Справа № 452/1779/21
Провадження № 1-кп/452/139/2022
ВИРОК
іменем України
17 січня 2022 року м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

із участю: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області кримінальне провадження №0000028 від 12 березня 2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ; українця, громадянина України, із середньою освітою; не працюючого; раніше не судимого, -

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 11 березня 2021 року о 17.00год. поблизу лісового масиву в с. Городище Самбірського району Львівської області під час виявлення його неподалік місця самовільної рубки дерев та перевезенні деревини на власному гужовому транспорті, будучи зупиненим майстром лісу Дублянського лісництва ДП «Самбірське лісове господарство» ОСОБА_4 , який має статус працівника правоохоронного органу, достовірно знаючи про це, умисно з метою перешкоджання його законній діяльності з охорони лісу, почав шарпати останнього за одяг, штовхнув в область грудей, від чого потерпілий впав на огорожу, - вказаними діями обвинувачений вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Крім того ОСОБА_5 досудовим розслідуванням обвинувачується, що 11.03.2021р. о 17.00год. у подальшому під час вчинення вищевказаних дій, перебуваючи неподалік лісового масиву у с. Городище Самбірського району Львівської області, маючи умисел на заволодіння чужим майном із корисливих мотивів вихопив з рук ОСОБА_4 мобільний телефон марки «Nokia 150» із стартовим пакетом мобільного зв`язку «Київстар», поклав собі у кишеню та поїхав за місцем свого проживання, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 395грн.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе по суті не визнав та показав, що 11 березня 2021 року близько 11.00год. він гужовою підводою поїхав у с. Городище Самбірського району Львівської області в напрямку лісових насаджень, щоб назбирати дров для домашнього опалення; жодного сироростучого дерева він не зрізав. Повертаючись додому о 16.30год. його наздогнав автомобіль, який зупинився спереду його підводи; із автомашини вибіг працівник лісового господарства ОСОБА_7 , котрий одразу схопив коней за кантар та почав їх розвертати, нічого не пояснивши; ОСОБА_5 одразу зіскочив з підводи та підійшов до потерпілого, щоб забрати його від коней з метою уникнення їх полохання; ОСОБА_4 категорично не погоджувався відпускати коней і почалася шарпанина. У цей час із автомобіля вийшов ОСОБА_8 та попросив припинити конфлікт, після чого потерпілий на деякий час залишив підводу; через деякий час він знову підійшов до коней та почав їх тримати за кантар і тоді ОСОБА_5 взяв його за плече та відвів у сторону; після чого обвинувачений, поправляючи упряж, побачив на землі мобільний телефон чорного кольору, який помилково прийняв за свій, підняв його, сів на підводу та поїхав додому; вже через 15 хвилин до його будинку під`їхали працівники поліції, які повідомили про викрадення ним мобільного телефону; це для нього було здивуванням, оскільки він не мав наміру такого робити; коли дістав із кишені куртки мобільний телефон, то побачив, що це не його і одразу передав телефон працівникам поліції.

Незважаючи на невизнання провини обвинуваченим за інкримінованими йому статтями кримінального закону, його вина у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 342 КК України повністю підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема показаннями потерпілого та свідка.

Із них потерпілий ОСОБА_4 суду показав, що працює майстром лісу Дублянського лісництва; 11 березня 2021 року виконуючи свої посадові обов`язки, виявив незаконну порубку лісу на території Черхавського лісництва, що біля с. Городище Самбірського району Львівської області. Цього ж дня о 16.00год., перебуваючи на території ферми села він побачив, що по дорозі рухається ОСОБА_5 на підводі, запряженої кіньми та заповненою деревиною, котрий не раз був притягнутий до відповідальності за незаконну рубку лісу. Він попросив ОСОБА_8 , який був на території ферми, підвезти його автомобілем щоб наздогнати ОСОБА_5 і, наздогнавши останнього, ОСОБА_4 підійшов до нього та запитав що він везе і скільки він ще буде незаконно рубати ліс; у відповідь обвинувачений почав висловлюватися до нього нецензурними словами, потерпілий витягнув із кишені телефон, щоб подзвонити, на що ОСОБА_5 вирвав у нього з рук телефон, взяв його за верхній одяг та потягнув у сторону хвіртки, повалив на землю, нанісши при цьому три удари рукою в ділянку грудей. У цей час вибіг із машини ОСОБА_8 та забрав ОСОБА_5 , потім останній сів на підводу і поїхав не повернувши при цьому телефон. Тоді він взяв у ОСОБА_8 мобільний телефон та зателефонував у поліцію; коли він із працівниками поліції приїхали до будинку ОСОБА_5 , обвинувачений виніс йому мобільний телефон та повернув.

