Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/1489/21
Провадження № 1-кп/490/329/2021
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Лаврівка Кіровоградської області, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, виконує роботу кухаря в ресторані "Шалений Патрік", мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не вчиняв злочинів та не судився,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною 4 статті 407, частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

З 17 березня 2014 року на Україні триває особливий період.

З 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом.

Наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 164-РС від 22.08.2017 року його призначено на посаду телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу вогневої підтримки десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 173 від 23 серпня 2017 року його зараховано до списків особового складу цієї частини та поставлено на всі види грошового забезпечення.

Наказом командира цієї ж частини № НОМЕР_2 від 30 жовтня 2017 року йому присвоєне чергове військове звання "матрос".

Проте:

-20 вересня 2018 року о 08 годині 30 хвилин він не з`явився вчасно на службу без поважних причин та був відсутній на місці служби без поважних причин до 11 січня 2019 року;

-21 січня 2019 року о 08 годині 30 хвилин він не з`явився вчасно на службу без поважних причин та був відсутній на місці служби без поважних причин до 22 лютого 2019 року

Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винними у вчиненні яких визнаються обвинувачені

Дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України - як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

1. Під час судового розгляду справи обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав, підтвердив усі викладені вище обставини.
При цьому він пояснював, що відповідно до посадових обов`язків телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку взводу вогневої підтримки був відповідальним за збереження військового майна, зокрема - рацій, обладнання до них тощо.
Проте, його молодші командири "вирішили", що він має нести відповідальність за втрату прибору нічного бачення, який взагалі йому не передавався та до збереження якого відношення він не мав. Та вони звернулись до нього із вимогою про відшкодування вартості цього прибору, до того ж - не відповідно до прийнятого у встановленому законом порядку рішення через відповідні розрахункові рахунки, але - готівкою та на їх користь.
Не збагнувши, як слід себе поводити у такій ситуації та не змігши переконати, що робити такого не повинен, він вирішив залишити місце служби.
За такого 20 вересня 2018 року на службу він не вийшов.
Далі він поспілкувався зі своїм батьком, та той порадив йому спробувати владнати ситуацію, пояснивши її старшим начальникам. Скориставшись цією порадою, 11 січня 2019 року він повернувся у розташування частини та звернувся до старших командирів за вирішенням питання.
Проте, таке позитивних результатів не мало та молодші командири продовжили висувати йому вимоги про відшкодування готівкою на їх користь вартості втраченого приладу.
З огляду на таке, 21 січня 2019 року він /обвинувачений/ знов залишив територію військової частини.
Згодом йому подзвонили та повідомили, що прибор, відшкодування вартості якого з нього вимагали, був знайденим.
В зв`язку із таким 22 лютого 2019 року він повернувся на службу та продовжив служити у військовій частині.
Обвинувачений також вказував, що ані - до цього випадку, ані - після нього жодних ускладнень по службі в нього не було.
Вказував обвинувачений й про те, що у вчиненому він кається та про свій вчинок шкодує, розуміє, що не мав права залишати територію військової частини та мав вирішити конфлікт у передбаченому законом порядку.

Оскільки обставини та причини відсутності обвинуваченого за місцем служби протягом періодів з 20 вересня 2018 року по 11 січня 2019 року та з 21 січня 2019 року по 22 лютого 2019 року сторонами кримінального провадження не оспорюються, суд, керуючись приписами частини 3 статті 349 КПК України, з урахуванням думки учасників судового провадження про можливість такого, визнав недоцільним подальше дослідження доказів щодо цих обставин.

З огляду на таке, ці обставини суд вважає встановленими.

2. Вирішуючи питання про наявність в цьому випадку поважних причин для нез`явлення на військову службу, суд враховує таке.

2.1. Дії військовослужбовця у разі виникнення обставин, про які посилається обвинувачений, є регламентованими статтею 12 Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України, відповідно до приписів якої:

"Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові".

