Справа № 314/4656/21
Провадження № 1-в/314/1213/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2021 м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді- ОСОБА_1 ,

секретар судового засіданн. ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні матеріали про умовно- дострокове звільнення за клопотанням адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)»,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про умовно-дострокове звільнення.
У судовому засіданні засуджений, його захисник на клопотанні наполягали, просили задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, вважає клопотання необгрунтованим.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 засуджений 17.10.1996 Херсонським обласним судом за ч. 2 ст. 17, ч. 2 ст. 122, п. «е» ст. 93, ст. ст. 42,43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

За приписами ч. ч. 1,3 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України, питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. ч. 1,2 ст. 8 КПК України). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7цього Кодексу (ч. ч. 1, 3, 6, ст. 9 КПК України).

Конституційний Суд України в своєму рішенні, від 29.06.2010 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22.09.2005 № 5рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п. 5).

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі №757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені.

За змістом ч. 1 ст. 75 Конституції України, єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Конституції України). При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду, розглянувши кримінальну справу про перегляд судових рішень, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України», порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. При цьому, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

У справі «Петухов проти України» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

За таких обставин, суд не може не дійти висновку, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в заяві захисник, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З цих підстав, проаналізувавши норми національного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питань щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі приписам Конституції України та Європейській конвенції з прав людини та основоположних свобод, у суду відсутні.

Разом з тим, слід зазначити, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм (ч. 1 ст. 87 КК України).
Керуючись ст. ст. 4, 63, 64, 81, 87 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», про умовно-дострокове звільнення, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.
Повний текст ухвали буде оголошено 30.11.2021 о 16 годині 30 хвилин.
Суддя ОСОБА_1
30.11.2021