Свідок ОСОБА_8 суду показав, що 11.03.2021 року він із працівниками перебували на території його ферми в с. Городище Самбірського району Львівської області; цього ж дня о 13.00год. до ферми прийшов ОСОБА_4 , котрий розповів, що на його підвідомчій ділянці вирубали дерева. Тоді через деякий час вони побачили як по дорозі рухається підвода з кіньми, заповнена деревиною; ОСОБА_4 попросив підвезти його автомобілем, щоб наздогнати підводу, на що ОСОБА_8 погодився. Зупинившись біля підводи на відстані 2м. та, побачивши, що керує кіньми обвинувачений, ОСОБА_4 вийшов з автомобіля та попрямував до нього; свідок чув як той запитав ОСОБА_5 «скільки він ще буде продовжувати красти ліс», на що останній почав виражатися нецензурними словами; вони почали штовхатися і обвинувачений повалив ОСОБА_4 на сітку. Тоді ОСОБА_8 одразу вибіг із машини та забрав ОСОБА_5 ; останній сів на підводу та поїхав, а потерпілий взяв у ОСОБА_8 мобільний телефон та викликав працівників поліції; він не бачив як мобільний телефон ОСОБА_4 опинився в обвинуваченого, а тому деталей суду не повідомив.

Також вина обвинуваченого у вчиненні цього злочину підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами:

Заявою потерпілого ОСОБА_4 від 11.03.2021р. на ім`я т.в.о. начальника Самбірського РВП ГУ НП у Львівській області, в якій він просить прийняти міри до ОСОБА_5 , який 11.03.2021р. о 17.30год. неподалік ферми в с. Городище Самбірського району Львівської області гужовим транспортом перевозив деревину породи дуб та вчинив конфлікт при виконанні ОСОБА_4 своїх службових обов`язків.

Повідомленням директора ДП «Самбірський лісгосп» ОСОБА_9 про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та внесення відомостей до ЄДРР за ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 342 КК України відносно ОСОБА_5 , котрий неодноразово здійснював крадіжку лісової продукції в Дублянському лісництві.

Наказом ДП «Самбірський лісгосп» №1 від 14.07.2017р. про прийняття на роботу майстром лісу дільниці №4 Дублянського лісництва ОСОБА_4 . Посадовою інструкцією майстра лісу, де зазначені відповідні його завдання та обов`язки, зокрема зупинка та огляд транспортних засобів, знарядь, добутих деревини та інших продуктів лісу.

Договором про повну матеріальну відповідальність про те, що ОСОБА_4 , який займає посаду майстра лісу Дублянського лісництва відповідає за збереження ввірених йому матеріальних цінностей; актом прийомки-здачі дільниці від 18.04.2017р., де вказано які лісові квартали закріплені за ОСОБА_4 .

Рапортом лісничого ОСОБА_10 про вчинення фізичного нападу на майстра лісу ОСОБА_4 .

Рапортом ОСОБА_4 від 11.03.2021р. про те, що під час виконання ним своїх обов`язків із виявлення самовільної порубки лісу щодо нього були вчинені фізичні дії з боку ОСОБА_5 .

Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 22.03.2021 року із участю потерпілого ОСОБА_4 та доданим до нього відеозапису на DVD-R диску, в ході якого потерпілий розповів, - де, як та за яких обставин при виконанні останнім своїх службових обов`язків з перевірки самовільної вирубки лісопродукції, обвинувачений вчинив опір, наніс йому два удари в груди та забрав у нього мобільний телефон, щоб він не подзвонив у поліцію.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 08.04.2021р. з участю свідка ОСОБА_8 та доданим до нього відеозапису на DVD-R диску, в ході якого ОСОБА_8 показав про те, що 11.03.2021р. він бачив шарпанину між обвинуваченим та потерпілим, чи наносив ОСОБА_5 удари потерпілому в груди він не бачив, як і того що обвинувачений вирвав із рук потерпілого мобільний телефон.

Протоколом допиту підозрюваного від 25.03.2021р., в якому відображені події, що сталися 11.03.2021 року в с. Городище Самбірського району Львівської області зі слів ОСОБА_5 .