При цьому відповідно до статті 14 цього ж Статуту у разі, якщо безпосередній начальник не може вирішити поставлене питання або ж - відмовляється його вирішувати, про ці обставини військовослужбовець має повідомити наступного прямого начальника.

2.2. Та, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд відзначає, що з показів самого обвинуваченого вбачається, що до таких дій він не вдався, належним чином до своїх начальників із приводу проблеми, що виникла, не звернувся (зокрема - шляхом подання письмового рапорту), натомість 20 вересня 2018 року не вийшов на службу.

Та це зауваження є особливо актуальним з огляду на те, що ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом, отже - добровільно та свідомо вступив у військові відносини та добровільно взяв на себе зобов`язання у них діяти відповідно до вимог статутів Збройних Сил України.

2.3. На наявність же в нього перешкод для дотримання статутного порядку обвинувачений не посилається, відомості про наявність таких перешкод в матеріалах справи є відсутніми.

2.4. Що ж стосується посилань обвинуваченого про його звернення до одного з прямих начальників під час його першого повернення на службу, то вони не є належним чином доведеними та виправити становище, яке склалось в зв`язку з його першим залишенням військової частини, не є спроможним.

Наведені обставини у сукупності, зокрема - те, що обвинувачений не дотримав встановленого статутного порядку без поважних причин - призводе суд до висновку про те, що він не з`являвся на службу без поважних причин..

З урахуванням наведеного суд вважає вину обвинуваченого у вчиненні злочину за встановлених судом обставинами доведеною.

Мотиви зміни обвинувачення.

Органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням дії ОСОБА_4 щодо кожного періоду відсутності на території військової частини кваліфіковані окремо, через що його дії двічі кваліфіковані за частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України.

Проте:

-відповідно до статті 32 Кримінального Кодексу України, пункту 3 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року "Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки" /надалі - Пленуму/ неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів, якщо вони передбачені тією самою частиною тієї самої статті Особливої частини Кримінального Кодексу України утворюють повторність злочинів;
-відповідно до абзацу 2 пункту 7 Пленуму у разі, якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину, то окрема кваліфікація кожного з них не потрібна, проте факт вчинення злочину повторно може бути враховано, як обтяжуючу покарання обставину
Таке доводить, що кваліфікація усіх вчинених обвинуваченим злочинів має здійснюватись за однією частиною відповідної статті.

За такого кваліфікація дії ОСОБА_4 за кожним фактом його відсутності на території військової частини є зайвою, через що повторну вказівку про вчинення ним злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України з пред`явленого йому обвинувачення слід виключити.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

1. Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд, відповідно до частини 1 статті 66 Кримінального Кодексу України враховує, що на момент розгляду цього кримінального провадження він щиро розкаявся, під час здійснення кримінального провадження активно сприяв у розкритті злочину та судовому розгляді кримінального провадження.
Ту обставину, що обвинувачений добровільно з`являвся на службу та у розшуку не перебував, суд розцінює, як його з`явлення із зізнанням, та таке також враховує, як обставину, що пом`якшує його покарання.

2. Окрім того суд враховує, що покази обвинуваченого поза розумним сумнівом доводять, що в зв`язку з проходженням ним служби в нього склалась складна ситуація. Та, як доведено вище, сутність вчиненого ним злочину полягає ні в чому інакшому, як у тому, що належний вихід з такої ситуації він не знайшов.
При цьому обставини його попередньої та подальшої служби доводять, що в "штатних" ситуаціях істотних порушень військової дисципліни він не допускав.
За такого суд вважає доведеним, що цей злочин обвинувачений вчинив внаслідок збігу тяжких обставин, що склались під час проходження ним служби.
Та цю обставину суд, керуючись пунктом 5 частини 1 статті 66 Кримінального Кодексу України також враховує, як обставину, що пом`якшує його покарання.

