Дата документу 15.02.2022 Справа № 333/1326/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/103/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/1326/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Херсон, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 10 січня 2019 року приблизно о 16 годині 50 хвилин, маючи прямий умисел на напад з метою заволодіння чужим майном поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, через незачинені двері автомобіля марки «ГАЗ» модель «2752-104», д.р.н. НОМЕР_1 , в кузові білого кольору, який знаходився неподалік від супермаркету «АТБ» по вул.Автозаводській, 11 у м.Запоріжжі, підійшов до столу, розташованого в салоні вищевказаного автомобіля та під час заповнення страхового полісу дістав з карману кухонний ніж та тримаючи його у правій руці, наніс потерпілому ОСОБА_7 один удар в область грудної клітини ззаду, спричинивши останньому тілесне ушкодження у виді проникаючого поранення грудної клітки ліворуч, з ушкодженням діафрагми, що проникає у черевну порожнину та ушкоджує селезінку, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Далі, ОСОБА_10 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, скориставшись безпорадним станом потерпілого незаконно заволодів страховим полісом вартістю 100 грн., папкою для документів вартістю 100 грн. та грошовими коштами в сумі 1300 грн. Після цього ОСОБА_10 залишив місце скоєння злочину з викраденим майном, спричинивши при цьому своїми умисними діями ОСОБА_7 матеріальних збитків на загальну суму 1500 грн.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.4 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень. Йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.187 КК на ст.123 КК та призначити йому мінімально можливе покарання за даним законом. Свої вимоги мотивував тим, що він не мав умислу на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження і майном потерпілого не заволодівав. Докази, на які суд послався у вироку, не доводять його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК. При цьому покази свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 слід оцінювати критично, оскільки вони дані з чужих слів та не узгоджуються з заявами потерпілого, який вказував на те, що будь-яка шкода йому не завдана та фактичні обставини кримінального провадження у обвинувальному акті викладені не вірно. Натомість його дії містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.123 КК. А тому, з урахуванням його щирого каяття у вчиненому, відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої злочином, а також заяви потерпілого, який будь-яких претензій до нього не має та не наполягав на суворому покаранні, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

В своїй апеляційній скарзі потерпілий просив вирок змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.4 ст.187 КК на ст.121 КК та призначити обвинуваченому мінімально можливе покарання за даним законом. В обґрунтування своїх вимог потерпілий зазначав про те, що 10.01.2019 року до нього звернувся невідомий щодо оформлення страхового полісу. Під час оформлення полісу він, нахилившись щоб підняти з підлоги ручку, відчув один удар у бік з лівої сторони, після чого вийшов із машини та побіг в бік супермаркету. Під час слідчого експерименту він пояснював слідчому про події 10.01.2019 року, в тому числі і щодо відсутності паперової планшетки, заповненого страхового полісу та грошових коштів у розмірі 1300 грн. 17.02.2019 року, коли він мив автомобіль, він знайшов паперовий планшет з приколотим страховим полісом та грошовими коштами в розмірі 1300 грн., які він вважав зниклими. Про свою знахідку він нікому не повідомив, оскільки не вважав це важливим. Між тим після ухвалення вироку він зрозумів, що та обставина, що обвинувачений не заволодівав його майном має значення для справи та впливає на правову кваліфікацію дій обвинуваченого. Обвинувачений повністю відшкодував йому витрати на лікування та заподіяну моральну шкоду, а тому виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. У зв`язку з чим потерпілий просив не позбавляти обвинуваченого волі.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і частково потерпілого, потерпілого та його представника, які повністю підтримали апеляційну скаргу потерпілого та частково обвинуваченого, щодо призначеного йому покарання і необхідності звільнення від його відбування; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В своїх апеляційних скаргах як обвинувачений, так і потерпілий вважали, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК, оскільки в вданому випадку було відсутнім умисел на заволодіння майном потерпілого і сам факт його заволодіння обвинуваченим, що є обов`язковою ознакою даного злочину.

З метою перевірки даних заперечень апелянтів під час апеляційного розгляду колегією суддів був допитаний потерпілий ОСОБА_7 , який, будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, пояснив, що 10.01.2019 року до нього звернувся невідомий щодо оформлення страхового полісу. Під час оформлення полісу він, нахилившись щоб підняти з підлоги ручку, відчув один удар у бік з лівої сторони, після чого вийшов із машини та побіг в бік супермаркету. Під час досудового розслідування він дійсно пояснював про зникнення після нападу паперової планшетки, заповненого страхового полісу та грошових коштів у розмірі 1300 грн. Разом з тим, в подальшому, а саме у лютому 2019 року вже після виписки із шпиталю, коли він мив автомобіль, він знайшов зазначений паперовий планшет із підколотим страховим полісом та грошовими коштами в розмірі 1300 грн., які він вважав зниклими. Про свою знахідку він повідомив слідчого, який сказав заявити про це суду під час судового розгляду. Проте він не вважав такі обставини важливими та участі в розгляді справи судом першої інстанції не приймав, а відтак і не повідомив суду про те, що віднайшов зазначене вище майно.

