Справа № 442/4399/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1044/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и л а:

вищевказаною ухвалою відмовлено в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженому ОСОБА_6 .
Не погоджуючись з даною ухвалою захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дрогобицького Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою звільнити умовно-достроково ОСОБА_6 на невідбуте ним покарання, визначене йому вироком Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2018 року у вигляді 4 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник покликається на те, що ОСОБА_6 було затримано 05грудня 2018 року і з цього часу він утримується під вартою, тобто на момент внесення даного клопотання він відбув 2 роки і 8 міс. У вигляді позбавлення волі, що відповідає 2/3 визначеного йому судом строку.
Зазначає, що після поступлення у ДВК №40 засуджений почав часто хворіти, стан його здоров`я суттєво погіршився, необхідного догляду він не отримує, що більше ускладнює його хворобу. Згідно до медичної документації ОСОБА_6 , повний діагноз згідно до виписки з картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_6 визначено як: «В 24 (ІІІ кв.ст.) зумовлена ВІЛ, не уточнена. Множинний ліпоматоз, хронічний бронхіт, ст.ремісії. Хронічний гепатит невстановленої етіології, помірної активності. СКД.»
Вказує, що з пояснень ОСОБА_6 та його цивільної дружини ОСОБА_9 вбачається, що засуджений має на утриманні 4 дітей ( ОСОБА_10 , 2013 р.н., ОСОБА_11 , 2016 р.н., ОСОБА_12 , 2007 р.н., ОСОБА_13 , 2000 р.н.), що свідчить про міцні соціальні зв`язки ОСОБА_6 та суттєво знижує ризики вчинення в подальшому суспільно-небезпечних посягань.
Звертає увагу, що злочин, за який засуджено ОСОБА_6 розкрито за його сприяння, ОСОБА_6 повністю усвідомив свою вину та зізнався у скоєному, посприявши розкриттю злочину, довів, що не встановлено великої суспільної небезпеки.
Наголошує, що засуджений за місцем відбування покарання характеризується позитивно і порушень режиму утримання не допускав, повністю усвідомив свій вчинок та щиро розкаявся у ньому, став на шлях виправлення та не становить суспільної небезпеки, даний злочину був вчинений під впливом тяжких обставин у житті, оскільки він утримує 4 дітей.
Крім цього, захисник звертає увагу, що ОСОБА_6 більшість часу проводить на лікуванні у зв`язку із наявними у нього хворобами. Так, захисником, у травні 2021 року було подано клопотання про звільнення ОСОБА_6 за хворобою, однак у такому було відмовлено.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримку доводів клопотання, виступ прокурора на заперечення доводів клопотання перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а згідно з ч.3 ст.81 КК України, умовне-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менше певного (зазначеного законом) строку покарання, призначеного судом.

За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Поряд з тим, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти постійну свідому участь в суспільно корисній праці, систематичне виконання і перевиконання виробничих завдань, якість виконання роботи, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, додержання правил охорони праці й техніки безпеки.

Рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання вказаних вище вимог закону дотримано в повній мірі.

Згідно з наявною в матеріалах справи характеристикою, ОСОБА_6 вироком Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року, засуджений за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. Початок терміну покарання 05.12.2018, кінець терміну покарання 05.12.2022.
Перебуваючи під вартою у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» з 06.12.2018 засуджений ОСОБА_6 характеризувався посередньо:порушень вимог режиму утримання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, адміністрацією установи не заохочувався.
У державну установу «Дрогобицька виправна колонія (№40)» засуджений ОСОБА_6 прибув 21.02.2019. Характеризується наступним чином: в основному дотримується встановлених вимог режиму відбування покарання, один раз заохочувався за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку (в порядку стажування, однак на роботу так і не оформився), до дисциплінарної відповідальності притягувався один раз, накладене дисциплінарне стягнення полягало в зберіганні заборонених предметів. Відповідно до п.6 ст. 134 КВК України вважається таким, що не має дисциплінарних стягнень Участі у проведенні виховних заходів, які проводяться в установі не приймає. Задіяний до реалізації диференційованого виховного впливу «Правова освіта». Вину у скоєному злочині визнає, у скоєному розкаюється.
Згідно протоколу №7 від 08.04.2020 комісією ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)» засудженому ОСОБА_6 відмовлено к застосуванні ст. 101 КВК України як такому, що не став на шлях виправлення.
Згідно протоколу №23 від 09.12.2020 комісією ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)» засудженому ОСОБА_6 відмовлено к застосуванні ст. 82 КК України як такому, що не став на шлях виправлення.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції з належною повнотою дослідив матеріали клопотання та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні наведеного вище клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що апеляційній доводи захисника про те, що ОСОБА_6 хворіє, та більшість часу проводить на лікуванні, а також наявність у нього на утриманні дітей, що свідчить про те, що у нього наявні міцні соціальні зв`язки і вказане суттєво знижує ризики вчинення в подальшому суспільно-небезпечних посягань, не можуть слугувати безумовними підставами застосування до засудженого положень ч.2 ст. 81 КК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що висновок про виправлення засудженого повинен ґрунтуватись на даних про особу засудженого, його поведінку за весь період перебування у виправній установі, а наведені захисником доводи про те, що засуджений ОСОБА_6 сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення у своїй сукупності не свідчать про досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що адміністрацією установи не надано достатніх доказів того, що засуджений ОСОБА_6 в період відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці на даний час засвідчив успішність процесу виправлення.

З урахуванням наведеного та конкретних обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у застосуванні положень ст. 81 КК України до засудженого ОСОБА_6 , як такому, що ще не довів своє виправлення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання, які б вплинули на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, а отже є необґрунтованою.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Ухвала Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року відносно засудженого ОСОБА_6 у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Дрогобицького місьрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточна та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: