у відносинах з особами, інтереси яких погодився представляти на безоплатній основі як захисник за постановою слідчого.

Перше правило: він питає в особи, яку має представляти як захисник, що залучений за постановою слідчого, чи погоджується він на це.

Друге правило: питає в особи, яку має захищати в кримінальній справі, який стан його здоров`я і чи дозволяє цей стан взяти участь у відповідній слідчій дії.

Трете правило: Чи не заперечує підзахисний проти проведення слідчої дії за його участю в моїй присутності.

Четверте правило: він питаю у підзахисного, чи хоче він щось повідомити або заявити, як захиснику, перед початком слідчої дії.

Усі ці питання він поставив ОСОБА_27 і з його відповідей він зрозумів, що він готовий до запланованого слідчим відтворення обстановки та обставин події за його участю у його присутності. Заяв або прохань він не озвучив. Був небагатослівним.

Пам`ятає, що слідчий питав у ОСОБА_4 , в якому напрямку необхідно їхати і останній відповідав йому, в напрямку мікрорайону «Бортничі».

Надалі вони приїхали на якийсь пустир. З поведінки ОСОБА_4 він зробив висновок, що він орієнтується в обстановці тому, що показував і розповідав слідчому про свої дії. Чи була відеозйомка даної слідчої дії, він не пам`ятає. Скільки часу вони там знаходились, він також не пам`ятає. Він бачив, що слідчий записував те, що розповідав ОСОБА_27 . Після завершення слідчої дії слідчий запитав у присутніх, чи є зауваження щодо проведеної ним слідчої дії. Зауважень не було і всі повернулися до Харківської районної прокуратури м. Києва.

В подальшому він не представляв інтересів ОСОБА_4 як його захисник. Приймаючи до уваги, що слідчий його більше не запрошував на будь- які слідчі дії по справі ОСОБА_4 , а останній не заявив, щоб він і надалі був його захисником, то виходить, що його інтереси у справі представляв інший адвокат. Заміну захисника, відповідно до ст.47 КПК України в редакції, що діяла станом на 2001рік, можна було здійснити за згодою підозрюваного, обвинуваченого і підсудного. Повідомляти захисника про заміну його на іншого, законом не було передбачено. Він від захисту ОСОБА_4 не відмовлявся, однак, оскільки на подальші слідчі дії і в суд його не запрошували, то було очевидним, що мала місце заміна на іншого захисника.

Під час спілкування ОСОБА_13 не повідомляв нічого про застосування до нього фізичного примусу з сторони працівників міліції або прокуратури, нанесення йому побоїв, або психологічного примусу. Він не скаржився а ні на стан здоров`я, а ні застосування до нього будь якого впливу. Тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_4 він не бачив.

ОСОБА_4 погоджувався на те, щоб функції його захисника в кримінальній справі виконував він. Про свого попереднього адвоката, а також з приводу його усунення він нічого не повідомляв.

Крім цього, в ході слідства проведено ряд інших слідчих, розшукових дій. Проте, проведеними слідчими діями не здобуто беззаперечних доказів, які свідчили б про вчинення кримінального правопорушення та особу яка його вчинила, які в своїй сукупності надали можливість на повідомлення про підозру конкретних осіб в кримінальному провадженні.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України, та наполягав на задоволенні цього клопотання з мотивів, яке наведено в клопотанні.

Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно п.п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Санкція ч. 2 ст. 365 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, та відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Санкція ч. 1 ст. 367 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення нетяжкого злочину.

Так, можливою датою вчинення кримінального правопорушення, згідно показів ОСОБА_4 є період з 28.01.2001 по 07.02.2001, тобто з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло понад 20 років.

Можливим місцем вчинення кримінального правопорушення є приміщення Харківського РУ ГУМВС України в м. Києві та Харківської районної прокуратури м. Києва, що знаходились в Харківському районі м. Києва, на даний час Дарницький район м. Києва.

Відповідно п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається судом: з підстави, передбаченої пунктом 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України.

Відповідно абз. З ч. 4 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що клопотання прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а кримінальне провадження № 0001023 від 07.09.2015 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст. 367 КК України підлягає закриттю на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальні правопорушення та закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного та керуючись п. 3-1 ч.1, п. 1-1 ч.2, абз. 3ч.4 ст. 284 КПК України,суд
УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Київської міської прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0001023 від 07.09.2015 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст. 367 КК України задовольнити в повному обсязі.
Закрити кримінальне провадження № 0001023 від 07.09.2015 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.1 ст. 367 КК України на підставі п. 3-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальні правопорушення та закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1