У Х В А Л А

27 вересня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3
обвинувачений ОСОБА_4
захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,
потерпілий ОСОБА_6
представник потерпілих
( ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) адвокат ОСОБА_8
представник Комунального некомерційного
підприємства «3-я міська клінічна лікарня м. Львова» адвокат ОСОБА_9
466/10785/16-к
1кп/466/100/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Львова клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_10 про визнання доказів недопустимими, за обвинувальним актом у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000643 від 14 березня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 140 КК України, -

встановив :
В провадженні Шевченківського районного суду м. Львова перебувають матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000643 від 14.03.2014 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст.140 КК України, які 28.12.2018 року надійшли з Львівського апеляційного суду.
На адресу суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_10 про визнання доказів недопустимими.
У обґрунтування клопотання посилається на те що доказом вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину прокурор вважає висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 , а також висновки інших експертиз зроблених на основі даних викладених у висновку експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року.

Вважає що висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 не може вважатися допустимим доказом виходячи з наступного.

14 березня 2014 року о 17 год. 15 хв. (у п`ятницю) слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_14 внесено у ЄРДР кримінальне провадження №0000643 від 14 березня 2014 року за фактом смерті ОСОБА_15

17 березня 2014 року (у понеділок) досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено слідчому СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_16 , який у цей же день розпочинає досудове розслідування.

У відповідності до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

14 березня 2014 року слідчий СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_17 виносить постанову про призначення у кримінальному провадженні №0000643 від 14 березня 2014 року судово-медичну експертизу трупа.

Зазначає, що з матеріалів кримінального провадження та реєстру матеріалів досудового розслідування, вбачається що слідчому ОСОБА_17 у цей час здійснювати досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні ніхто не доручав.

З наданої прокурором роздруківки з ЄРДР вбачається, що у рядку №6 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 15 год. 54 хв. про те, що попереднім слідчим у кримінальному провадженні був ОСОБА_17 .

В цей же час, у рядку №5 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 13 год. 26 хв. з якого вбачається, що попереднім слідчим був ОСОБА_18 , а у рядку №4 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 10 год. 40 хв. про те, що попереднім слідчим був ОСОБА_14 (самий перший слідчий у кримінальному провадженні).

Зазначає, що навіть якщо і слідчий ОСОБА_17 мав повноваження приймати процесуальні рішення у кримінальному провадженні, то це було 17 березня 2014 року з 13 год. 26 хв. по 15 год. 53 хв., але аж ніяк не 14 березня 2014 року. Впродовж цього короткого проміжку часу слідчий ОСОБА_17 навіть не встиг прийняти кримінальне провадження до свого провадження.

В період часу з 14 березня 2014 року по 28 квітня 2014 року, якраз на підставі постанови слідчого ОСОБА_17 , КЗ ЛОР ЛОБСМЕ проводиться судово-медична експертиза трупа дитини ОСОБА_13 . За наслідками проведення експертизи експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складають висновок експертизи № 236/2014 про причини настання смерті дитини ОСОБА_15 .

Зазначає, що рішення про визначення уповноважених осіб, які здійснюватимуть повноваження слідчих у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, з якою мають бути ознайомлені учасники кримінального провадження. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування не обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень, за умови ознайомлення учасників кримінального провадження з такою постановою під час досудового розслідування, посилаючись на позицію ВС в ухвалі від 06.07.2021 року по справі № 724/86/20.

В обґрунтування своєї позиції також вказує, що уперіод часу з 14 березня 2014 року по 28 квітня 2014 року, якраз на підставі постанови слідчого ОСОБА_17 , КЗ ЛОР ЛОБСМЕ проводиться судово-медична експертиза трупа дитини ОСОБА_15 . За наслідками проведення експертизи експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складають висновок експертизи № 236/2014 про причини настання смерті дитини ОСОБА_15 .

При цьому, при проведенні судово-медичної експертизи та складанні висновку експерта № 236/2014 експертами було порушено вимоги ч.4 ст. 69 КПК України, яка забороняє експерту самостійно збирати матеріали для експертизи.

З тексту висновку експертизи вбачається, що при проведенні експертизи експертами використано медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_13 , яку слідчий ОСОБА_17 для проведення експертизи не надавав. При цьому, як вбачається з постанови про призначення експертизи, для проведення експертизи не скеровувався навіть труп померлої дівчинки. Для проведення експертизи експертам скеровувалася лише копія постанови про призначення судово-медичної експертизи.

З постанови вбачається, що медичну документацію, та тіло на посмертний розтин ніхто з слідчих не скеровував.

Таким чином, постанова про призначення судово-медичної експертизи була винесена не уповноваженою на то особою.

