ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 637/706/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2980/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Зґвалтування
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5
захисника - адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000109 від 30.04.2020 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 15 -ч.3 ст. 152 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 18 жовтня 2021 року включно.
На зазначену ухвалу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилається на те, що жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України слідчим та прокурором не доведений. Крім того, до клопотання слідчого не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував пред`явлення обґрунтованої підозри. Зазначає, що від потерпілої по ч.3 ст. 152 КК України в матеріалах справи є заява щодо закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , так як вона відмовляється від обвинувачення. Таким же чином виглядає і обвинувачення ОСОБА_7 в скоєнні правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України. В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 заявив, що він не має матеріальних та моральних претензій до підозрюваного та не бажає позбавлення його волі за результатом розгляду обвинувального акту. Проте, суд взагалі на ці заяви уваги не звернув. Звертає увагу на розумність строків судового розгляду обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 , які не відповідають нормам КПК України, а саме ч.1 ст. 28 та ч.1 ст. 283 КПК України, а також рішенням ЄСПЛ.

Вважає не обґрунтованим та недоведеним те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Прокурор, відповідно до ч.1 ст. 135 КПК України, був належним чином повідомлений засобами телефонного зв`язку про дату та час та місце розгляду справи (а.с.52).Однак у судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить проводити судовий розгляд без його участі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного перегляду ухвали Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 лише за участю захисника обвинуваченого.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження та вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні умисних, особливо тяжких злочинів, передбаченихч.3 ст. 187, ч.2 ст. 15 - ч.3 ст. 152 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, тобто не має законних джерел для існування, не одружений, а отже міцних соціальних зв`язків не має, раніше не судимий.

Враховуючи, що ОСОБА_7 підозрюється у злочині проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а також у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, що об`єктивно свідчить про наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, з метою уникнення від покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, обвинувачений може переховуватись від органів досудового розслідування або суду; незаконно впливати на потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , враховуючи те, що потерпілі у кримінальному провадженні є місцевими мешканцями одного села та знайомими ОСОБА_7 , тому, перебуваючи під вартою, з метою зміни ними своїх показань, які будуть сприйняті лише після безпосереднього допиту потерпілих, ОСОБА_7 не зможе незаконно впливати на них, в тому числі шляхом залякування; також обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується підозрюваному, а саме того, що він підозрюється у злочині проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а також у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Доводи захисника стосовно відсутності достатніх доказів обвинувачення, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки питання щодо дослідження та перевірки доказів сторін підлягають дослідженню та оцінці в порядку, передбаченому ст. ст.94, 337 та параграфом 3 « Процедура судового розгляду» КПК України.
Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.

Разом з тим, доводи захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, оскільки доводи захисника ґрунтуються суто на його суб`єктивних оціночних судженнях.

Щодо доводів, які зазначені захисником в апеляційній сказі, про те, що від потерпілої по ч.3 ст. 152 КК України в матеріалах справи є заява про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 , так як вона відмовляється від обвинувачення, а також заява в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 про те, що він не має матеріальних та моральних претензій до підозрюваного та не бажає позбавлення його волі за результатом розгляду обвинувального акту, колегія суддів зазначає, що за наявністю таких відомостей, слідчий та прокурор повинні вирішувати долю кримінального провадження шляхом застосування норм ст. 284 КПК України.
Крім того, ст. 477 КПК України передбачено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема ч. 1 ст. 152 КПК України, обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України цією нормою не охвачується, а тому доводи захисника про те, що від потерпілої є заява про закриття кримінального провадження, оскільки вона відмовляється від обвинувачення є безпідставними.
Разом з цим, належить врахувати, що на час апеляційного перегляду будь-яких процесуальних рішень з боку сторони обвинувачення не ухвалено, а тому, колегія суддів позбавлена на цей час процесуальної можливості врахувати такі доводи.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги всі ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд першої інстанції надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності на цей час підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог ст. 28 КПК України щодо розумних строків судового розгляду, виходячи з того, що обвинувачений перебуває під вартою.
Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, ст.407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 20 серпня 2021 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді