ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5610/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1570/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Борисівка Харківського району Харківської області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 14 квітня 2016 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) 20 липня 2017 року Смілянським судом Черкаської області за ч. 1 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 6 листопада 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 13 днів;

3) 22 червня 2020 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2020 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 16 вересня 2020 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

16 вересня 2020 року, приблизно о 07.00 годині, ОСОБА_7 , знаходячись біля автовокзалу, що розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 20, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, за допомогою фізичної сили рук повалив на землю потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши ушкодження у вигляді синця в тім`яній ділянці справа, що кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, після чого, з метою особистого збагачення, з передньої кишені брюк відкрито викрав грошові кошти в сумі 1900 гривень, що належать останньому, після чого, зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому майнову шкоду на зазначену суму.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не доведена.

Так, на CD-диску не зафіксовано факт заволодіння грошовими коштами потерпілого. Під час затримання у нього було вилучено лише 327 гривень, тобто сума не відповідає тій, про яку заявив потерпілий.

Крім того, потерпілий сам спровокував конфлікт, нецензурно виражався та застосовував фізичну силу, на що він попросив потерпілого вибачитись, але останній продовжував ображати його, тому він вирішив помститись потерпілому шляхом заподіяння тому тілесних ушкоджень.

Звертає увагу, що у нього не було корисливого мотиву, оскільки потерпілого він бачив уперше та не міг знати про його фінансовий стан.

Визнає себе винуватим частково, а саме в умисному побитті потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачений заперечував свою винуватість та вказував, що не викрадав цінностей потерпілого, мав на меті лише покарати потерпілого за протиправну поведінку останнього та образи у свій бік.
Вважає, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не було надано жодних доказів, які б вказували на вчинення ОСОБА_7 саме грабежу, оскільки всі досліджені докази лише підтверджують наявність конфлікту між ним та потерпілим, через який ОСОБА_7 вирішив покарати потерпілого за образи.
При цьому ОСОБА_7 повідомив суду, що дійсно мав на меті спричинити потерпілому легкі тілесні ушкодження, умислу на заволодіння майном потерпілого не мав, ніяким майном потерпілого не заволодів.
До того ж, саме потерпілий був ініціатором конфлікту, про заволодіння грошовими коштами каже лише він, але його показання нічим не підтверджуються та можуть бути піддані сумніву.
Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
До судового засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційних скарг захисник обвинуваченого не з`явився, із заявою про відкладення розгляду апеляційних скарг на адресу апеляційного суду не звернувся.

Обвинувачений ОСОБА_7 , який на цей час перебуває в установі попереднього ув`язнення, також будучи повідомленим про час та місце розгляду апеляційних скарг, із заявою про забезпечення його участі в судовому засіданні не звернувся.

У зв`язку із наведеним, враховуючи приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, неявка до судового засідання обвинуваченого та його захисника не перешкоджає розгляду апеляційних скарг по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка вирок суду вважала законним, обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, зазначила, що доводи апеляційних скарг є аналогічними доводам, які сторона захисту наводила в суді першої інстанції та вони вже були перевірені судом першої інстанції, відсутність у обвинуваченого корисливого мотиву спростовується показаннями допитаного потерпілого, які повністю узгоджуються з відеозаписами камер спостереження, вважала призначене обвинуваченому покарання вірним, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що між ним та потерпілим виник конфлікт, у ході якого останній вдарив його та почав нецензурно висловлюватися в його бік та в бік його померлої матері. Між ними сталася словесна перепалка. Потерпілий пішов на зупинку трамваю, а він за пішов ним, маючи на меті його побити за образи в бік матері. Біля автовокзалу він зупинив потерпілого, повалив його на землю та наніс йому декілька ударів. Потім встав з потерпілого, біля якого на землі лежали дві купюри по 200 гривень, і він підняв їй.
Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечує факт відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 .

Позиція обвинуваченого зводиться до того, що він хотів лише побити потерпілого за образи, умислу на заволодіння його майном у нього не було, у кишені потерпілого він не залазив.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що знаходячись на залізничному вокзалі в очікуванні електрички, він дістав з кишені гроші та перерахував їх. Всього у нього було 1900 гривень, за ці гроші він збирався купити мобільний телефон. Біля кас на вокзалі сидів ОСОБА_7 зі своїм товаришем. Вони побачили у нього гроші, підійшли до нього і почали просити, щоб він купив їм алкогольних напоїв, на що він їм відмовив. Намагаючись уникнути конфлікту, він пішов на зупинку трамваю та поїхав до автовокзалу. ОСОБА_7 також пішов за ним, сів у той же трамвай і почав його переслідувати. Він вийшов на зупинці автовокзалу, обвинувачений також вийшов і стежив за ним. На станції автовокзалу ОСОБА_7 продовжував вимагати у нього гроші. Він злякався та намагався будь-яким чином уникнути спілкування з ОСОБА_7 , але той переслідував його. Біля входу до автовокзалу, ОСОБА_7 збив його з ніг, повалив на землю та сів на нього зверху. Потім з кишені його штанів ОСОБА_7 витяг у нього гроші.
У суді першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_10 , показання якого, на переконання колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки він не був безпосереднім свідком подій, які відбувалися між обвинуваченим та потерпілим біля автовокзалу.

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведений до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого.

Показання потерпілого у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки він переконливо повідомив про обставини вчиненого кримінального правопорушення, його пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 16 вересня 2020 року; протокол затримання від 16 вересня 2020 року; протокол пред`явлення для впізнання від 16 вересня 2020 року за участі потерпілого ОСОБА_9 ; висновок експерта № 1087 від 21 вересня 2020 року (а.с. 70-75, 76-79, 80-84, 85-86).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують факт огляду території біля автовокзалу, затримання обвинуваченого, його впізнання потерпілим, наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень.

Всі обставини, доведені вищевказаними доказами, обвинуваченим не оспорюються.

Разом з тим, з протоколу огляду предмету від 16 вересня 2020 року вбачається, що предметом огляду є оптичний CD-R диск, на якому збережено чотири відеофайли з відеозаписами камер спостереження, розташованих на будівлі автовокзалу за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 89-92).

Зі змісту вказаних відеозаписів убачається, як потерпілий виходить з громадського транспортну та рухається в бік автовокзалу, а за ним рухається обвинувачений. Через деякий час, знаходячись біля центрального входу автовокзалу, обвинувачений штовхає потерпілого на землю, а знаходячись на ньому зверху, рукою лазить по кишені штанів потерпілого.

Жодних купюр по 200 гривень, які б лежали поряд з потерпілим, на відеозаписах не зафіксовано, як і не видно, щоб обвинувачений піднімав якісь грошові кошти з землі.

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував лише показання потерпілого ОСОБА_9 , і не взяв до уваги відсутність належних доказів на підтвердження його вини.

Так, потерпілий ОСОБА_9 надав суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, його показання повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими доказами, зокрема дослідженими судом першої інстанції відеозаписами з камер спостереження.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі фактичні обставини, в тому числі і повідомлені стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

На переконання колегії суддів, переконливих підстав для обмови потерпілим обвинуваченого стороною захисту не наведено.

Між тим, щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілого повністю узгоджується, і докладність змісту його показань, їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у потерпілого підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 повністю спростовує твердження сторони захисту про недостовірність його показань.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого, яка полягає в тому, що він, як на стадії досудового розслідування (під час проведення слідчої дії пред`явлення для впізнання), так і протягом судового розгляду, надавав абсолютно незмінні та стабільні показання з приводу обставин викрадення його майна.

На переконання колегії суддів, зміст досліджених відеозаписів з камер спостереження у сукупності з показаннями потерпілого ОСОБА_9 , не дає підстав для сумнівів у тому, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин.

Доводи з приводу того, що потерпілий сам спровокував конфлікт, жодним доказом не доведені та в будь-якому разі не впливають на правильність висновків суду першої інстанції з приводу доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Доводи про те, що під час затримання у обвинуваченого було виявлено та вилучено лише 327 гривень, тобто занадто менше, ніж йому було інкриміновано органом досудового розслідування, також не свідчать про помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки грабіж було вчинено о 07.00 годині, а фактичне затримання ОСОБА_7 відбулося о 09.00 годині, тому обвинувачений за ці дві годині вже міг витратити частину викрадених грошових коштів.

Інші доводи апеляційних скарг щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними вище доказами.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог, оскільки суд першої інстанції помилково послався у вступній частині вироку на наявність у ОСОБА_7 судимостей за вироками Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2007 року, 6 травня 2010 року та 23 липня 2013 року.

З урахуванням того, що відповідно до ст.ст. 88, 89, 90 КК України, судимості ОСОБА_7 за цими вироками вважаються погашеними, колегія суддів доходить висновку про необхідність виключення зі вступної частини вироку суду першої інстанції посилання на вищевказані вироки.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, змінити.

Виключити зі вступної частини вироку посилання суду на судимості ОСОБА_7 за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 липня 2007 року, вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 6 травня 2010 року та вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 липня 2013 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 333/5610/20