Справа № 204/2109/21
Провадження № 1-кп/204/404/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань кримінальне провадження № 0000020 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , 1998 року народження строком на 60 днів. В обґрунтування клопотання вказав, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.07.2021 року продовжено строк дії застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 26.09.2021 року. На даний час виникла необхідність у продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики того, що він може вчинити дії передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не одружений, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого Кримінальним кодексом України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, що дає підстави вважати, що обвинувачений усвідомлюючи невідворотність покарання, з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин може переховуватися від органу досудового розслідування та суду. У разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, оскільки останньому можуть бути відомі їх анкетні данні та адреси проживання. 11.10.2017 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, 28.07.2020 року звільнений з Солонянської виправної колонії Дніпропетровської області № 21 по відбуттю строку покарання. 11.01.2021 року, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення проти здоров`я особи та у сфері власності, тому є ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення. Застосування жодного більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вищевказаному ризику, оскільки більш м`які запобіжні заходи нададуть обвинуваченому можливість перешкоджати кримінальному провадженню.
Захисник ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Вважає, що відсутні підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурором ризики не доведені. Вважає, що обвинуваченому слід пом`якшити дію запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_6 просив застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, при цьому посилався на деякі рішення Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначено, що однієї підозри не достатньо для позбавлення волі. Судові органи повинні навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою, які повинні бути чітко сформульовані і підтвердженими неспростованими доказами. Суд повинен розглянути альтернативний запобіжний захід. Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою якщо прокурор не доведе, що обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Прокурор посилався на тяжкість злочину, проте з цих підстав продовження строку дії запобіжного заходу не відповідає практиці ЕСПЧ, зокрема п.5.1 рішення «Прокопенко проти України» п. 29.41 «Хайрединов проти України», п. 36 «Москаленко проти України», де зазначено, що окрім тяжкості злочину повинні бути інші обґрунтовані докази.
Заслухавши думку учасників судового засідання, суд приходить до наступного.
Вирішуючи клопотання прокурора щодо продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2021 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 26 вересня 2021 року.

Відповідно до ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Главою 18 КПК України передбачено вирішення питання про запобіжні заходи та затримання особи, зокрема згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.
Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Москаленко проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що враховуючи серйозність висунутого щодо заявника обвинувачення, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, перевіряє принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летелье проти Франції»).
Крім того, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особи піддається кримінальному преслідування («Бекчив проти Молдови §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд також зазначає наступне:

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою… При цьому треба враховувати характери обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а відповідно до ст. 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.

До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).

Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обранні запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років.

ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не одружений, що свідчить про нестійкість його соціальних зав`язків та дає підстави вважати, що перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, може переховуватися від суду.

Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_6 здається явно переконливою. Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Фактичні обставини, якими суд раніше обґрунтовував існування такого ризику своєї актуальності не втратили.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Щодо стосується ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то слід зазначити, що потерпілі та частина свідків, які буди допитані під час досудового розслідування ще не допитувались під час судового розгляду, а тому існує ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то даний ризик продовжує існувати, оскільки обвинувачений 11.10.2017 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, 28.07.2020 року звільнений з Солонянської виправної колонії Дніпропетровської області № 21 по відбуттю строку покарання. 11.01.2021 року, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення проти здоров`я особи та у сфері власності.
Зазначені вище обставини, на думку суду, дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії спрямовані на переховування від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, які ще не допитані під час судового слідства, вчинити інше кримінальне правопорушення, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Тому, продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції».
Будь-яких даних про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено, та на переконання суду, буде недостатнім для запобігання зазначених ризиків.
Суд вважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали, стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення, а інші альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого, тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу із визначенням строку.
Крім того, стороною захисту не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів на підтвердження того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід, як інший, не пов`язаний із позбавленням волі був здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни запобіжного заходу застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 суд не вбачає, тому в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 , про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: цілодобовий домашній арешт слід відмовити.
Таким чином, суд вважає, що ризики, визначені прокурором, як підстава для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час продовжують існувати і саме такий запобіжний захід може їм запобігти.
При цьому суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідне відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Тому, на даний час продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.
При цьому, суд приходить до переконання, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 належить продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178,183,197,331,369,371,372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 18 листопада 2021 року включно, без визначення розміру застави.
В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовити.
Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1