Справа №591/6367/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1502/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2021 року, якою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 було продовжено застосований відносно них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження №0001315 від 18.06.2021 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.3 ст.357, ч.2 ст. 309 КК України.

У судовому засіданні суду першої інстанції прокурор заявив клопотання, в яких просив продовжити обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, які обґрунтовував тим, що ризики, які існували при застосуванні запобіжного заходу обвинуваченим, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, на даний час існують та не зменшились.

21 грудня 2021 року ухвалою колегії суддів Зарічного районного суду м. Суми було продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, до 18 лютого 2021 року включно без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та винести нову ухвалу в цій частині про відмову в задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Свої вимоги захисник обґрунтовував тим, що прокурор подав одне клопотання на всіх трьох обвинувачених, що не передбачено КПК України та є істотним порушенням ч.4 ст.184 КПК України, суд не надав належної правової оцінки даним діям прокурора.

Вказував, що прокурор не надав жодного доказу, який би підтверджував наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не обґрунтував їх та не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам на які він посилається.

Зазначав, що суд, встановлюючи наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України не дослідив питання характеру обвинуваченого, його моральності, місце проживання, рід занять, майновий стан та усі види зв`язку з Україною, зв`язки за кордоном, при цьому, обвинувачений характеризується задовільно, має постійне місце проживання, має двох малолітніх дітей, працював неофіційно, отримував матеріальну допомогу від матері.

Вказував, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України неогбрунтований, оскільки жодного свідка в цій справі не має та прокурор не надав суду жодної інформації щодо заявлених стороною обвинувачення свідків, а що стосується ризику спливу на потерпілих, то дане твердження носить не конкретний, а абстрактний характер та не підтверджується жодним доказом.

Зазначав, що встановлюючи наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України суд не обґрунтував наявність даного ризику належними та допустимими доказами.

В дане судове засідання учасники судового провадження - обвинувачений ОСОБА_7 та прокурор не з`явились, про призначення кримінального провадження до апеляційного розгляду вони повідомлені належним чином, що вбачається з рекомендованих поштових повідомлень, клопотань про розгляд провадження за їх участі від учасників провадження не надходило, крім того, прокурор направив заяву про розгляд даної апеляційної скарги без його участі, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.422-1 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь головуючого-судді, позицію захисника, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовільнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК Укрїни, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів, в провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.3 ст.357, ч.2 ст. 309 КК України.

21 грудня 2021 року ухвалою колегії суддів Зарічного районного суду м. Суми було продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, до 18 лютого 2021 року включно без визначення розміру застави.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та продовжуючи строк тримання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що встановлені судом обставини при продовженні обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінились, продовжують існувати ризики, які існували на момент обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу, а також те, що судове провадження не може бути завершене до спливу строку тримання під вартою.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Щодо тверджень апелянта про те, що прокурор подав одне клопотання на всіх трьох обвинувачених, що не передбачено КПК України та є істотним порушенням ч.4 ст.184 КПК України, суд не надав належної правової оцінки даним діям прокурора, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що прокурором було подано 3 клопотання про продовження запобіжних заходів відносно кожного обвинуваченого окремо.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами апелянта відносно того, що в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування наявних ризиків, які визначені в ч.1 ст.177 КПК України, оскільки такі доводи спростовуються змістом клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з якого вбачається, що ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України були належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, встановлюючи наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України не дослідив питання характеру обвинуваченого, його моральності, місце проживання, рід занять, майновий стан та усі види зв`язку з Україною, зв`язки за кордоном, при цьому, обвинувачений характеризується задовільно, має постійне місце проживання, має двох малолітніх дітей, працював неофіційно, отримував матеріальну допомогу від матері, на переконання колегії суддів не є підставою для зміни обраного запобіжного заходу, оскільки дані обставини існували і на час вчинення інкримінованих йому злочинів, проте не стали стримуючим фактором.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України неогбрунтований, оскільки жодного свідка в цій справі не має та прокурор не надав суду жодної інформації щодо заявлених стороною обвинувачення свідків, а що стосується ризику спливу на потерпілих, то дане твердження носить не конкретний, а абстрактний характер та не підтверджується жодним доказом, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, а саме клопотанням прокурора.

Щодо доводів апелянта про те, що встановлюючи наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України суд не обґрунтував наявність даного ризику належними та допустимими доказами, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки вони спростовуються клопотанням прокурора.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку усім обставинам провадження та прийшов до вірного висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, яким доведена неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу та доцільність продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому, оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2021 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4