Як похідні від результатів судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 , що проводилася за постановою слідчого ОСОБА_17 , не можуть вважатися допустимими доказами і всі інші експертизи, для проведення яких використовувалися одержані в ході судово-медичної експертизи результати та об`єкти.

Просить визнати недопустимими наступні докази:

- постанову про призначення судово-медичної експертизи від 14 березня 2014 року винесену слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_17 ;

- висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 ;

- висновок експерта № 772-773/2014 від 28 квітня 2014 року року, що складений експертом ОСОБА_19 за наслідками експертизи кусочків внутрішніх органів ОСОБА_15 ;

- висновок експерта № 282/2014-ім, складений за результатами дослідження крові дитини;

- висновок експерта № 876/2014-Т від 20 березня 2014 року, складений за результатами судово-токсикологічної експертизи крові дитини;

- висновок комісійної судово-медичної експертизи № 132-133 від 08 вересня 2016 року, оскільки в ході проведення комісійної судово-медичної експертизи використовувалися дані викладені у висновку № 236/2014, а також дані викладені у інших висновках, що є похідними від висновку експерта №236/2014.

Прокурор надала заперечення на клопотання про визнання доказів недопустимими, у якому зазначає, що 13.03.2014 року о 23 год. 15 хв. у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області зареєстровано заяву ОСОБА_6 від 13.03.2014 року про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України.

14.03.2014 року заступником начальника СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_20 внесено відомості до ЄРДР за № 0000643 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, та у цей же день у вказаному кримінальному провадженні слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_17 винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи.

17.03.2014 року заст.. начальнка СВ ОСОБА_20 надано доручення слідчому СВ Шевченківського РВ ОСОБА_16 що підтверджується роздруківкою з ЄРДР.

У матеріалах кримінального провадження у період з 14.03.2014 року по 17.03.2014 року доручення про проведення слідчих дій на ім`я інших слідчих відсутні.

Зазначає, що з руху кримінального провадження вбачається що при призначенні слідчого ОСОБА_16 17.03.2014 року, попереднім слідчим вказано ОСОБА_17 , тому на думку прокурора слідчі ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 могли входити в склад слідчо-оперативної групи та відповідно до п. 2.16 Інструкції про порядок створення та організації діяльності слідчих груп та слідчо-оперативних груп, затвердженої Наказом МВС України № 1107 від 20.10.2014 року та п. 3.2. Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення,надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої Наказом МВС України № 940 від 22.10.2012 року та мали право проводити невідкладні першочергові слідчі дії.

Вважає що порушення щодо слідчого ОСОБА_17 не були істотними і не вплинули на результати експертизи та законність і обґрунтованість висновку експерта, тому підстав вважати висновок судово-медичної експертизи № 236/2014 причин смерті дитини ОСОБА_13 не може бути визнаний недопустимим доказом.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у своїх запереченнях на клопотання про визнання доказів недопустимими із доводами клопотання не погоджуються та зазначають що докази викладені у клопотанні не можуть бути недопустимими, оскільки підстав для їх недопустимості немає. При вчиненні слідчих дій та прийнятті процесуальних рішень положення КПК України не порушені, тому доводи клопотання є безпідставними і не базуються на нормах кримінально процесуального законодавства.

Представник потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у своїх заперечення на клопотання про визнання доказів недопустимими, не погоджується із наведеними у клопотанні доводами та зазначає що висновок судово-медичного експерта, яким встановлюються причини смерті ОСОБА_21 , є доказом, яким встановлюються обставини, які не можуть бути встановлені іншими доказами, навіть у їх сукупності.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_4 , представник Комунального некомерційного підприємства «3-я міська клінічна лікарня м. Львова» адвокат ОСОБА_9 підтримали клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 .

У судовому засіданні прокурор, потерпілий ОСОБА_6 та представник потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 підтримали свою позицію.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання, дійшов наступного.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

З огляду на положення ст.ст.86, 87, 89, 290 КПК України, які встановлюють критерії допустимості доказів в межах кримінального провадження, враховуючи підстави, на які посилається учасники кримінального провадження як на підставу клопотання так ін. заперечення проти клопотання , суд вважає клопотання обґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В своїй Постанові від 10.03.2021 року у справі 725/3504/16-к Касаційний кримінальний суд Верховного Суду зазначив, що у рішенні у справі «Гефген проти Німеччини», Європейський суд з прав людини для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж.

У справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

У справі «Барбера, Мессегуо і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Доказом вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, прокурор вважає висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 , а також висновки інших експертиз які були зроблені на основі даних викладених у висновку експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року.

З ст. 86 КПК України вбачається, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.3 ст.89 КПК України, сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Як вбачається зі змісту п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за № 1-31/2011 що:

- визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі;

- обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, був складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 не може вважатися допустимим доказом виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження, а також з реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000643 від 14 березня 2014 року вбачається що 14 березня 2014 року о 17 год. 15 хв. (у п`ятницю) слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_14 внесено у ЄРДР кримінальне провадження №0000643 від 14 березня 2014 року за фактом смерті ОСОБА_15 , 17 березня 2014 року (у понеділок) досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні доручено слідчому СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_16 , який у цей же день розпочинає досудове розслідування.

У відповідності до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

14 березня 2014 року слідчий СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_17 виносить постанову про призначення у кримінальному провадженні №0000643 від 14 березня 2014 року судово-медичну експертизу трупа.

В цей же час, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та реєстру матеріалів досудового розслідування, слідчому ОСОБА_17 у цей час здійснювати досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні ніхто не доручав.

Відсутність повноважень у слідчого ОСОБА_17 на призначення 14 березня 2014 року експертизи також підтверджується долученою прокурором до матеріалів провадження роздруківкою з ЄРДР, яка містить інформацію про рух кримінального провадження №0000643.

Так, з наданої прокурором роздруківки з ЄРДР вбачається, що у рядку № 6 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 15 год. 54 хв. про те, що попереднім слідчим у кримінальному провадженні був ОСОБА_17 .

В цей же час, у рядку № 5 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 13 год. 26 хв. з якого вбачається, що попереднім слідчим був ОСОБА_18 , а у рядку № 4 міститься запис зроблений 17 березня 2014 року о 10 год. 40 хв. про те, що попереднім слідчим був ОСОБА_14 (самий перший слідчий у кримінальному провадженні).

Таким чином з викладеного вбачається, що навіть якщо і слідчий ОСОБА_17 мав повноваження приймати процесуальні рішення у даному кримінальному провадженні, то це було 17 березня 2014 року з 13 год. 26 хв. по 15 год. 53 хв., а не 14 березня 2014 року.

При цьому, як вбачається з роздруківки ЄРДР, впродовж зазначеного короткого проміжку часу слідчий ОСОБА_17 навіть не встиг прийняти кримінальне провадження до свого провадження.

В період часу з 14 березня 2014 року по 28 квітня 2014 року, якраз на підставі постанови слідчого ОСОБА_17 , КЗ ЛОР ЛОБСМЕ проводиться судово-медична експертиза трупа дитини ОСОБА_13 . За наслідками проведення експертизи експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складають висновок експертизи № 236/2014 про причини настання смерті дитини ОСОБА_15 .

Щодо необхідності документального оформлення рішення керівника органу досудового слідства про надання доручення слідчому на проведення слідчих дій в конкретному кримінальному провадженні, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 06.07.2021 року по справі № 724/86/20 зазначив наступне.

На думку колегії суддів кримінальний процесуальний закон у ст. 110 КПК України встановлює, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч. 1 ст. 214 КПК України визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.

Водночас відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування має право лише вмотивованою постановою, як і призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування.

Таким чином, системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що законодавець у своїй термінографічній практиці застосовує словосполучення «визначати слідчого» та «призначати слідчого» як синонімічного змісту терміни, що мають тотожне семантичне значення стосовно визначення обсягу, форми та змісту дій які вони характеризують.

Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення слідчого (групи слідчих), який здійснюватиме відповідні повноваження у конкретному кримінальному провадженні, як постанова, вбачається із тлумачення положень ч. 2 ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України у взаємозв`язку із положеннями ст. 110 цього Кодексу.

Виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язане із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

Витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника відповідного органу про призначення (визначення) слідчого або групи слідчих, які здійснюватимуть повноваження з досудового розслідування у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні.

Отже рішення про визначення уповноважених осіб, які здійснюватимуть повноваження слідчих у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, з якою мають бути ознайомлені учасники кримінального провадження. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування не обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень, за умови ознайомлення учасників кримінального провадження з такою постановою під час досудового розслідування.

Щодо допустимості використання як доказу висновку судово-медичного експерта № 236/2014 про причини настання смерті дитини ОСОБА_15 .

В період часу з 14 березня 2014 року по 28 квітня 2014 року, якраз на підставі постанови слідчого ОСОБА_17 , КЗ ЛОР ЛОБСМЕ проводиться судово-медична експертиза трупа дитини ОСОБА_15 . За наслідками проведення експертизи експерти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 складають висновок експертизи № 236/2014 про причини настання смерті дитини ОСОБА_15 .

При цьому, при проведенні судово-медичної експертизи та складанні висновку експерта № 236/2014 експертами було порушено вимоги ч.4 ст. 69 КПК України, яка забороняє експерту самостійно збирати матеріали для експертизи.

