Справа №759/3789/19 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3109/2021 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі :
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
потерпілого - ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Цибулів Монастирищенського р-ну Черкаської обл., українця, громадянина України, який здобув середню спеціальну освіту, працюючого на посаді водія ТОВ «Інфініті Про», одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2010 та 2017 року народження, без постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л A:
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Не погоджуючись вироком суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Також просить дослідити всі письмові докази, повторно допитати свідка ОСОБА_10 .
Прокурор зазначає, що судом першої інстанції допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , а вирок суду не відповідає вимогам ст.ст. 373, 374 КПК України.
Вказує, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України повністю доведена зібраними в ході досудового розслідування доказами, проте судом не в повній мірі їх досліджено та не надано їм належної належної оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка пітдримала апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, пояснення потерпілого, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, із наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ст.409 КПК України, підставою для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, крім іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ст. 23 КПК України - суд першої інстанції при розгляді справи повинен безпосередньо дослідити всі докази по справі: допитати обвинувачених, потерпілих, свідків, заслухати висновки експертів, оглянути речові докази, оголосити протоколи та інші документи по справі. Тільки після безпосереднього дослідження доказів суд може послатися на них у вироку, обґрунтовуючи свої висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
Мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.
Однак, суд першої інстанції, виправдавши ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, будучи раніше притягнутим Фастівською місцевою прокуратурою Київської області до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 289 КК України, дане кримінальне провадження, в порядку ст. 291 КПК України, 15.09.2017 було направлено до суду з обвинувальним актом, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і повторно скоїв тяжкий злочин. Так, ОСОБА_7 19.10.2018 приблизно о 04 год. 00 хв., перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , помітив припаркований автомобіль марки «VOLKSWAGEN Transporter 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . Оскільки у ОСОБА_7 в користуванні перебуває автомобіль такої ж марки та комплектації, який знаходиться в несправному стані, то в нього виник умисел на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом з метою подальшого його розукомплектування на запчастини, які він встановить на власний автомобіль. Реалізовуючи свій протиправний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання, підійшов до автомобіля «VOLKSWAGEN Transporter 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та шляхом вільного доступу через відкриті передні ліві двері, проник до салону вказаного автомобіля. Перебуваючи на водійському сидінні автомобіля ОСОБА_7 помітив в замку запалення ключі. Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_7 , використовуючи знайдені ключі, привів у дію двигун внутрішнього запалення автомобіля після чого, керуючи ним, з місця пригоди поїхав, тим самим повторно, незаконно заволодів транспортним засобом, спричинивши матеріальну шкоду ОСОБА_9 . Далі, продовжуючи свої протиправні дії та маючи змогу розпоряджатись викраденим автомобілем на власний розсуд, ОСОБА_7 , керуючи вказаним транспортним засобом направився за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 , де припаркував його у себе в гаражі. У подальшому, ОСОБА_7 розукомплектував автомобіль «VOLKSWAGEN Transporter 4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на запчастини, завдавши ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 70 тис. грн та в подальшому, в ході проведення обшуку, був викритий працівниками поліції.
Обґрунтовуючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції зазначив, що під час судового розгляду строною обвинувачення не надано безсумнівних доказів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з твердженням прокурора про те, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
В порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів та не дав належну правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності з точку зору достатності та взаємозв`язку, не мотивував належним чином своє рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за інкримінованим йому злочином, а докази сторони обвинувачення відхилив без належного спростування.
Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про недоведеність причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого злочину та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.

Так, суд першої інстанції поклав в основу свого виправдувального вироку рішення про визнання недопустимими доказами протоколу обшуку від 21.11.2018; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.12.2018; протокол проведення слідчого експерименту від 21.11.2018; оскільки вказані докази отримані з порушення порядку, встановленим КПК України.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів погодитись не може.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України,міжнародними договорами, згода на обов`язковість якихнадана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема,такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду,без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування,жорстокого,нелюдського або такого, що принижує гідність особи,поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особина захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка небула повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит. В кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотних допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Тому кожний доказ повинен оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необгрунтованого та несправедливого судового рішення.
Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 08 жовтня 2019 у справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обгрунтування посилання на ст. 87 КПК України для визнання доказу недопустимим є непереконливим.

Касаційний Суд зазначив, що положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

На думку колегії суддів, визнаючи докази недопостумими, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів обґрунтування, чому він вважає порушення процесуального закону, фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання цих доказів недопустимими, не проаналізував наслідків цих порушень, яким чином це вплинуло на питання доведеності винуватості (невинуватості) ОСОБА_7 та наскільки вони перешкодили прийняти законне й обгрунтоване судове рішення у справі.
Також, суд першої інстанції, допитавши у судовому засіданні свідка ОСОБА_11 всупереч вимогам ст.ст. 23, 352 КПК України не взяв його покази до уваги, не оцінив їх в сукупності з іншими доказами, пославшись на те, що вказаний свідок є колишнім працівником Святошинського УП ГУНП в м. Києві. При цьому поза увагою суду залишилось те, що даний свідок надавав показання безпосередньо суду усно, під присягою, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за завідомо неправдиві показання.

Без належної оцінки суду першої інстанції залишились також пояснення самого потерпілого ОСОБА_9 , не оцінено його покази в сукупності з іншими зібраними в матеріалах кримінального провадження доказами з точки зору достатності та взаємозв`язку.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про необхідність виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з недоведенням вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Окрім того, слід зазначити, що в резолютивній частині вироку суд першої інстанції зазначив, про те, що ОСОБА_7 слід визнати невинуватим та виправдати у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що суперечить мотивувальній частині вироку суду.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Так, апеляційний суд приймає до уваги ті обставини, що нормами чинного КПК України з одного боку чітко визначено повноваження суду апеляційної інстанції, до яких не входить проведення процесуальних дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 347 КПК України, а з іншого боку невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не входять в перелік підстав для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, визначений нормами ст. 415 КПК України.

За такихобставин апеляційний суд, керуючись загальними засадами кримінального провадження, передбаченими п.п. 1, 15, 16, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, а саме: верховенство права; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність, доходить висновку про те, що вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 415 КПК України, відповідно до яких, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, апеляційний суд не входить в обговорення питань щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вказаному кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, призначення покарання, тощо, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм належну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, і в залежності від цього постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, вирок суду Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстації.

Головуючий:

Судді: