КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 1 листопада 2021 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 1 листопада 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 - на 60 днів, тобто до 30 грудня 2021 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить змінити міру запобіжного заходу на більш м`яку, тим самим не позбавляти його здоров`я.
В апеляційній скарзі обвинувачений посилається на те, що оскаржувана ухвала є неконституційною з тих підстав, що не підписана суддею, а тому така ухвала не має юридичної сили, зазначає, що для огляду додає вручену йому копію.
Обвинувачений зазначає про те, що під час судового розгляду кримінального провадження протягом 16 місяців розглядається тільки продовження строку його тримання під вартою, і 5 судових засідань тому назад суд обмежив прокурора у строках. Однак, прокурор не надає доказів, так як він (обвинувачений) є невинуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. На думку обвинуваченого ОСОБА_5 , в діях головуючого судді та прокурора ОСОБА_6 спостерігається інтенсивне порушення його (обвинуваченого) прав, в тому числі процесуальних, як обвинуваченого, ще з моменту затримання, в тому числі при отриманні доказів в стратегії обвинувачення.
Обвинувачений переконаний, що слідчий, прокурор та суд уникають дослідження доказів і реальної оцінки наявності обґрунтованої підозри, а його заяви та клопотання ігноруються, що обвинувачення ґрунтується на недопустимих доказах, що його позбавили прав та прирекли на покарання без суду і слідства, і подібна бездіяльність повністю суперечить положенням КПК України.
З посиланням на положення ч. 6 ст. 9, ч. 1 ст. 94, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178 КПК України, обвинувачений вказує на те, що при вирішенні питання про обранні міри запобіжного заходу слідчий, суд повинен застосувати положення ч. 4 ст. 87 КПК України.
Як вказується в апеляційній скарзі, ризики, передбачені ст. 177 КПК України та на які посилається прокурор, відсутні, як і відсутні докази у сторони обвинувачення.
На переконання обвинуваченого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація є суттю всього обвинувачення. Акцентує увагу обвинувачений ОСОБА_5 на тому, що під час досудового розслідування його не допитували, а викладені слідчим у обвинувальному акті факти суперечать показанням потерпілого, і не відповідають фактичним обставинам, що відбулось, на що суд не зважає. Як зазначає обвинувачений, дії слідчого, прокурора на стадії досудового розслідування та судового розгляду суперечать Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на даний час залишається питання про визнання доказів допустимими та недопустимими. Обвинувачений наголошує на тому, що слідчий вручив йому підозру через тиждень після того, як він вже був поміщений до слідчого ізолятору.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, а саме доктрину «плодів отруйного дерева», а також практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», обвинувачений ОСОБА_5 вказує на те, що особа, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення має бути звільнена до судового розгляду в аспекті п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Обвинувачений переконаний, що у даному кримінальному провадженні щодо нього допущено порушення ст. 106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки прокурор погрожує покаранням у випадку закриття справи і винесення виправдувального вироку.
Акцентує увагу на тому, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, володіє певною кількістю спеціальностей: водій, зварник, муляр монтажник, обвальник м`ясопереробного комбінату, і це частина професій, на яких йому доводилось працювати, до Києва приїхав на роботу, а не з метою вчиняти кримінальні правопорушення, як стверджує сторона обвинувачення, а так, як залишився без частини документів, мета приїзду була відновлення документів.
Обвинувачений ОСОБА_5 акцентує також в апеляційній скарзі увагу на те, що справа відносно нього сфабрикована, під вартою знаходиться через кримінальне правопорушення, яке не вчиняв, а подана ним скарга щодо працівників поліції залишилась без розгляду, не зважаючи на положення Закону України «Про національну поліцію».
Також обвинувачений посилається на те, що прокурор вводить суд в оману, оскільки експертами не встановлено, що потерпілий був отруєний «Цикломедом», що йому (Горбачу) ставить у провину, що йому хотіли підкинути пляшечки, які, нібито, мають відношення до справи, що фактично отруєння потерпілого не було, оскільки він на наступний день був виписаний з лікарні, а, окрім того, речовина, якою, нібито, був отруєний потерпілий, застосовується у ветеринарії.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідив наявні матеріали, а також витребувані судом апеляційної інстанції в порядку, передбаченому ст. 422-1 КПК України, копію клопотання прокурора та копію оскаржуваної ухвали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000211 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

У судовому засіданні 1 листопада 2021 року прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, вважаючи, що інший запобіжний захід не буде дієвим, з огляду на ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_5 скоїв розбійний напад на потерпілого ОСОБА_8 , у результаті чого потерпілого було доставлено до КМКЛШМ з діагнозом «Гостре отруєння психотропною речовиною фенотіазіном», у зв`язку з чим потерпілий в період часу з 6 по 7 грудня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3, а ОСОБА_5 заволодів належними потерпілому речами на загальну суму 8340, 20 грн.
Прокурор у клопотанні зазначив про те, що про ризик переховування обвинуваченого від суду свідчить те, що повідомлена підозра підтверджується матеріалами кримінального провадження, а санкція статті кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років, а тому, усвідомлюючи невідворотність покарання, яке пов`язане з позбавленням волі за вчинений злочин, обвинувачений може переховуватися від суду, що також підтверджується тим, що відносно ОСОБА_5 обирався запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, однак, ОСОБА_5 запобіжний захід був порушений, у зв`язку з чим 30 червня 2020 року судом було надано дозвіл на затримання обвинуваченого з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у виді триманні під вартою.
Окрім того, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, на що вказує ряд обставин, а саме, обвинувачений ніде офіційно не працює, не навчається, не має постійного джерела доходу, а тому з метою матеріального збагачення може вчиняти нові корисливі кримінальні правопорушення.
Також прокурор вважає наявним ризику впливи на потерпілого та свідків з метою зміни останніми показань в частині фактичних обставин, оскільки ОСОБА_5 вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення проти власності особи із застосуванням насильства, небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши про те, що прокурором нових ризиків не наведено, а ті, які існували раніше, зменшилися, а тому є підстави для зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на менш суворий.
Обвинувачений вказав про те, що він невинуватий, а тому підлягає звільненню з-під варти.

За результатами розгляду клопотання суд першої інстанції дійшов висновку про наявність реальних ризиків та продовжив обвинуваченому строк тримання під вартою.
Продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, місцевий суд вказав, що не оцінює на даний час наявність чи відсутність доказів вини обвинуваченого, а тільки можливі ризики в разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу на менш суворий.
Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд вказав про те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного злочину, який віднесений до тяжкого злочину із застосуванням до потерпілого насильства, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років., а тому вважає наявним ризик ухилення від суду з тих підстав, що відповідно до наявних в провадженні документів - обвинувачений порушував в ході досудового слідства умови більш м`якого запобіжного заходу, внаслідок чого оголошувався в розшук.
Судом першої інстанції встановлено, що до моменту затримання ОСОБА_5 по місцю реєстрації не проживав, постійного місця проживання в Києві та області не мав, як і на даний час.
Також місцевим судом враховано, що відсутні відомості про наявність стримуючих факторів для обвинуваченого, а саме: наявність в обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та законних засобів існування, які б могли бути враховані для іншого запобіжного заходу, а тому на даний час суд вважав доцільним продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Як встановлено під час апеляційного розгляду питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі.
За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про те, що не оцінює на даний час наявність чи відсутність доказів вини обвинуваченого, а зазначив тільки про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке, згідно з ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років позбавлення волі.

При цьому, з наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_5 обирався запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, однак, ОСОБА_5 він був порушений, внаслідок чого обвинувачений оголошувався у розшук, що свідчить про наявність реального ризику ухилення обвинуваченого від суду, про що обґрунтовано зазначив суд в оскаржуваній ухвалі.

Окрім того, зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що судом при вирішенні питання продовження обвинуваченому строку тримання під вартою враховані й положення ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; відсутність міцних соціальних зв`язків в місці його постійного проживання; відсутність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; майновий стан останнього; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, які застосовувалися до нього раніше, тощо.

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, під час розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою дотримався вимог закону, і встановлені на даній стадії судового розгляду обставини у своїй сукупності свідчать про наявність реального ризику переховування обвинуваченого у разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, тобто, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам.

Наявні у кримінальному провадженні обставини у своїй сукупності свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, судом першої інстанції належним чином обґрунтовано рішення про неможливість зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі, і щодо незастосування застави, з огляду на положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі, враховуючи стадію судового розгляду, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, оскільки відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, оскільки, перебуваючи на волі, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що у кримінальному провадженні відсутні докази на підтвердження його винуватості, а наявні докази є недостатніми та недопустимими, а також посилання на фабрикацію кримінального провадження, неправдиві показання потерпілого, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки на даній стадії апеляційного розгляду, предметом перевірки якого є ухвала суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зазначені обвинуваченим обставини підлягають оцінці під час прийняття рішення судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження, та у подальшому, за наявності апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, перевірці апеляційним судом.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а, відтак, підстави для її скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , - залишити без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 1 листопада 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 - на 60 днів, тобто до 30 грудня 2021 року, - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ ______________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3