ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1630/21 Справа № 193/141/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000021 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний Яр Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, працюючого неофіційно, військовозобов`язаного, проживаючого по АДРЕСА_1 та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 12.09.2015 року Криворізьким районним судом за ст. 121 ч. 1 КК України до позбавлення волі строком 6 років. На підставі ст.72 ч. 5 ККУ зарахувати в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 21.11.2015 по 12.09.2016 включно з розрахунку один день попереднього за два дні позбавлення волі. Звільнений 02.12.2020 року в зв`язку з відбуванням строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,
в режимі відеоконференції:
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 роки з покладенням на нього на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків.

Судом вирішено питання щодо речових доказів.
Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за те, що 28 січня 2021 року о 16:30 годині, перебуваючи за місцем мешкання на території домоволодіння АДРЕСА_3 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час спілкування зі знайомим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , попередньо домовилися про таємне викрадення майна у громадянки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка має у власності домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_4 .
Реалізуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, 28 січня 2021 року приблизно о 16:40 годині ОСОБА_6 та ОСОБА_9 прийшли до території домоволодіння АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_11 , де крізь вхідну дерев`яну хвіртку проникли на територію вищевказаного домоволодіння. Далі, переконавшись у відсутності сторонніх осіб та впевнившись у тому, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 вийняв фанерний лист, яким було закрите вікно, розташоване праворуч від вхідних дверей житлового будинку та проник в середину приміщення житлового будинку, а ОСОБА_9 залишився чекати на подвір`ї.

Перебуваючи в середині приміщення житлового будинку та продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_6 почав подавати через вікно ОСОБА_12 речі, а саме: електричний чайник «Tefal» білого кольору, вартістю 701,10 гривень, електричний тепловий вентилятор «DELFA» білого кольору, вартістю 231,57 гривень, електроплитку «Мечта» білого кольору вартістю 870,62 гривень та верхню металеву частину плити пічного опалення, вартістю 365,00 гривень, що належать ОСОБА_11 та які знаходились в середині приміщення житлового будинку. Після чого, місце вчинення злочину покинули, обернувши викрадене на свою користь, чим спричинили потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 2168,29 гривень.

В апеляції:
- прокурор, не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичні обставини, місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення та інших обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України недоцільним, правову кваліфікацію його дій, та не оскаржуючи фактичних обставин злочинів, просить вирок відносно ОСОБА_6 скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтовування свої вимог посилається на те, що рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у місцях позбавлення волі є безпідставним.
Вказує на те, що маючи непогашену судимість за вчинення умисного тяжкого злочину, вчинив новий тяжкий злочин практично через місяць після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Суд недостатньо врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення тяжкого кримінального правопорушення, належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.
Зазначає, що районним судом необґрунтовано визнано доведеним наявність пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття.
Вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не оскаржується.
Заслухавши учасників судового провадження, прокурора, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, обвинуваченого, який заперечував проти її задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Оскільки прокурор не заперечує доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме таємного викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, не оскаржує фактичні обставини злочину, місце, час, спосіб його вчинення та інші обставини, встановлені місцевим судом і викладених у цьому вироку, іншими учасниками кримінального провадження апеляційні скарги не подавались, тому апеляційний суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного судом покарання ОСОБА_6 ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме, необґрунтованого застосування до призначеного покарання ОСОБА_6 ст. 75, 76 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду у зв`язку з наступним.
За змістом ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З ч. 1 ст. 75 КК України вбачається, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тобто, обов`язковою умовою застосування цієї норми є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.
Дані вимоги судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.
Як слідує з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: скарг від жителів села, сусідів на ОСОБА_6 до сільської ради не надходило, вину у скоєному злочині визнав повністю та розкаявся, заяву потерпілої, яка не має претензій морального та матеріального характеру до обвинувачених, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття.
Крім того, під час апеляційного провадження брат ОСОБА_6 підтвердив, що обвинувачений не офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, веде законослухняний спосіб життя.
Ствердження прокурора про необґрунтованість визнання доведеним наявність пом`якшувальної покарання обставини як щире каяття є хибним, оскільки факт щирого каяття особи у вчиненні злочину знайшов своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а саме, у процесуальних документах, складених під час досудового розслідування, та в обвинувальному акті, наслідком розгляду якого став вирок, що оскаржується, з якого убачається, що обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , є щире каяття, у зв`язку з чим як прояв суб`єктивної поведінки обвинуваченого ця обставина існувала безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникла внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.
Таким чином, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, ступінь його суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого та обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства та вмотивовано прийняв рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України. Саме таке покарання є таким, що відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Колегія суддів також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).
З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для призначення обвинуваченому покарання більш суворого, як на це вказує прокурор, колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4