Номер провадження: 11-кп/813/1643/21
Номер справи місцевого суду: 522/1795/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 року в кримінальному провадженні №0003221 від 09.11.2020 року щодо:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки АРК, громадянки України, маючої вищу освіту, фізичної особи- підприємця, маючої на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимої,
обвинуваченої у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

оскарженим вироком ОСОБА_8 визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та їй призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік п`ять місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
Початок іспитового строку рахується з дня проголошення вироку, тобто з 20.05.2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 вироком суду не обирався.
Вироком суду скасовано арешт та вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні злочину за наступних обставин.

09.11.2020 року, приблизно о 08:00 год., в Приморському районі м. Одеси, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «MITSUBISHI GALANT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в умовах вологого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у світлий час доби, здійснювала рух зі швидкістю 40 км/год по вул. Пастера з боку вул. Старопортофранківська в напрямку вул. Ольгіївська, у лівій смузі для руху дороги, яка має дві смуги руху в одному напрямку.
Будучи неуважною, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в межах проїзної частини вул. Пастера, в районі буд. 7, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 - 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 - «пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод», діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння ОСОБА_8 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкувала, відповідно не відреагувала на її зміну.
При об`єктивній можливості бачити, що перед нерегульованим пішохідним переходом, автобус, що рухався в крайній правій смузі проїзної частини вул. Пастера у попутному напрямку, призупинився, швидкість керованого нею транспортного засобу не зменшила, не зупинилася, не переконалася, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустила наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка здійснювала рух по нерегульованому пішохідному переходу в темпі середнього кроку з права наліво за ходом руху автомобіля «MITSUBISHI GALANT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепу, черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку, забою м`яких тканин потиличної ділянки зліва. Вказані ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, та могли бути спричинені в умовах ДТП (контакту автомобіля, що рухається, з тілом пішохода). Враховуючи дані медичної документації слід вважати, що ушкодження виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могли бути спричинені 09.11.2020 року. Черепно-мозкова травма, в єдиний комплекс якої входять: перелом лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, черепно-мозкова травма в формі забою головного мозку, забій м`яких тканин потиличної ділянки зліва відноситься до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.
В даній дорожній обстановці, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зупинилися транспортні засоби, водій автомобіля «MITSUBISHI GALANT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка рухалась по сусідній смузі, повинна була зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і могла продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, тобто вона повинна була діяти згідно з вимогами п.18.4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «MITSUBISHI GALANT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , мала технічну можливість запобігти події, шляхом виконання вимог п.18.4 Правил дорожнього руху України.
Фактичні дії водія автомобіля «MITSUBISHI GALANT», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , які не відповідали вимогам п.18.4 ПДР, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події.
Таким чином, водій ОСОБА_8 своїми необережними діями допустила порушення вимог п. п. 2.3. (б), 18.1., 18.4. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, введених в дію 01.01.2002 року), які вказують нате, що:
- п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
- п. 18.1. «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»;
- п. 18.4. «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Таким чином, ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік п`ять місяців та ухвалити в цій частині новий вирок, яким не застосовувати до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В іншій частині вирок просила залишити без змін.

Обвинувачена, не оспорюючи доведеності її вини, правильності кваліфікації її дій, вважає, що вирок суду є незаконним в частині призначеного додаткового покарання та просить його скасувати в цій частині у зв`язку із неврахуванням судом при винесені вироку: даних про її особу, позитивну характеристику, а також того, що повністю визнала себе винною, повністю відшкодувала спричинену потерпілій шкоду, щиро розкаялася. Обвинувачена посилається на те, що потерпіла не має до неї будь-яких претензій та не наполягала на призначенні їй суворого покарання. Також обвинувачена вказує на неврахування судом першої інстанції того, що на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, вона є фізичною особою-підприємцем, її робота передбачає використання транспортного засобу, а тому позбавлення судом її права керування транспортними засобами позбавить її можливості працювати та забезпечувати свою дитину.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

У відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутністю потерпілої, оскільки остання, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена уточнила вимоги апеляційної скарги, просила вирок суду змінити в частині призначеного додаткового покарання шляхом не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В іншій частині вирок просила залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які підтримали уточнену апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Ці обставини обвинуваченою не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положеннями ст. 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 засуджено за скоєння злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік п`ять місяців. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Санкція ч.2 ст. 286 КК України передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк трьох до восьми років, а також додаткове покарання - позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Тобто, санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає альтернативу призначення або не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого судом рішення.

Однак, суд першої інстанції, при призначенні покарання, не дотримався вимог Закону про кримінальну відповідальність, не мотивував свого рішення щодо призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, залишивши поза увагою конкретні обставини справи та дані про особу обвинуваченої.

Апеляційний суд погоджується з доводами обвинуваченої та її захисника щодо недоцільності призначення обвинуваченій додаткового покарання, оскільки матеріали кримінального провадження свідчать про позитивну характеристику ОСОБА_8 , а також наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин. Наведені обставини вказують про можливість виправлення обвинуваченої без позбавлення її права керувати транспортними засобами.
Ключовою обставиною, яка враховується апеляційним судом при оцінці доводів обвинуваченої стосовно необґрунтованості вироку суду першої інстанції в частині застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є те, що на утриманні обвинуваченої знаходиться неповнолітня дитина, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 від 08.11.2007 року, виховання та забезпечення якої обвинувачена здійснює самостійно без чоловіка чи іншої сторонньої допомоги.

Апеляційний суд приймає до уваги також той факт, що обвинувачена ОСОБА_8 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Серії ААБ №706067 від 21.10.2011 року, її робота передбачає використання транспортного засобу, а тому позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинувачену можливості працювати та забезпечувати прожиття своєї неповнолітньої доньки, яка знаходиться на її утриманні.

Крім того, колегією суддів враховується те, що обвинувачена разом із донькою проживають за містом, а саме в СК Гідропорт Біляївського районуОдеської області, а донька, згідно довідки №54 від 02.06.2021 року, навчається в Одеській загальноосвітній школі №37, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, буд.26, у зв`язку із чим обвинувачена вимушена самостійно на автомобілі доставляти доньку до школи, оскільки інший спосіб відвідування навчального закладу в умовах виниклої ситуації спалаху гострої респіраторної хвороби «COVID-19», спричиненої коронавірусом «SARS-CoV-2», буде становити загрозу для життя дитини.
Таким чином, враховуючи обставини даної справи та оцінюючи можливі негативні наслідки застосування додаткового покарання, апеляційний суд вважає, що у разі призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, таке покарання суттєво вплине на подальше життя не лише обвинуваченої, але й її доньки, оскільки обвинувачена ОСОБА_8 буде позбавлена можливості працювати та забезпечувати свою доньку, яку виховує самостійно, а також буде позбавлена можливості доставляти доньку до школи, що беззаперечно плине на процес її навчання.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 ККУкраїни суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Враховуючи повне визнання обвинуваченою ОСОБА_8 вини, її щире каяття та добровільне відшкодування в повному обсязі спричиненої злочином шкоди та відсутність претензій з боку потерпілої, яка просила суд першої інстанції суворо не карати обвинувачену, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченої, яка раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, вчинення необережного злочину, апеляційний суд вважає, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 можливе без застосування при призначенні покарання додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржений вирок суду змінити в частині призначеного покарання.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 20.05.2021 року відносно ОСОБА_8 , засудженої за ч.2 ст.286 КК України змінити в частині призначеного покарання.

Викласти абзац другий резолютивної частини вироку суду в наступній редакції: «Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4