3. В зв`язку з таким суд враховує й те, що на момент вчинення злочину обвинуваченому виповнився лише 21 рік.
З огляду на таке суд вважає, що в цьому випадку значний вплив на вчинення злочину мав вік обвинуваченого, адже притаманні такому віку незрілість та недосвідченість поза розумним сумнівом не дозволили обвинуваченому належним чином оцінити ситуацію, що склалась, та прийняти у цій ситуації вірне рішення.
Та цю обставину суд, керуючись частиною 2 статті 66 Кримінального Кодексу України також враховує, як обставину, що пом`якшує його покарання.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого.

В межах цього кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_4 не з`являвся на службу без поважних причин двічі, отже - вчинив злочин повторно.
Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 67 Кримінального Кодексу України ця обставина може бути врахованою судом, як така, що обтяжує покарання обвинуваченого.
При вирішенні питання про те, чи має ця обставина бути врахованою у цьому випадку, як така, що обтяжує покарання, суд враховує таке.

В цьому випадку проміжок часу між періодами відсутності обвинуваченого за місцем служби становить 10 днів.
До того ж, з показів обвинуваченого, які в цій частині матеріалами кримінального провадження не спростовуються, вбачається, що його повторна відсутність за місцем служби була викликана тими ж мотивами, що й перша, та стала продовженням реалізації умислу, що виник в нього перед першою неявкою на службу.
До того ж, обидві неявки обвинуваченим були вчиненими з метою досягнення однієї мети - ухилення від складної ситуації, що склалась під час проходження ним служби.
За такого усі вчинювані обвинуваченим діяння як не є повною мірою, то - тісно межують з одним ускладненим продовжуваним злочином.
Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що в цьому випадку повторність залишення обвинуваченим місця служби не потягла за собою підвищення суспільної небезпеки вчинених обвинуваченим діянь або його особи.
За такого суд вважає за можливе не враховувати цю обставину, як таку, що обтяжує відповідальність ОСОБА_4 .

Мотиви призначення покарання.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно ОСОБА_4 , суд, керуючись приписами статті 65 Кримінального Кодексу України, виходе з санкції частини 4 статті 407 Кримінального Кодексу України, враховує ступень тяжкості вчиненого ним злочину, обставини, що пом`якшують його відповідальність, а також особу винного.

В зв`язку із цим суд враховує таке.

Щодо ступеня тяжкості вчиненого злочину

В цьому випадку ОСОБА_4 був вчинений злочин, який відповідно до статті 12 Кримінального Кодексу України є тяжким.

В той же час суд враховує, що порядок проходження військової служби обвинуваченим був порушений не в період його участі у бойових діях, а внаслідок його вчинення жодних істотних наслідків не настало.

Враховує суд й те, що в цьому випадку сутність злочину полягає лише у тому, що обвинувачений не скористався статутним порядком вирішення питання, що виникло в нього під час проходження служби.

Та ці обставини у сукупності свідчать про зниження ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину.

Щодо особи винного.

1. ОСОБА_4 на обліках в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, стабільне джерело доходу, намагається створити сім`ю, за місцем проживання характеризується позитивно.

2. Оцінка його характеристики за місцем служби призводить до такого.

2.1. Зокрема, у характеристиці відзначається, що він: "До своїх обов`язків відносився задовільно", все ж таки - "працював над вдосконаленням своїх знань, умінь та навичок".

Відзначається також, що він: "Вмів відстояти свою точку зору… Спаведливий та чесний. Шанував військову форму одягу, тримає її чистою та охайною…В стройовому відношенні підтягнутий. Політичним життям в державі цікавиться. Державною мовою володіє".

Зі змісту характеристики також вбачається, що він, хоча й "не завжди", але все ж таки проявляв ініціативу при виконанні покладених завдань.

2.2. У характеристиці також відзначається, що обвинувачений: "Вимогами статутів ЗС України та інших документів в обсязі своїх функціональних обов`язків володів задовільно, та не завжди керувався ними в повсякденному житті"

З цього приводу суд відзначає, що саме ця обставина, а саме - неповне володіння вимогами Статутів та невміння користуватись ними в повсякденному житті - й призвела до вчинення обвинуваченим злочину, що наразі розглядається судом.