Так, з тексту висновку експертизи вбачається, що при проведенні експертизи експертами було використано медичну картку стаціонарного хворого ОСОБА_13 , яку слідчий ОСОБА_17 для проведення експертизи не надавав. При цьому, як вбачається з постанови про призначення експертизи, для проведення експертизи не скеровувався навіть труп померлої дівчинки. Для проведення експертизи експертам скеровувалася лише копія постанови про призначення судово-медичної експертизи.

З постанови вбачається, що медичну документацію, як і тіло на посмертний розтин ніхто із слідчих не скеровував.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 07 серпня 2019 року у справі №555/456/18, слідчий не мав повноважень приймати рішення про призначення судово-медичної експертизи, оскільки він не входив до складу групи слідчих, яким доручено досудове розслідування.

Таким чином, постанова про призначення судово-медичної експертизи була винесена не уповноваженою на це особою.

Суд зазначає, що у даному кримінальному провадженні висновок судово-медичного експерта Комунального закладу «Обласне бюро судово-медичної експертизи» Рівненської обласної ради, яким встановлюються причини смерті потерпілого, є доказом, яким встановлюються обставини, що не можуть бути встановленні іншими доказами, навіть в їх сукупності.

Речові докази та документи, які надаються експертові, повинні бути отриманні у спосіб, передбачений статтею 93 КПК, належним чином залученні до кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК (залежно від способу збирання) і набути відповідного процесуального статусу. З ними повинні мати можливість ознайомитися сторони, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, як під час досудового розслідування в порядку статті 221 КПК, так і після його закінчення в порядку статті 290 КПК. Як наслідок , доказ визнано недопустимим.

Щодо оцінки допустимості використання як доказу висновків судово-медичного експерта, складеного за схожими обставинами, то Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 01.06.2021 року у справі № 336/5755/16 констатував наступне.

Обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» порівняно із стандартом «баланс ймовірностей». Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не означає, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, а означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними. Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно, суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини. Так, у параграфі 55 рішення Європейського суду з прав людини від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що «при оцінці доказів Європейський Суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів».

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

У Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.02.2021 по справі №715/26/19 вказано, що відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини доктрини «плодів отруєного дерева», якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах «Гефген проти Німеччини», «Шабельник проти України (№ 2)», «Яременко проти України (№ 2)»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Таким чином, з огляду на наявні у суду дані, встановити місце відібрання зразків, наданих на експертизу, достовірно неможливо.

Як похідні від результатів судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 , що проводилася за постановою слідчого ОСОБА_17 , на думку суду не можуть вважатися допустимими доказами і всі інші експертизи, для проведення яких використовувалися одержані в ході судово-медичної експертизи результати та об`єкти. Зокрема це стосується:

- висновку експерта № 772-773/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертом ОСОБА_19 за наслідками експертизи кусочків внутрішніх органів ОСОБА_13 , оскільки об`єктами дослідження цієї експертизи були зразки отримані в результаті проведення експертизи №236/2014;

- висновок експерта № 282/2014-ім, складений за результатами дослідження крові дитини;

- висновок експерта № 876/2014-Т від 20 березня 2014 року, складений за результатами судово-токсикологічної експертизи крові дитини;

- висновок комісійної судово-медичної експертизи № 132-133 від 08 вересня 2016 року, оскільки в ході проведення комісійної судово-медичної експертизи використовувалися дані викладені у висновку № 236/2014, а також дані викладені у інших висновках, що є похідними від висновку експерта №236/2014.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 86, 87, 89,290, 372 КПК України,-

ухвалив:
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_10 про визнання доказів недопустимими задовольнити.

Визнати недопустимими наступні докази:

- постанову про призначення судово-медичної експертизи від 14 березня 2014 року винесену слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_17 ;

- висновок експерта № 236/2014 від 28 квітня 2014 року, що складений експертами комунального закладу Львівської обласної ради «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за наслідками проведення судово-медичної експертизи трупа дитини ОСОБА_13 ;

- висновок експерта № 772-773/2014 від 28 квітня 2014 року року, що складений експертом ОСОБА_19 за наслідками експертизи кусочків внутрішніх органів ОСОБА_15 ;

- висновок експерта № 282/2014-ім, складений за результатами дослідження крові дитини;

- висновок експерта № 876/2014-Т від 20 березня 2014 року, складений за результатами судово-токсикологічної експертизи крові дитини;

- висновок комісійної судово-медичної експертизи № 132-133 від 08 вересня 2016 року, оскільки в ході проведення комісійної судово-медичної експертизи використовувалися дані викладені у висновку № 236/2014, а також дані викладені у інших висновках, що є похідними від висновку експерта №236/2014.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя ОСОБА_1