Водночас суд констатує, що не заслуговує на увагу та не підлягає задоволенню клопотання захисника-адвоката про визнання запропонованими стороною обвинувачення доказів недопустимими, а саме: протоколу огляду місця події від 11.03.2021р.; протоколу огляду предметів від 12.03.2021р.; постанови слідчого від 12.03.2021р. про визнання та долучення до справи речового доказу; речовий доказ мобільний телефон «Нокіа» модель РМ-1190 чорного кольору; довідка ФОП ОСОБА_11 за вих. №21 від 18.03.2021року про вартість майна, як такі, що одержані та використані у справі не у відповідності із визначеним КПК України порядком, а відтак не можуть бути взяті до уваги при ухваленні рішення.

Окрім того стороною захисту заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи та дослідження у судовому засіданні: Витяг з ЄДРДР від 12.03.2021р. про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 186 КК України; постанову про створення слідчої групи від 12.03.2021р. та доручення про проведення досудового розслідування від 12.03.2021р., що згідно його позиції підтверджує визнання недопустимими вищезазначені письмові докази, оскільки слідча дія, іменована як протокол огляду місця події проведена старшим слідчим СВ Самбірського відділу поліції ОСОБА_12 11.03.2021р. до внесення відомостей про кримінальне правопорушення, та складений не уповноваженою на той час особою.

Конституцією України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Ч. 2 ст. 3 Конституції регламентовано, що головним обов`язком держави проголошено утвердження та забезпечення прав і свобод людини, а отже, правоохоронні органи та суд при встановленні істини під час розслідування і розгляду кримінальної справи зобов`язані дотримувати гарантій прав і свобод людини і громадянина, закріплених у Конституції та в інших законах України. Згідно зі ст. 9 Конституції чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом і застосування презумпції невинуватості.

Як установлено судом у рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000028 від 12.03.2021 року, така слідча дія як огляд місця події проведена 11 березня 2021 року відповідно до вимог Кримінального процесуального Закону України, оскільки ч. 3 ст. 214 КК України передбачає у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань проводити такі слідчі дії, а відповідно вважається допустимим доказом, як і ті, що отримані у результаті та після цієї слідчої дії, а тому така позиція захисника-адвоката не знайшла свого підтвердження в ході дослідження письмових доказів.

Тому, оцінюючи досліджені докази суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у Кримінальному процесуальному Законі, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі, сумніву в своїй належності та допустимості не викликають.

Відтак дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 342 КК України, як опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Аналізуючи представлені суду докази і даючи об`єктивну оцінку діям обвинуваченого, суд приходить до наступних висновків:

Суд не вбачає підстав не вірити свідченням потерпілого, нічим не спростованими, підтвердженими показаннями свідка ОСОБА_8 та доказами зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що потерпілий діяв у межах наданих йому законом повноважень з метою попередження незаконної порубки лісу. Також судом звернуто увагу на те, що як потерпілий так і свідок надали суду однакові показання, послідовні і без розбіжностей; у тому числі про деталі вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, - про час, місце, наявність обставин вчиненого і фактів, що мають значення для кримінального провадження. Наведені вище їх показання узгоджуються між собою, не містять протиріч і сумнівів; а також суд констатує, що вони узгоджуються у тому числі з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_5 , котрий однаково не заперечив наведених обставин і фактів, крім визначеного ними способу захисту, що нібито ОСОБА_4 самостійно напав на обвинуваченого.

До показань обвинуваченого, що він не учиняв цих інкримінованих йому дій, а потерпілий сам вступив з ним у конфлікт і почав шарпанину, суд відноситься критично, бо вони спростовані показами потерпілого щодо обставин вчинення незаконних дій, показаннями свідка ОСОБА_8 , який бачив та показав у судовому засіданні при яких обставинах виник конфлікт між обвинуваченим та потерпілим, а також вчиняв активні дії для його припинення; невизнання обвинуваченим провини суд розцінює виключно як спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Одночасно як на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні ним відкритого викрадення чужого майна сторона обвинувачення також посилається на: заяву ОСОБА_5 від 11.03.2021р. про добровільну видачу співробітникам поліції мобільного телефону, який він підняв із землі, так як думав що це його; даними протоколу огляду місця події від 11.03.2021р., в ході якого обвинувачений добровільно видає працівникам поліції мобільний телефон, постанову про визнання та прилучення до справи речового доказу від 12 березня 2021року згідно якої мобільний телефон марки «Нокія», моделі РМ-1190, визнаний речовим доказом та повернутий потерпілому ОСОБА_4 під розписку; розписка ОСОБА_4 , котрий отримав мобільний телефон.

Разом з тим стороною захисту на підтвердження невинуватості ОСОБА_5 у відкритому заволодінні чужим майном представлено фотознімки мобільного телефону моделі «Ерго» чорного кольору, який належить обвинуваченому та подібний на телефон потерпілого, мобільний телефон оглянутий в ході дослідження доказів.

Таким чином з приводу пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 186 КК України суд приходить до наступного висновку:

Вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та частини 2 статті 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Приписом частини 3 статті 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності та, виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо кого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення «Кобець проти України» (заява №16437/04, 14 лютого 2008 року, п. 43); «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey, заява №25657/94, 10 липня 2001 року, п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Відповідно до ст. 186 КК України грабіж - це відкрите викрадення чужого майна.

Суб`єктивна сторона цього злочину передбачає тільки прямий умисел, коли особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, таємно вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі та бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний. Викрадення завжди полягає в активній поведінці винної особи, спрямованій на незаконне та безоплатне вилучення чужого майна поза волею власника.

Разом з тим у ході судового розгляду на підставі наведених вище доказів встановлено, що умисел обвинуваченого був направлений на попередження дій потерпілого, який мав намір за допомогою мобільного телефону повідомити поліцію про незаконну вирубку деревини обвинуваченим; судом проаналізовано показання потерпілого та пояснення обвинуваченого, та суд приходить до переконання, що незважаючи на їх суперечливість, такі не підтверджують наявність умислу та корисливого мотиву в діях обвинуваченого, що сам безпосередньо потерпілий не усвідомлював суспільної небезпечності таких дій та особисто не сприймав такі дії обвинуваченого як викрадення майна з метою збагачення.

Суд уважає, що всі докази в їх сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого у відкритому викраденні чужого майна, оскільки під час судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено наявності прямого умислу обвинуваченого ОСОБА_5 на відкрите викрадення мобільного телефону, бо наміру в обвинуваченого завдяки таким діям завдати потерпілому матеріальну шкоду не було; як і не було доведено існування корисливого мотиву та мети - бажання обвинуваченого до незаконного збагачення самому або незаконного збагачення інших осіб. Мотив і мета нерозривно поєднані.

За відсутності корисливого мотиву в діях винної особи, яка заволоділа майном, грабіж відсутній (Огляд судової практики Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у провадженнях про злочини проти власності, Постанова від 06 грудня 2018 року, справа №718/642/16-к).

За таких обставин суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, аналізуючи та оцінюючи в сукупності всі докази, що досліджені у судовому засіданні, приходить до висновку, що стороною обвинувачення не здобуто достатньо доказів, які могли б довести про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, а тому ОСОБА_5 підлягає виправданню у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 342 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого, відсутність тяжких наслідків; особу обвинуваченого, - раніше не судимого, який позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінеті не перебуває.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого відсутні.

За ст. 12 КК України вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення є нетяжким злочином.

Вимогами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи із засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності чи для призначення більш м`якого покарання обвинуваченому, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини Кримінального Кодексу України за вчинене, - не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому судом ураховано окрім загальних засад такого, і роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах установленого звинувачення обвинуваченому ОСОБА_5 із урахуванням наведеного і загальних засад призначення покарання, аналізуючи матеріали досудового розслідування в сукупності із поясненнями обвинуваченого, позицій потерпілого та прокурора про обрання покарання у межах передбаченої санкції Кримінального закону; із урахуванням поведінки особи до і після вчинення злочину, вимоги закону, - із урахуванням всіх обставин справи, - суд прийшов до висновку, що йому слід призначити покарання у виді штрафу, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень для реалізації принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Цивільного позову за встановленим законом порядком не заявлено, витрати на залучення експерта відсутні; питання речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України; заходи забезпечення кримінального провадження не вживались.

Керуючись ст. ст. 370, 373 - 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 186 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Речовий доказ по справі мобільний телефон «Nokia» моделі «RM-1190» вважати повернутим потерпілому ОСОБА_4 .

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду в апеляційному порядку протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя