Справа № 157/229/21 Провадження №11-кп/802/672/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 122 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000006 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 липня 2021 року щодо нього,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, пенсіонер, непрацюючий, одружений, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.122 КК України, на 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі.
На підставі статті 75 КК України, із застосуванням ст.76 КК України ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання..
Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальні витрати та цивільний позов.
ОСОБА_7 вироком суду визнаний винним та засуджений за те, що він 05 січня 2021 року біля 22 години 30 хвилин, знаходячись на території домогосподарства, що на АДРЕСА_1 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, тримаючи в руках металеву конструкцію, наніс один удар у ділянку грудної клітки зліва та один удар у голову ОСОБА_9 , чим заподіяв потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном більше як 21 день.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним. Посилається на те, що його захисник ОСОБА_10 неналежним чином здійснювала свої обов`язки, щодо захисту його прав та інтересів. Зазначає, що досудове розслідування у справі проведено не повно, а розгляд справи судом проведено однобічно та упереджено. Вказує, що показання його дружини не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки їй не належним чином роз`яснено вимоги ст. 63 Конституції України. Крім того, суддя у вказаній справі повинен був заявити самовідвід, оскільки він слухав кримінальне провадження щодо його дружини, і в нього могло скластись неупереджене ставлення до справи. Також зазначає, що він не заподіював тілесні ушкодження потерпілому, конфліктної ситуації з потерпілим не створював. Вважає заявлений цивільний позов безпідставним, а стягнуті з нього судові витрати на надану потерпілому правову допомогу є неспівмірними, не відповідають обсягу правової допомоги. Просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала апеляційну скаргу та просила рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до положень ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
На думку апеляційного суду, вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції дотримані.
Так, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, тобто умисному заподіянні середньої тяжкості тілесного ушкодження, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 в частині встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд навів в своєму вироку докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За матеріалами кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Незгода обвинуваченого з оцінкою судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання їх недопустимими, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення ОСОБА_7 злочину, з метою уникнення останнім відповідальності за скоєне.
Апеляційний суд вважає, що за встановлених судом обставин, дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України кваліфіковано правильно.
Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції поклав в його основу показання обвинуваченого ОСОБА_7 , показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , які підтвердили обставини, викладені в обвинувальному акті, та дійшов висновку, що їх показання є послідовними, узгоджуються між собою та іншими наданими і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 винуватість в інкримінованому йому злочині визнав повністю та показав деталі вчинення протиправних дій, а саме зазначав, що він вдарив металевою трубою потерпілого один раз у груди та один раз у голову, підтвердив, що між ним та потерпілим ОСОБА_9 тривають неприязні відносини.
Отже, такими фактично визнавальними показаннями обвинуваченого в місцевому суді повністю спростовуються доводи його ж апеляційної скарги про те, що він жодних ударів потерпілому не наносив.
Будучи допитаним місцевим судом потерпілий ОСОБА_12 показав, що 05 січня 2021 року біля 22 год. 30 хв. до нього прийшов син обвинуваченого ОСОБА_13 та приніс дрова в обмін на горілку. Він не погодився дати ОСОБА_13 спиртне та вигнав його з будинку. Після цього до нього прийшов обвинувачений ОСОБА_7 зі своєю дружиною та почали сварку, під час якої обвинувачений вдарив його декілька разів металевим предметом по голові та тілу, а його дружина кілька разів палицею по руці. Після того як конфлікт закінчився він викликав поліцію та швидку медичну допомогу.
Показання потерпілого об`єктивно підтверджуються і висновком судово-медичної експертизи №04 від 20.01.2021, згідно якого виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я терміном більше як 21 день. Не виключається. Що вони могли утворитись в час та при обставинах вказаних у постанові та самим під експертним (а.к.п.106-107).
А висновком судово-медичної експертизи №15 від 01.02.2021 встановлено, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження виникли внаслідок прямої ударної дії. Відповідно дані, отримані експертним шляхом, не суперечать показанням самого потерпілого ОСОБА_9 (а.к.п.109-110)
Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 показала, що тривалий час перебуває з ОСОБА_9 у неприязних відносинах через те, що він дає її синові ОСОБА_13 спиртне в обмін на речі, які той виносить із дому. 05 січня 2021 року вона бачила як її син у черговий раз заніс до ОСОБА_9 мішок зерна, що її розлютило. Вона повідомила про це свого чоловіка ОСОБА_7 , з яким удвох пішли до потерпілого, щоб забрати зерно та заборонити йому давати їх синові спиртне. Під час розмови між ними потерпілий почав їх обзивати та вдарив її дерев`яною палицею по нозі. Тоді вона вирвала з рук ОСОБА_9 палицю та вдарила його у відповідь по руці, а обвинувачений ОСОБА_7 вдарив потерпілого металевою трубою.
Доводи обвинуваченого про те, що показання свідка ОСОБА_11 , яка є його дружиною, не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки судом їй належним чином не роз`яснено вимоги ст.63 Конституції України, є безпідставними.
Як вбачається із звукозапису судового засідання Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 06 травня 2021 року, перед початком допиту головуючий суддя з`ясував, що свідок ОСОБА_11 пам`ятку про права та обов`язки отримала, а також роз`яснив положення ст.63 Конституції України, а саме, що вона може відмовитись від дачі показань, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 є її чоловіком, при цьому свідок погодилася дати показання.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції показання потерпілого та вище зазначеного свідка вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються документально, та які місцевий суд обґрунтовано прийняв до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Крім показань вказаних свідків, суд першої інстанції врахував фактичні дані протоколу слідчого експерименту від 20 січня 2021 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 та понятих, під час якого встановлено механізм нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, а саме один удар металевою конструкцією по лівій частині тіла в ділянку ребер та однин удар у ділянку голови зверху (а.к.п.118).
Судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.
Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах.
Зокрема, у поданій апеляції обвинувачений стверджує про невинуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, однак апеляційний суд вважає наведені твердження такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються доказами у кримінальному провадженні.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.
Доводи обвинуваченого про те, що головуючий у вказаній справі повинен був заявити самовідвід, оскільки він слухав кримінальне провадження щодо його дружини, і в нього могло скластись неупереджене ставлення до справи, є безпідставним з врахуванням таких мотивів.
Згідно матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду, головуючий суддя оголосив склад суду, яки буде переглядати кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , після чого суддею обвинуваченому роз`яснено право відводу, в тому числі головуючому судді, при цьому будь яких заяв ОСОБА_7 не заявляв.
Крім того, під час судового розгляду ОСОБА_7 заяв про відвід головуючому судді також не подавав.
Так, для забезпечення вимог процесуальної форми щодо недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у кримінальному процесі України законодавцем закріплено інститут самовідводу, відводу, який передбачає інструменти для усунення упередженої службової особи від здійснення розслідування та судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень. До обставин, що виключають участь судді (слідчого судді) в кримінальному провадженні та забезпечують неупередженість суддів відноситься така підстава для самовідводу, відводу, як недопустимість їх повторної участі у кримінальному провадженні (ст.76 КПК України). Закріплена в даній статті недопустимість повторної участі судді у кримінальному провадженні спрямована на те, щоб запобігти можливій необ`єктивності та упередженості судді, пов`язаній із захистом права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому наявність безсторонності повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. За об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Щодо об`єктивного критерію слід визначити, чи існували переконливі факти, які би могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.
Відповідно до положень ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Заяви про відвід можуть бути заявлені як під час досудового розслідування, так і під час судового провадження. Відвід повинен бути вмотивованим.
Статтею 75 КПК України передбачені обставини, що виключають участь судді в кримінальному провадженні. Матеріали кримінального провадження не містять жодних даних, які б свідчили про зацікавленість вказаного судді у результатах розгляду даного провадження або наявність інших обставин, які викликали б сумнів у неупередженості судді.
Обставина, на яку посилається обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, не є підставою, яка унеможливлює участь судді у кримінальному провадженні.
Таким чином, підстав, передбачених статтями 75, 76 КПК, для самовідводу головуючого судді ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не було, а доводи ОСОБА_7 про протилежне є безпідставними.
Також не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що захисник ОСОБА_10 примусила ОСОБА_7 визнати себе винним у вчиненні злочину, а також неналежного виконанням адвокатом ОСОБА_10 своїх обов`язків щодо захисту обвинуваченого.
Відповідно до приписів ч.1 ст.54 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його.
Разом з тим, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду в суді першої інстанції, ОСОБА_7 не висловлював бажання замінити захисника у зв`язку із здійсненням неналежного захисту.
Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про тиск на обвинуваченого щодо примушування його давати показання, в тому числі зі сторони захисника.
Також відсутні дані про те, що обвинувачений з цих підстав звертався зі скаргами у відповідні інстанції, тому доводи ОСОБА_7 в цій частині є необґрунтованими.
Не представлені такі докази і в суд апеляційної інстанції.
Таким чином, апеляційний суд, взявши до уваги вищенаведені обставини, приходить до переконання, що апелянтом не наведено жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які згідно вимог ст.ст.412, 415 КПК України є підставами для безумовного скасування вироку місцевого суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Положеннями ст.ст.50, 65 КК України регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 та звільняючи від його відбування з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії не тяжких злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.
Так, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено, а до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом обґрунтовано вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Крім того місцевим судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який позитивно характеризується за місцем проживання, є пенсіонером, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вік обвинуваченого та обмеження, що більш м`які покарання не можуть бути призначенні особі, яка з досягненням пенсійного віку не працює та до якої не можуть бути застосовані покарання у виді виправних робіт і обмеження волі, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк, ближчий до мінімального, що передбачений санкцією статті, та з врахуванням вказаних обставин обґрунтовано встановив, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Що стосується доводів обвинуваченого щодо необґрунтованості вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілого, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 6644 грн. 20 коп., правильно встановив, що потерпілий ОСОБА_9 під час перебування на стаціонарному лікуванні з 05.01.2021 по 19.01.2021 купував ліки та препарати, що підтвердив, надавши фіскальні чеки на їх придбання (а.к.п.41-47).
Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При цьому, як видно з вироку суду, визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що ця шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які потерпілий переніс у зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень, з врахуванням глибини та тривалість душевних страждань, які переніс потерпілий, тяжкість тілесних ушкоджень, обставини, за яких вони були заподіяні.
Враховуючи наведене, керуючись засадами виваженості та розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_7 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого в сумі 7000 грн., з чим погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином врахував характер і обсяг страждань потерпілого, їх тривалість і, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд з дотриманням вище зазначених вимог закону прийняв обґрунтоване рішення щодо цивільного позову потерпілого в тому числі щодо розміру стягнення моральної шкоди.

Також є безпідставними доводи обвинуваченого про те, що стягнуті з його витрати на правову допомогу є неспіврозмірними та не відповідають обсягу наданої правової допомоги.

Положення ч. 2 ст.120 КПК України регламентують, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Приписами ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з вимогами п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Відповідно до ст.ст.26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, оскільки витрати на правову допомогу підтверджуються договором про надання правової допомоги, актом приймання-передачі наданої правничої допомоги, товарним чеком (а.к.п.143-145).

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, чи могли бути безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 липня 2021 року щодо нього без зміни.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: