Справа № 282/894/20
Провадження № 1-кп/282/55/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.11.2021

смт. Любар

Любарський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000091 від 14 квітня 2020 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глезне, Любарського району, Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньоспеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого:
- 08.11.2010 Любарським районним судом Житомирської області за ч.3 ст.185 КК України;
- 09.09.2011 Любарським районним судом Житомирської області за ч.2 ст.185 та ч.2 ст.297 КК України,
за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 Кримінального Кодексу України,
В С Т А Н О В И В
13 квітня 2020 року, близько 14 год 10 хв, ОСОБА_4 , перебуваючи поблизу с. Мотовилівка, Любарського району, Житомирської області, помітив корову сивої масті, яка знаходилася припнута на пасовищі неподалік с. Мотовилівка, Любарського району, Житомирської області.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що власник корови ОСОБА_5 та інші особи за його діями не спостерігають та вони залишаються непоміченими, діючи умисно та протиправно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу, повторно викрав корову вагою 420 кг. вартістю 16938 грн. 60 коп.
В подальшому ОСОБА_4 викраденою коровою сивої масті розпорядився на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 16938 грн. 60 коп.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину не визнав та вказав, що у вказаний в обвинувальному акті день перебував у гостях у своєї знайомої ОСОБА_6 в с. Мотовилівка. До її оселі також завітали потерпіла зі своїм чоловіком, з яким у обвинуваченого виник конфлікт. Після конфлікту з чоловіком потерпілої, ОСОБА_4 залишив будинок ОСОБА_6 та пішов у напрямку смт. Любара. Вийшовши за межі с.Мотовилівка, помітив корову сивої масті та, достеменно знаючи, що ця корова належить саме потерпілій ОСОБА_5 , оскільки допомагав її придбати, зважаючи на конфлікт з її чоловіком, вирішив її сховати. Знявши корову з припона, повів її в сторону с. Гринівці, де на окраїні села помітив незнайомого йому чоловіка, та на його городі припнув корову та попросив зателефонувати братові, щоб той повідомив потерпілу де знаходиться її корова. Обвинувачений також вказав, що не мав наміру викрадати корову, а лише хотів сховати та налякати чоловіка потерпілої, з яким у нього виник конфлікт.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні вказала, що з чоловіком припнула дві корови для випасу. В обідню пору потерпіла встановила, що одну із її корів викрадено та викликала працівників поліції. Крім того, потерпіла повідомила, що відразу знала, що її корову викрав саме ОСОБА_4 , оскільки перед її викраденням відбувся конфлікт між її чоловіком та обвинуваченим за місцем проживання ОСОБА_6 та, залишаючи будинок якої, ОСОБА_4 вказав її чоловікові, що він йому "ще зробить та покаже". Також потерпіла вказала, що ні обвинувачений, ні будь-хто за його дорученням до них не телефонував та не повідомляв, де знаходиться викрадена корова.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказала, що до неї зателефонувала її невістка, потерпіла ОСОБА_5 , та повідомила, що викрали корову, яка була припнута для випасу біля с. Мотовилівка. Свідок ОСОБА_7 також повідомила, що в с. Гринівці проживають її родичі, які їй зателефонували і повідомили, що незнайомий їм чоловік на окраїні села Гринівці вів корову, де на ранок наступного дня і виявили зниклу корову. Також свідок ОСОБА_7 вказала, що незнайомий їй чоловік, який є свідком в цій справі, повідомив їй, що напередодні у вечері почув якийсь шум та помітив, як якийсь чоловік намагався перевести через річку по кладці корову, однак не зміг цього зробити, оскільки корова боялась переходити. Також свідок ОСОБА_7 вказала, що їй брат обвинуваченого не телефонував та не повідомляв про місце знаходження зниклої корови.
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказав, що проживає з потерпілою. Так, свідок повідомив, що дійсно між ним та обвинуваченим в день викрадення корови за місцем проживання ОСОБА_6 виникла суперечка, яка переросла в штовханину. Після вказаного інциденту, потерпіла ОСОБА_5 пішла видоїти припнуту корову, однак виявила, що корову викрадено. Також свідок ОСОБА_8 вказав, що сусід повідомив його про те, що бачив, як невідома особа вела корову в сторону ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_10 вказав, що виїхав з с. Мотовилівка за викликом на роботу та помітив, як на полі за вказаним селом незнайомий йому чоловік вів корову. Разом з тим, хто вів корову він не бачив через значну відстань. Також свідок ОСОБА_10 вказав, що близько сьомої години до нього зателефонувала ОСОБА_6 та запитала, чи не бачив він зниклої корови, на що він повідомив, що бачив, як хтось вів корову по полю за селом.
