У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000756 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2021 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Лучинець Муровано-Куриловецького району Вінницької області, українка, громадянка України, освіта вища, розлучена, має на утриманні одну малолітню дитину та одну неповнолітню дитину, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачена ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначення покарання та цивільного позову змінити.
Призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Змінити вирок в частині розгляду цивільного позову, зменшити стягнення на користь потерпілої моральної шкоди до 5000 грн.
Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановлено розстрочити ОСОБА_6 виплату штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 гривень, із застосуванням ч.4 ст.53 КК України, із розстрочкою виплати строком на 1 рік рівними частинами по 4 250 гривень щомісяця, починаючи з дня набрання вироком законної сили.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_8 до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» в частині стягнення матеріальної шкоди задоволено повністю: стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (ідентифікаційний код юридичної особи 20602681, адреса місцезнаходження: 04080, Україна, м. Київ, вулиця Кирилівська, 40) на користь ОСОБА_8 463 гривень 30 копійок матеріальної шкоди.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_6 в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 24859 гривні 82 копійки моральної шкоди.

Позовну заяву потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_6 в частині стягнення судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою представника, задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 судові витрати в розмірі 2 940 гривень.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (ідентифікаційний код юридичної особи 20602681, адреса місцезнаходження: 04080, Україна, м. Київ, вулиця Кирилівська, 40) на користь ОСОБА_8 60 гривень судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою представника.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактичних обставин справи, не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання та в частині цивільного позову.

Зазначає, що ОСОБА_6 працювала в компанії « Нова Пошта» на посаді водія-експедитора і її робота безпосередньо пов`язана з керуванням автомобілем. На даний час робота водієм є єдиним джерелом доходів ОСОБА_6 та її родини, а саме двох неповнолітніх дітей.

Вказує, що законодавством передбачена можливість призначення за ч. 1 ст. 286 КК України, основного покарання без застосування додаткового у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. А тому, в даному випадку вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_6 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на наявність в неї на утриманні двох неповнолітніх дітей та специфіку роботи.

Стверджує, що потерпілою не було надано жодних доказів чи пояснень, які б підтверджували ступінь та глибину моральних страждань. Крім того, під час досудового розслідування та безпосередньо перед судовим розглядом обвинувачена зверталась до потерпілої з пропозицією сплатити завдану моральну та матеріальну шкоду в розумному розмірі в сумі 10 000 грн., на що потерпіла відповіла відмовою та вимагала погашення шкоди на 100 000. Проте, такої суми мати одиночка, яка на утриманні має двох неповнолітніх дітей не зможе сплатити. Крім того, судом обвинуваченій призначено основне покарання у виді штрафу на суму 51 000 грн., що саме по собі є непосильним тягарем для родини ОСОБА_6 . А тому, твердження суду про відсутність у обвинуваченої бажання відшкодувати завдану шкоду потерпілій не відповідає дійсності.

Узагальнений виклад позиції потерпілої сторони.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Стверджує, що вирок суду є законним і обґрунтованим, оскільки постановлений згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом.
Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.06.2020 року біля 10:00 години водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 , рухалась у світлий час доби, по проїжджій частині вулиці Київської в м. Вознесенську Миколаївської області у напрямку м. Миколаєва.

У цей же час, по вищевказаній проїзній частині, в межах нерегульованого пішохідного переходу, призначеному для організованого переходу пішоходів, перетинала проїзну частину, рухаючись з ліва на право відносно напрямку руху керованого водієм ОСОБА_6 автомобіля «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_8 .

Навпроти будинку №9, на проїжджій частині вулиці Київської в м. Вознесенську Миколаївської області, ОСОБА_8 вийшла на смугу руху, призначену для напрямку м. Южноукраїнськ, та перетнувши її, вийшла на смугу руху автомобіля «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який рухався в напрямку міста Миколаєва, та в цей час водій ОСОБА_6 грубо порушила вимоги п.п. 2.3 «б», «д», 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі ПДР України), а саме: керуючи транспортним засобом проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та відповідно не реагувала на її зміни, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала ОСОБА_8 , водій ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , не зменшивши швидкість свого автомобіля, хоча мала таку технічну можливість, не зупинивши керований нею автомобіль, та не надавши дорогу пішоходу ОСОБА_8 , продовжила рух транспортного засобу «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , внаслідок чого здійснила наїзд в межах смуги руху, призначеної для руху в напрямку м. Миколаєва, передньою частиною капоту на пішохода ОСОБА_8 , яка перетинала проїжджу частину, повернута правою стороною тулуба до вищевказаного автомобіля, з подальшим падінням на асфальтне покриття проїзної частини вулиці Київської в м. Вознесенську.

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, водій транспортного засобу «Chevrolet Aveo» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_6 грубо порушила вимоги п.п. 2.10 «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» Правил дорожнього руху, тобто: п. (а) - негайно не зупинила транспортний засіб і не залишилася на місці пригоди; п. (б) - не увімкнула аварійної сигналізації та не встановила знаки аварійної зупинки; п. (в) - перемістила транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; п. (г) - не вжила можливих заходів для надання першої домедичної допомоги потерпілій, не викликала бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернулася за допомогою до присутніх; п. (ґ) - відвізши потерпілу до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо не зафіксувала розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; п. (д) - не повідомила про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не записала прізвищ та адрес очевидців, та не очікувала прибуття поліцейських; п. (е) - не вжила всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду пригоди, поїхала з місця дорожньо-транспортної пригоди у невідомому напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому латерального відростка (мищелка) правої великогомілкової кістки, які відносяться до середньої тяжкості по ознакам довготривалого розладу здоров`я та відсутності небезпеки для життя по ознаці небезпеки для життя.

Дана дорожньо-транспортна пригода настала внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 «б», «д», 2.10 «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е», 18.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виниклою ДТП та наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, так як вона грубо порушила п.п. 2.3 «б», «д», 18.1, п.2.10 «а», «б», «в», «г», «г», «д», «е» Правил дорожнього руху України. Допущенні порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, а доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченої внаслідок суворості, не можуть бути визнані обґрунтованими.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про її особу, а також усі обставини провадження. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченій, судом не встановлено.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченої, зокрема, наявність однієї малолітньої дитини та однієї неповнолітньої дитини, непрацевлаштування обвинуваченої та її майновий стан, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді штрафу, розмір якого встановлений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням ч.4 ст.53 КК України, з розстрочкою виплати певними частинами строком до 1 року, з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, з чим погоджується колегія суддів, оскільки, таке покарання призначене обвинуваченій ОСОБА_6 є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, і такий висновок суду відповідає обставинам кримінального провадження.

Крім того, санкція ч. 1 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 грубо порушила п. 2.3 «б», «д», 18.1, п.2.10 «а», «б», «в», «г», «г», «д», «е» Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, після ДТП обвинувачена залишила місце пригоди, не вжила можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, не викликала бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, крім того, під час досудового розслідування перебувала у розшуку, не вибачалася перед потерпілою, шкоду не відшкодовувала на стадії досудового розслідування, проте, намагалася відшкодувати її в день підготовчого судового засідання, але отримала від потерпілої відмову. А тому враховуючи її ставлення до скоєного, вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 додаткове покарання в межах санкції, встановленої ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених кримінальним законом, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 , крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Крім того, колегією суддів також враховується думка потерпілої ОСОБА_8 , яка в запереченнях на апеляційну скаргу зазначила, що ОСОБА_6 заподіяну їй шкоду не відшкодувала, не вибачилась перед нею, тому потерпіла вважає, що обвинуваченій слід призначити додаткове покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Також колегія суддів зазначає, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 161/537/18 (провадження № 51-4055км19).

З огляду на викладене, посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ускладнить матеріальне становище обвинуваченої, не може бути безумовною підставою для звільнення її від відбування призначеного додаткового покарання.

Зважаючи на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_6 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

Вирішуючи питання про обґрунтованість судового рішення в частині стягнення з обвинуваченої завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За приписами частини 1 статті 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди та її розмір, суд першої інстанції взяв до уваги, характер отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, внаслідок чого потерпіла зазнала фізичних страждань, відчуття болю, обмеження впродовж тривалого часу звичайного способу життя, відсутність можливості вільно пересуватися, частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з обвинуваченої 24859 гривні 82 копійки моральної шкоди.

Вищезазначені обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілою вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині, і визначеним судом розміром моральних збитків, який відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілої, погоджується апеляційний суд, у зв`язку з чим підстави для зменшення розміру спричинених моральних збитків у колегії суддів відсутні.

Таким чином, виходячи із вказаного висновку апеляційного суду, доводи і вимоги апеляційної скарги захисника щодо зменшення стягненої з обвинуваченої ОСОБА_6 судом моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_11 до 5000 гривень, є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, рішення суду є законним і обґрунтованим, оскільки, постановлене згідно норм матеріального права з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, в зв`язку з чим приходить до остаточного висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 18 травня 2021 року, стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: