ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/1061/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/3096/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 09 08 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вернезорянське, Шевченківського району, Харківської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, в силу ст. 89 КК України не засудженого, без визначеного місця реєстрації та місця проживання, -
визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, у сумі 2615 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять)грн. 20 коп.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 01 березня 2021 року по день винесення вироку - з розрахунку день за день.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківській слідчий ізолятор».

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Судом встановлено, що 01 березня 2021 року, приблизно о 14 годин 00 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить його знайомому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в нього з останнім виник конфлікт, під час якого ОСОБА_9 зайшов до будинку та закрив двері зсередини на запираючий пристрій. ОСОБА_7 , маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднаний з проникненням у житло, шляхом ривка відчинив вхідні двері будинку, пошкодивши при цьому запираючий пристрій вхідних дверей та таким чином проник до житлового будинку за вищевказаною адресою. Після чого з метою реалізації свого умислу, діючи цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення за рахунок інших осіб, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я особи, а саме: наніс один удар кулаком правої в голову потерпілого ОСОБА_9 , від чого останній впав на ліжко, розташоване у кімнаті будинку.
Надалі, у продовження своїх злочинних дій, ОСОБА_7 помітив у лівій кишені куртки ОСОБА_10 мобільний телефон та шляхом ривку, відкрито заволодів мобільним телефоном «ZTE Blade А7 2019 2/32 GB» потерпілого, вартість якого відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/4965-ТВ від 05 03 2021 року склала 1606,33 грн., після чого, обернувши викрадене майно на свою користь, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
В результаті противоправних дії ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14-56-4/21 від 02 03 2021 року, заподіяно наступні тілесні ушкодження, а саме: сінці на обличчі, які утворились від ударної дії тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, які за ступенем тяжкості тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я як легкі тілесні ушкодження - менш 6 діб.
Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднане з проникненням у житло.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі та доповненні до неї захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання.

Просить ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 основне покарання за ч.3 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд призначив надто суворе покарання підзахисному у розмірі 4 (чотирьох) років позбавлення волі, не в повній мірі врахував усі пом`якшуючі обставини.

Позиції учасників судового апеляційного провадження.
В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника, також просив задоволення апеляційної скарги та пом`якшення призначеного покарання.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін. Вказавши, що покарання не є надто суворим, оскільки призначено з урахуванням положень ст. ст. 65 та 68 КК України.

Потерпілий про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги до суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та думку обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим колегія суддів у відповідності до ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Що стосується апеляційних доводів щодо суворості призначеного ОСОБА_7 , покарання, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

В ході перевірки доводів апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання, колегія суддів враховує вимоги статті 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, але судимість у встановленому законом порядку знята та погашена, не працює, неодружений, утриманців не має, не має місця реєстрації та місця фактичного проживання, за колишнім місцем проживання та останнім місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, причинені збитки відшкодував.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, суд визначив обвинуваченому саме такий строк покарання в межах санкції статті.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши обставини скоєння злочину, як вони викладені вище, пояснив, що потерпілий його вітчим, але останнім часом постійно з ним він не проживав, так як після смерті матері, проживав то у батька, то у потерпілого, також обставини, викладені в обвинувальному акті, викладені правильно, та просив його суворо не карати .

Потерпілий ОСОБА_10 у суді першої інстанції підтвердив обставини скоєного обвинуваченим, вказавши, що в цей день ОСОБА_7 з невідомою йому особою хотіли викрасти металолом, а коли він їх прогнав та пішов до будинку, слідом за ним ввірвався обвинувачений причинив тілесні пошкодження та забрав телефон, просив призначити обвинуваченому покарання відповідно до законодавства та суворо не карати.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до вимог ст. 67 КК України, є вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Крім того, матеріали кримінального провадження свідчать, що ОСОБА_7 до цього вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти громадського порядку та моральності, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку, а також за порушення Правил дорожнього руху, які вчиняв у стані алкогольного сп`яніння. Разом з цим обвинувачений визнав вину у скоєному в повному обсязі, щиро кається, шкодує, що так сталося та готовий понести покарання за скоєне, надав у суді правдиві покази, потерпілий не заявив до нього претензій матеріального та морального характеру, хоча вказав, що викрадені речі йому не повернуті, але досудовим слідство місце знаходження викрадених речей не встановлено.

При цьому слід мати на увазі, що розкаяння передбачає окрім визнання особою факту вчинення злочинних протиправних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення.

Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Визнання вини ОСОБА_7 під час судового розгляду на думку суду є способом уникнення покарання, так як на протязі тривалого часу та він не визнавав вини в скоєному .

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Надаючи оцінку твердженням захисника обвинуваченого щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття, повністю визнання своєї вини, наявністю постійного місця реєстрації та проживання, відсутність претензій з боку потерпілого, відшкодування шкоди потерпілому, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення, вказані обставини вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання та визнано обставинами, що його пом`якшує. Наявність вищевказаних пом`якшуючих обставин, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для ще більшого пом`якшення останньому покарання.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Нових обставин, які підлягають врахуванню при призначенні покарання обвинуваченому за ч.3 ст.186 КК України, під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, з урахуванням обставин справи, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання за вказаний злочин, ніж призначено судом першої інстанції, а тому в цій частині апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 09 08 2021 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.3 ст. 186 КК України, - залишити без змін.
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді

___________ _____________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3