Свідок ОСОБА_11 повідомила, що в день викрадення корови виїхала по справам з с. Мотовилівки в смт. Любар та бачила, як біля кладовища поряд з коровою стояв обвинувачений ОСОБА_4 та намагався зупинити автомобіль. Пізніше свідку ОСОБА_11 стало відомо про викрадення корови у потерпілої ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні вказала, що в день викрадення корови, до неї в гості завітав обвинувачений ОСОБА_4 та потерпіла ОСОБА_5 з чоловіком, та в подальшому з яким у обвинуваченого виник конфлікт, що переріс у штовханину, після чого обвинувачений ОСОБА_4 залишив її помешкання. Через деякий час потерпіла ОСОБА_5 пішла видоїти припнуту за селом корову, однак повернулась та повідомила, що її корова зникла. Також свідок ОСОБА_6 повідомила, що телефонувала до ОСОБА_10 , який повідомив, що бачив як якийсь чоловік вів корову за селом. Пізніше, до неї зателефонував брат обвинуваченого ОСОБА_12 та вказав, що обвинувачений ОСОБА_4 прив`язав корову біля кладки поряд з селом Гринівці. Однак, зважаючи на те, що поряд з селом Гринівці безліч кладок через річку Случ, корову потерпілої вдалось відшукати лише вранці наступного дня.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказав, що до нього зателефонував обвинувачений ОСОБА_4 та повідомив про те, що прив`язав корову біля кладки поряд з селом Гринівці. Знаючи про те, що обвинувачений ОСОБА_4 деякий час знаходився у ОСОБА_6 , свідок ОСОБА_12 вирішив зателефонувати до останньої та повідомити вказану обвинуваченим інформацію. Разом з тим, свідок вказав, що обвинувачений ОСОБА_4 не повідомляв, біля якої кладки та де саме він прив`язав корову, чию корову він прив`язав те не просив повідомити про це будь-кого.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні вказав, що перебував на території домогосподарства батьків в с. Гринівці, куди періодично приїжджає, та почув рев корови на березі річки, де помітив незнайомого йому чоловіка поряд якого стояла корова. Незнайомий йому чоловік запитав, чи не має тут броду, на що свідок ОСОБА_13 відповів, що не має, та пішов по справах до домогосподарства. Через деякий час свідок помітив на березі річки корову, яка паслась припнута. На ранок слідуючого дня свідок знову помітив на тому ж місці корову, яка бігала по колу та ревіла. Після чого він зателефонував своєму знайомому, який повідомив, що на передодні в с. Мотовилівка викрадено корову.

Винність ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, окрім показань обвинуваченого, який визнав факт того, що саме він відіпнув припнуту за с. Мотовилівка корову сивої масті та відвів її на окраїну с.Гринівці, та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, також підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження, а саме:
- протоколом прийняття заяви від потерпілої ОСОБА_5 про вчинення крадіжки належної їй корови;
- протоколом огляду місця події від 13.04.2020 з ілюстративними таблицями до нього, а саме: за місцем викрадення корови поблизу села Мотовилівка;
- протоколом огляду місця події від 14.04.2020 з ілюстративними таблицями до нього, згідно якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено корову сивої масті;
- постановою про визнання і приєднання до справи речових доказів від 14.04.2021, згідно якого корову сивої масті, вилучену під час огляду місця події від 14.04.2020, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000091;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.04.2020 та довідкою до протоколу впізнання від 21.04.2020 за участю свідка ОСОБА_11 , згідно яких вбачається, що свідок впізнала на фотознімку ОСОБА_4 , який стояв поряд з коровою сивої масті на пасовищі поряд з с. Мотовилівка;
- постановою про перекваліфікацію кримінального правопорушення від 23.04.2020, згідно якої перекваліфіковано кримінальне правопорушення у кримінальному провадженні №0000091 від 14.04.2020 з ч.1 ст.185 на ч. 2 ст. 185 КК України;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 12.06.2020 за участю підозрюваного ОСОБА_4 з ілюстративними таблицями до нього, згідно якого ОСОБА_4 вказав на обставини вчинення ним кримінального правопорушення.
Разом з тим, суд не приймає до уваги наданий прокурором протокол для пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.04.2020 за участю свідка ОСОБА_10 та довідку до вказаного протоколу, згідно якої свідок по фотознімках упізнав ОСОБА_4 , як особу, що вела корову сивої масті за межами с. Мотовилівка, оскільки в судовому засіданні під час допиту свідок ОСОБА_10 повідомив, що він не може вказати на особу, яка вела корову, так як вказані ним події відбувались на значній відстані.
Згідно ч. 4 ст. 95 КПК України визначено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Разом з тим, сукупність досліджених судом доказів в поєднанні з показаннями свідків, свідчить про доведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_4 у таємному викрадені чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, тобто, у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Суд не приймає до уваги покликання обвинуваченого ОСОБА_4 в частині того, що в нього не було умислу на викрадення корови, а він лише хотів сховати її, оскільки, на думку суду, дані покази надані обвинуваченим з метою уникнення відповідальності. Разом з тим, зважаючи на обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений відвід корову на значну відстань (зі слів самого обвинуваченого - близько двох кілометрів), корову залишив прив`язаною лише після того, як не зміг перевести її через річку Случ, та не просив кого-небудь повідомити потерпілу про місце знаходження корови, що стверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , суд вважає, що в момент викрадення корови у обвинуваченого був відсутній намір щодо повернення даної корови потерпілій, та обвинувачений залишив викрадену ним корову лише тоді, коли не зміг перевести її через річку Случ.
Окрім того, суд вважає безпідставними доводи обвинуваченого в частині невірної кваліфікації вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме в частині того, що його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.185 КК України, а не за ч.2 ст.185 КК України, так як він в повній мірі відбув покарання за вчинені раніше кримінальні правопорушення, з огляду на таке.
З наданих прокурором матеріалів вбачається, що вироком Любарського районного суду Житомирської області від 08 листопада 2010 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік. Вироком Любарського районного суду Житомирської області від 09 вересня 2011 року ОСОБА_4 визнано винним за ч.2 ст.185, ч.2 ст.297 КК України, та на підставі ст. 70, 71 КК України призначено остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. ОСОБА_4 звільнений з місць позбавлення волі 02.07.2014.
Згідно п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.
Таким чином встановлено, що ОСОБА_4 відбував покарання у виді позбавлення волі за тяжкий злочин та був звільнений 02.07.2014, тобто, строк погашення судимості за раніше вчинення кримінальне правопорушення спливав 02.07.2020, тоді як інкриміноване в даній справі діяння вчинене ОСОБА_4 13 квітня 2020 року. Отже судом встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 мав незняту та непогашену судимість, а тому його дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України.
У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину.
Суд не приймає до уваги зазначену в обвинувальному акті таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття, оскільки згідно висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 10 лютого 2020 року в справі №643/13256/17, провадження №51-2221км19, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчинення нею злочину, означає, що особа визнає свою винну, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Разом з тим, в судовому засіданні ОСОБА_4 вину не визнав та вказав про відсутність в нього корисливого мотиву вчинення злочину, що свідчить про відсутність такої пом`якшувальної обставини, як щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Визначаючи міру і вид покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує те, що вчинений ним злочин згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, обвинувачений раніше судимий та вчинив інкриміноване йому правопорушення за три місяці до закінчення строку погашення судимості за попередні кримінальні правопорушення, по місцю проживання характеризується посередньо, у лікаря нарколога та лікаря психіатра на обліку не знаходиться та за медичною допомогою не звертався, обставини вчинення злочину та його наслідки, розмір заподіяної шкоди, ставлення потерпілої щодо міри покарання, яка в поданій заяві (том. I а.с. 147) вказала, що претензій до обвинуваченого не має та просила його не карати (том. I а.с. 147), суд дійшов висновку, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.
Суд не приймає до уваги покликання прокурора на невизнання вини обвинуваченим, як на підставу для призначення йому реальної міри покарання, так як заборони застосування ст. 75 КК України за умови невизнання обвинуваченим своєї вини КК України не містить. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі №205/7091/16-к. Натомість, застосовані судом вид і міра кримінального покарання, на думку суду є справедливою, необхідною і цілком достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
У відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Саме тому, у відповідності до ст. 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню в дохід держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.
Речовими доказами розпорядитись у відповідності до ст. 100 КПК України.
На підставі наведеного та, керуючись ст. 100, 124, 179, 349, 368, 370, 373, 374, 375, 376, 392, 393, 395 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Підстави для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - не встановлені.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Речові докази після набрання вироком суду законної сили, а саме: корову сивої масті, вилучену під час огляду місця події від 14.04.2020, яка передана під розписку для зберігання ОСОБА_7 , повернути власнику ОСОБА_5 .
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 80 (вісімдесят) копійок судових витрат за проведення судово-товарознавчої експертизи (висновок експерта № 12/1-526 від 03.06.2020).
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду, через Любарський районний суд Житомирської області на протязі 30 днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуючий суддя ОСОБА_1