УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2021 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання директора ВКФ «ЮНІОЛ» ТОВ ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0005312 від 16.08.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про арешт майна,
В С Т А Н О В И В :
Як вбачається з клопотання, упровадженні СВ Приморського ВП в м.Одеса ГУНП в Одеській області знаходяться матеріали кримінального провадження №0005312 від 16.08.2013р, порушеного за ознаками кримінального злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України у звязку з заволодінням майна ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ.
ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ в 2007-2008 році ввезло на територію України автомобілі:
-Hyundai Avante кузов № НОМЕР_1 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/003407 від 04.03.2008.
-Toyota Camry кузов № НОМЕР_2 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/007737 від 26.04.2008.
-Lexus ES350 кузов № НОМЕР_3 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/005114 від 27.03.2008.
-Toyota Camry кузов № НОМЕР_4 за вантажною митною декларацією№511000106/8/005080.
22.05.12.2008г. ПКФ «Юниол`ООО приняло от ООО «Толиман ЛТД» по дилерскому договору б/н от 01.02.2008 г. автомобиль Mitsubishi Pajero кузов № НОМЕР_5 .
-Mazda 3 кузов № НОМЕР_6 за вантажною митною декларацією№511000106/8/004793 от 24.03.2008.
-Mitsubishi Lancer JMYSTCY4A8U720025 за вантажною митною декларацією№511000106/8/007724 от 26.04.2008
-Mitsubishi Pajero кузов № НОМЕР_7 за вантажною митною декларацією№511000106/8/006400 от 11.04.2008.
-Toyota RAV-4 кузов № НОМЕР_8 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/005089 от 27.03.2008.
-Ford Edge кузов № НОМЕР_9 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/004819 от 24.03.2008 года.
-Toyota RAV4 кузов № НОМЕР_10 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/005090 от 27.03.2008.
-Mitsubishi Lancer JMYSRCY2A8U005942 за вантажною митною
декларацією№511000106/8/007760 от 29.04.2008.
ВКФ «ЮНІОЛ »ТОВ передало вищезазначені автомобілі на демонстрацію ФОП ОСОБА_4 по договору доручення (розміщення транспортних засобів на демонстраційному майданчику). Згідно п.1.1, поверенный (ФОП ОСОБА_4 ) має право демонструвати транспортні засоби ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ. За п.2.2.3 п.2.2. договору доручення повірений не має право укладати цивільно-правові угоди у відношенні транспортних засобів. До повноважень повіреного також не відноситься проведення розрахунків з покупцями.
У жовтні 2008 року при проведенні інвентаризації ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ була встановлена нестача вищезазначених автомобілів.
В органах ДАІ вищезазначені автомобілі були зареєстровані на третіх осіб.
Покупці надали органам ДАІ та зареєстрували транспорті засоби на підставі вантажних митних декларацій, що належать ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ.
Також покупці надали органам ДАІ для реєстрації автомобілів акти приймання- передачі, підписані між ВКФ «ЮНІОЛ`ТОВ та його дилером - ТОВ «Бастіон-Юг». Згідно п.6 висновку судово-почеркознавчої експертизи №16558/02 от 22.12.2010 підпис від імені директора ВКФ`ЮНІОЛ`ТОВ на актах приймання-передачі автомобілів виконані не самою ОСОБА_5 , а іншою особою (особами).
З власником автомобілів ВКФ`ЮНІОЛ`ТОВ покупці не провели розрахунок за автомобілі.
Розмір шкоди, спричинений злочином, складає 2 298251 грн.
Розглянувши клопотання, вивчивши матеріали які обґрунтовують його доводи, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Основна мета статті 1 Першого протоколу це захист особи від свавільного втручання з боку держави в її право на мирне володіння своїм майном. Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції кожна Договірна держава «гарантує кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права та свободи, визначені в Конвенції». Дотримання цього загального обов`язку може включати виконання позитивних зобов`язань, що випливають з необхідності забезпечення ефективного здійснення прав, гарантованих Конвенцією. У контексті статті 1 Першого протоколу ці позитивні зобов`язання можуть вимагати від держави вжити заходів, необхідних для захисту права власності («Алішіч та інші проти Боснії та Герцеговини, п. 100; «Саргсян проти Азербайджану», п. 219).
Для того, щоб бути сумісним з цим положенням, втручання має бути законним, відповідати загальним інтересам суспільства і бути пропорційним, тобто забезпечувати «справедливу рівновагу» між вимогою дотримання загальних інтересів суспільства і необхідністю захисту основних прав особистості. Оцінюючи пропорційність втручання, суд повинен брати до уваги, з одного боку, важливість визначеної мети, а з іншого боку, тягар, що накладається на заявника, у тому числі характер втручання, поведінку заявника та дії державних органів («Суханов та Іщенко проти України», п. 34; «Лавречов проти Чеської Республіки», п. 44).
Втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами статті 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне. Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» («Андрій Руденко проти України», п. 38; «Ятрідіс проти Греції [ВП]», п. 58).
Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в мирне володіння майном і бездіяльність повинні забезпечити справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Іншими словами, в кожному випадку, пов`язаному зі стверджуваним порушенням статті 1 Першого протоколу, суд повинен встановити, чи вимушена була певна особа понести непропорційний та надмірний тягар з причини дії держави. При оцінці дотримання цієї вимоги суд повинен дати загальну оцінку різних інтересів, що розглядаються, не забуваючи при цьому, що Конвенція покликана гарантувати права, які є «реальними і ефективними» («Зеленчук та Цицюра проти України», п. 101).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Щодо осіб, які не є підозрюваними та обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Згідно ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Проте, в порушення зазначеної вимоги Закону, заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження обставин на які він посилається.
У зв`язку з чим, доводи про те, що на вказане майно слід накласти арешт є необґрунтованими.
При цьому, задоволення клопотання про накладення арешту, може призвести до суттєвого порушення Конституційних прав та інтересів його законних власників, що є неприпустимим.
Ст. 17 Загальної декларації прав людини, проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Враховуючи встановлені обставини слідчий суддя дійшов висновку, що заявником не доведено достатніх та належних правових підстав для задоволення клопотання про накладення арешту, тому слідчий суддя дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 376 КПК України, -
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання директора ВКФ «ЮНІОЛ» ТОВ ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0005312 від 16.08.2013 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: