Справа № 486/72/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Арбузинського районного суду Миколаївської області клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 0000567, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває вказане кримінальне провадження.

В судовому засіданні прокурор клопотав про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на 60 днів, посилаючись на висунуте останньому обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого п.12 ч.2 ст. 115 КК України, і одночасно на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризиків переховуватись від суду, впливати на потерпілого і свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Одночасно, на думку сторони обвинувачення, більш м`які запобіжні заходи, не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого і запобігти наявним ризикам.

Позиції інших учасників провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення внесеного прокурором клопотання заперечив, посилався на недоведеність і безпідставність вказаних прокурором ризиків.

Обвинувачений просив суд обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник підтримала цю позицію, вказала на недоведеність зазначених прокурором ризиків.

Просили відмовити у задоволенні внесеного прокурором клопотання.

Мотиви, з яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався у ракурсі встановлених обставин із даного питання

Суд, у свою чергу, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд клопотання, обговоривши питання можливості/неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясувавши позиції сторін із даного питання, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходив із такого.

За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За правилом, що встановлене абзацом другим частини третьої статті 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч.3 ст. 331 КПК України).

Також, суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, зокрема, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).

Підставою ж для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення і одночасно наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч.2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені п. 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 12 частини 1 вказаної статті.

У даному в випадку суд установив, що прокурор висунув ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України за обставин, що викладені в обвинувальному акті.

Тож, є реальною обставина, визначена п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК, так як ОСОБА_10 вже висунуте обвинувачення, тому не може йти мова щодо питання слушності самої підозри.

Стосовно наявності вказаних прокурором ризиків ( п.2 ч.1 ст. 194 КПК України), то суд зважає на таке.

Оскільки, лише сама по собі ступінь тяжкості інкримінованого правопорушення не може бути безумовною підставою для утримання особи під вартою, то суд бере до уваги наявність регламентованих ст.177 КПК України ризиків у даному випадку, зокрема, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 цієї статті, існування яких ставить під загрозу забезпечення виконання покладених на обвинуваченого кримінальним процесуальним законом обов`язків, а як наслідок, і досягнення мети застосування запобіжного заходу.

Тож, суд сприймає як переконливі і такі, що заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення в частині аргументації ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у цьому провадженні, адже враховуючи позицію ЄСПЛ в частині того, що наявність певного ризику/ризиків, зокрема ризику втечі, має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови), Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)) і вважає, у даному конкретному випадку, обґрунтованими, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами.

Зокрема, відносно обвинуваченого на даний час установлені такі відомості: ОСОБА_6 не одружений, на утриманні неповнолітніх та/або непрацездатних осіб не має, офіційно не працевлаштований, не навчається, раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, на час вчинення злочину не проживав за місцем реєстрації, має батьків, тобто, обвинувачений на час вирішення даного питання має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.

Тому, у сукупності із тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним, даними про його особу та усталений спосіб життя, які вказують на відсутність достатніх стримуючих факторів, суд вважає дійсним ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду, з огляду ще й на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи ж сторони захисту не спростовують цих висновків суду, зокрема, спосіб життя обвинуваченого оцінюється в сукупності з іншими обставинами, у тому числі й тяжкістю покарання, що загрожує особі внаслідок кримінального переслідування.

Існує й ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, з урахуванням ще й відсутності відомостей про наявність у обвинуваченого легальних джерел доходу та інших засобів до існування.

Але сам по собі факт відсутності джерел доходу дійсно не може бути підставою для утримання особи під вартою, втім, ця обставина, знову ж таки оцінюється в сукупності з іншими факторами, і не вказує у цій ситуації на користь можливої зміни запобіжного заходу на більш м`який, позаяк, обвинувачений, не маючи джерел до існування, може задовольнити свої матеріальні потреби злочинним шляхом.

Тож, ці ризики на даній стадії кримінального провадження не відпали і є дійсними, а тому існує потреба у забезпеченні належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 на цьому етапі судового провадження.

Крім цього, до завершення розгляду справи залишається й ризик впливу на потерпілого у зв`язку, зокрема, із фактом пред`явлення ним цивільного позову.

Принаймні, ймовірність впливу на потерпілого визначається можливістю змусити його відмовитись від цивільного позову, що з точки зору процесуального закону можливо на будь якій стадії процесу.

Щодо питання того чи є можливим уникнення установлених ризиків шляхом застосування іншого запобіжного заходу, як то, не пов`язаного із позбавлення волі, у тому числі й домашнього арешту, то суд, у світлі факторів, пов`язаних з характером особи обвинуваченого, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій він піддається кримінальному переслідуванню, вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Так, особисте зобов`язання не здатне забезпечити це кримінальне провадження через свою недомірність установленим ризикам і тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення.

Особиста порука не може бути застосована через відсутність для цього передумов, визначених ст. 180 КПК України і, відповідно, недієвість цього заходу на цей час у контексті установлених обставин, які мають значення для зміни запобіжного заходу.

Стосовно застави, то у разі визначення та внесення останньої, установлені у такому разі обов`язки не є такими, що здатні убезпечити від реального настання установлених ризиків.

До того ж суд, не визначав заставу як альтернативний запобіжний захід, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин пов`язаний із застосуванням насильства.

Аналогічно, не є достатнім і запобіжний захід у виді домашнього арешту, позаяк, існує досить високий ризик втечі, позаяк, відсутня достатня кількість стримуючих факторів, у той час, як сама по собі наявність зареєстрованого місця проживання і сім`ї не може бути вагомою підставою на користь застосування такого виду запобіжного заходу.

До того ж, обставини, регламентовані ст. 178 КПК України , у контексті даних про обвинуваченого, не є такими, що вказують на відсутність передумови, визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Тому, у світлі такого, з урахуванням наведених даних, суд вважає, що ризики, регламентовані п.п. 1,3,5 ст. 177 КПК України, та обставини, визначені п.п.1-3 ч. 1 ст. 194 того ж Кодексу є дійсними у цей період.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що утримання під вартою, як захід забезпечення кримінального провадження, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого на даному етапі судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тому, цей захід є необхідною мірою, принаймні, з огляду на те, що судом було встановлено наявність передумов, регламентованих п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України, тобто тривалість строку утримання під вартою відповідає критерію розумності.

Одночасно, існує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та узгоджується з вимогами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950 року) і практикою ЄСПЛ, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

З огляду на таке, суд вважає за доцільне, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів та оцінених в сукупності з усіма обставини, у тому числі й визначеними ст.ст. 177, 178, 183, 199, 331 КПК України, продовжити строк утримання ОСОБА_6 під вартою у межах 60 днів.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 205, 331, 369-372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Клопотання прокурора - задовольнити.

Дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обрану ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рамках кримінального провадження №0000567, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2019 року, продовжити до 27 жовтня 2021 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню, проте може бути оскаржена в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 5 (п`яти) днів з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3