На підтвердження зазначених обставин потерпілим було надано роздруківку фото, зроблених у лютому 2019 року, які було досліджено під час апеляційного розгляду і на яких зображено віднайдені потерпілим документи та грошові кошти, які він вважав зниклими, що узгоджується з його показами, наданими під час апеляційного розгляду. Апеляційний суд також дослідив зміст галереї смартфону потерпілого за його згодою, в якому вказаний знімок згідно вкладки «свойства» датований саме 27 лютим 2019 року, що свідчить про правдивість даних показів.

Обвинувачений ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду підтвердив, що він не заволодівав майном потерпілого, а впізнавши в ньому особу, з якою у нього в минулому був не вирішений конфлікт, діючи на ґрунті неприязних відносин, наніс потерпілому ОСОБА_7 наявним у нього кухонним ножем один удар в область грудної клітини ззаду.

Потерпілий ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду пояснив, що обвинувачений обізнався.

В свою чергу, під розбоєм (ст.187 КК) слід розуміти напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Отже, покази потерпілого щодо виявленого ним згодом майна, надані ним під час апеляційного розгляду, повністю узгоджуються із показами обвинуваченого, який заперечував факт заволодіння ним майном, і з дослідженими речовими доказами. Висновок районного суду про наявність корисливого мотиву ґрунтувався на показах свідків, яким вказані обставини були відомі з чужих слів. Згідно даних слідчого експерименту, в яких потерпілий повідомляв про зникнення під час нападу вказаного майна, вказана слідча дія мала місце 15 лютого 2019 року, а майно було віднайдено потерпілим 27 лютого 2019 року. Дані обставини свідчать про те, що потерпілий помилково вважав зниклим вказане майно в результаті нападу на нього обвинуваченого.

За таких обставин судова колегія надає перевагу показам потерпілого і обвинуваченого в цій частині, а ніж доказам, які суд поклав в основу вироку на доведення такого корисливого мотиву.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що факт заволодіння майном потерпілого та наявність у обвинуваченого корисливого мотиву не знайшов свого підтвердження, а тому вважає встановленим, що

ОСОБА_10 10 січня 2019 року приблизно о 16 годині 50 хвилин, маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , на ґрунті особистих неприязних відносин, через незачинені двері автомобіля марки «ГАЗ» модель «2752-104», д.р.н. НОМЕР_1 , в кузові білого кольору, який знаходився неподалік від супермаркету «АТБ» по вул.Автозаводській, 11 у м.Запоріжжі, підійшов до столу, розташованого в салоні вищевказаного автомобіля та під час заповнення страхового полісу дістав з карману кухонний ніж та тримаючи його у правій руці, наніс потерпілому ОСОБА_7 один удар в область грудної клітини ззаду, спричинивши останньому тілесне ушкодження у виді проникаючого поранення грудної клітки ліворуч, з ушкодженням діафрагми, що проникає у черевну порожнину та ушкоджує селезінку, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи.

За наведених обставин колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.4 ст.187 КК на ч.1 ст.121 КК, а саме як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений вимагав перекваліфікувати його дії на ст.123 КК, оскільки під час заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження він перебував у стані сильного душевного хвилювання.

Проте колегія суддів не погоджується із такими доводами та вимогами обвинуваченого. При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №79 під час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 не виявляв характерних феноменологічних ознак стану вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості, які можуть розглядатися як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання, що унеможливлює кваліфікацію його дій за ст.123 КК.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст.65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Так, колегія суддів враховує, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин. Разом з тим, обвинувачений раніше не судимий, визнав свою вину в заподіянні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, вважаючи лише, що діяв у стані сильного душевного хвилювання, має постійне місце проживання, є особою пенсійного віку, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Зазначені у своїй сукупності обставини дають колегії суддів підстави для призначення обвинуваченому мінімально можливого покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК.

Крім того, колегією суддів встановлено, що обвинувачений є особою з інвалідністю 3 групи, після потрапляння потерпілого до лікарні одразу розпочав надавати йому матеріальну допомогу, повністю відшкодувавши витрати на його лікування; за відсутності цивільного позову добровільно відшкодував потерпілому моральну шкоду; потерпілий не має претензій до обвинуваченого. Жодних обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, у справі не встановлено. В апеляційному суді обвинувачений повторно щиро попросив пробачення за скоєний ним злочин, щиро покаявся. Під час апеляційного розгляду потерпілий наполягав на призначенні обвинуваченому мінімального покарання із звільненням від його відбування, заявив, що він повністю пробачив обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_10 усвідомив свою вину, а також наслідки вчиненого ним злочину та прагне усунути заподіяну шкоду.

Також, колегія суддів враховує, що за більш ніж три роки, що минули з моменту вчинення кримінального правопорушення, обвинувачений не вчинив жодного нового кримінального правопорушення, не притягався до будь-якого виду відповідальності, тобто вів законослухняний спосіб життя, дотримуючись у суспільстві загальноприйнятих правил поведінки та моралі, що свідчить про готовність обвинуваченого до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини даного провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

На переконання колегії суддів, таке рішення буде відповідати інтересам усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_10 в цій справі змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч.4 ст.187 КК України на ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4