За такого суд не вбачає за необхідне повторно враховувати це посилання характеристиці під час ухвалення вироку.

2.3. Що ж стосується самих по собі посилань у характеристиці, ніби обвинувачений "характеризується з негативного боку", то їх, як такі, що суперечать іншому тексту характеристики, під час ухвалення вироку суд не враховує.

Наведене доводить, що за місцем служби обвинувачений характеризується в цілому позитивно.

Оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд вважає доведеним, що в цьому випадку вчинений обвинуваченим злочин не є проявом його ставлення до служби та до своїх обов`язків у суспільстві, але - наслідком випадкового збігу обставин.

Визначення виду та міри покарання.

1. Частина 4 статті 407 Кримінального Кодексу України передбачає один вид основного покарання - позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

2. Але наведені вище обставини у їх сукупності, а саме

-вказані вище відомості про особу обвинуваченого, а саме - те, що вчинення ним злочину не є проявом його відношення до військового обов`язку та його обов`язків у суспільстві;

-встановлені вище відомості про сутність вчиненого ним злочину, а саме - те, що він полягав ні в чому іншому, як у порушенні обвинуваченим статутним порядком вирішення питання, що виникло в нього під час проходження служби;

-наявність встановлених судом обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , зокрема, те, що:

1.обвинувачений вчинив злочин внаслідок збігу тяжких обставин;

2.обвинувачений вчинив злочину молодому віці;

3.щиро покаявся у скоєному, з`явився із зізнанням та сприяв кримінальному провадженню.

свідчать про істотне зниження суспільної небезпеки особи обвинуваченого та вчиненого ним злочину.

У своїй сукупності ці обставини, сукупно з висновками за матеріалами досудової доповіді про недоцільність позбавлення волі обвинуваченого, дозволяють на підставі частини 1 статті 69 Кримінального Кодексу України призначити ОСОБА_4 більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції частини 4 статті 407 Кримінального Кодексу України.

3. При цьому зважаючи, що перевиховання обвинуваченого є можливим без його ізоляції від суспільства, суд вважає за можливе обрати йому покарання у вигляді штрафу. Суд враховує також, що покарання саме такого виду є домірним сутності умов проходження військової служби за контрактом.

При визначенні розміру штрафу, який слід стягнути з обвинуваченого, суд враховує вимоги статті 53 Кримінального Кодексу України щодо розмірів штрафів, які можуть бути призначені за вчинення кримінальних правопорушень, тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його кваліфікуючі ознаки, матеріальне становище обвинуваченого.

Виходячи з цього суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в розмірі 240 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у сумі 4.080 грн.

4. Прокурор пропонує призначити обвинуваченому покарання без урахування наведеного вище та виходячи лише з необхідності підтримання військової дисципліни.

Але відповідно до статті 3 Дисциплінарного Статуту Збройних Силу України військова дисципліна досягається не шляхом застосування кари та залякування військовослужбовців, але шляхом поєднання, зокрема повсякденної вимогливості командирів і начальників до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу, їх справедливого ставлення до підлеглих.
Та в цьому випадку виявом справедливості є питання відповідності засобів репресії вчиненому правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за правопорушення повинно бути домірним вчиненому.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини

Та призначене судом покарання, на відміну від запропонованого прокурором, повністю відповідає цим вимогам, адже повною мірою враховує ставлення обвинуваченого до служби, його внесок у захист територіальної цілісності та незалежності України, інші відомості про його особу та характер вчиненого ним правопорушення.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 373-374, 474 - 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання із застосуванням статті 69 Кримінального Кодексу України у вигляді штрафу у розмірі 240 /двохсот сорока/ неоподатковуваних мінімумів доходів громадян /у сумі 4.080 грн./
Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_6 =

24.12.2021