ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 610/705/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/720/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: виправдувальний вирок ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою прокурора на виправдувальний вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 31 08 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вищевказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гусарівка Балаклійського району Харківської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 16 04 2019 року вироком Балаклійського районного суду Харківської області за ч. 3 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1рік,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Долю речового доказу та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст. ст. 100, 126 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 02 лютого 2020 року, близько 20-00 години, більш точного часу встановити не виявилося за можливе, маючи умисел на викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, діючи умисно, таємно та протиправно, повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями не спостерігають стороні особи, зайшов через вхідну хвіртку до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , звідки з приміщення з сараю викрав мішок із брухтом міді, вагою 2,4 кг., згідно з висновком судового експерта № 6/317СЕ-20 від 12 02 2020 року вартістю 252,60 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на свій власний розсуд, заподіявши таким чином матеріальний збиток потерпілому ОСОБА_9 на зазначену суму.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням у приміщення, вчинена повторно.

В процесі судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази, допитавши обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, викладені у обвинувальному акті стосовно обвинувачення ОСОБА_7 не знайшли свого об`єктивного підтвердження, у зв`язку з чим останній підлягає виправданню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, просить про його скасування та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 16 04 2019 року у виді 1 року позбавлення волі та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Крім того, просить про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні та про повторний виклик та допит потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор підтримав доводи апеляційної скарги частково та просив призначити новий судовий розгляд вказаного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 не вбачали підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та дату розгляду справи в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційної скарги за його відсутності не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження та повторно дослідивши докази про дослідження яких клопотав прокурор, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Конституція України, а саме стаття 62 гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому і полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Колегія суддів констатує, що у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпаки гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Вказане означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у людини не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі "Авшар проти Туреччини" - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.08.2008 року у справі "Кобець проти України" - п.43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі "Веренцов проти України" - п.86, "Яллох проти Німеччини").

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив, що оскільки аналіз усіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, не дозволяє дійти висновку про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочинного діяння, то в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, витлумачивши всі не усунуті сумніви на користь обвинуваченого, останній підлягає виправданню за недоведеністю вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якого сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Доводи ж апеляційної скарги прокурора щодо незаконності вироку та неправомірності дій ОСОБА_7 на думку колегії суддів не знайшли свого підтвердження та спростовуються:
- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні суду першої інстанції винуватим себе в об`ємі пред`явленого обвинувачення не визнав, при цьому зазначив, що під час досудового розслідування на нього вчинявся моральний тиск з боку органів досудового розслідування, що змусило його оговорити себе у вчиненні інкримінованого йому злочину;
- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що добре знає обвинуваченого ОСОБА_7 , перебуває з ним у добрих стосунках. З боку працівників поліції на нього здійснювався психологічний тиск у виді погроз, що змусило його у поданій ним заяві про вчинене кримінальне правопорушення оговорити ОСОБА_7 . Також зазначив, що мідь, яку нібито у нього викрали, йому не належить.

Разом з тим, судом першої інстанції досліджено та надано оцінку наступним письмовим документам, наданим стороною обвинувачення:

- витягу з ЄРДР від 08 02 2020 року;
- протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07 02 2020 року;
- протоколам огляду місця події від 08 02 2020 року та 27 02 2020 року та фототаблиці до них;
- протоколу проведення слідчого експерименту та доданому до нього диску з відеозаписом проведення слідчого експерименту від 05 03 2020 року;
- постанові про визнання речовими доказами від 10 02 2020 року;
- довідці про витрати на проведення експертизи та висновок експерта №6/317СЕ-20 від 12 02 2020 року;
- дослідженому у судовому засіданні речовому доказу брухту міді, вагою 2,4 кг., щодо якого обвинувачений зазначив, що бачив даний речовий доказ 3 рази під час слідчого експерименту, у відділі поліції, коли до нього було застосовано тиск морального характеру та у судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо втрати цими доказами доказового значення, оскільки у суду не має можливості перевірити законність їх отримання.

Апеляційна скарга прокурора містить клопотання про повторний допит потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , проте, зважаючи на те, що судом першої інстанції в повній мірі надана оцінка допиту потерпілого, а від допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прокурор відмовився у судовому засідання під час ухвалення вироку, через неможливість їх допиту у зв`язку з перебуванням за кордоном, колегія суддів вважає за недоцільне проводити повторний допит потерпілого та свідків.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції щодо визнання протоколів допитів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 неналежними доказами, є законним і обґрунтованим.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку та повторно дослідивши докази, про дослідження яких просив прокурор, погоджується з доводами суду першої інстанції щодо правильності оцінки доказів у кримінальному провадженні, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Так, відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що висновки суд першої інстанції щодо необхідності виправдання ОСОБА_7 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки їх було зроблено внаслідок однобічного дослідження доказів, колегія суддів визнає непереконливими.

Кожен доказ, яким органи досудового розслідування обґрунтували обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, був ретельно досліджений судом першої інстанції, йому дана відповідна оцінка, а висновки суду детально перевірені колегією суддів.
Виходячи із положень, викладених у ст.404 КПК України, колегія суддів перевірила рішення суду першої інстанції з точки зору його законності і обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам та дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, викладених у виправдувальному вироку висновків не спростовують, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_9 одноголосно вказували на здійснення на них з боку працівників поліції психологічного тиску у виді погроз.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не змінив своєї позиції та наполягав на тому, що визнавальні показання під час досудового розслідування ним було надано за умови погроз з боку правоохоронних органів та через наявність побоювання за свою матір.

Наявність вказаних фактів колегія суддів поза увагою залишити не може, у зв`язку з чим констатує наступне.
Відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Пунктом 1 статті 46 Європейської конвенції з прав людини та ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» регламентовано, що рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.
Виходячи із положень статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст.1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові № 532/47/16-к від 21 06 2018 року, підкресливши, що залишення без процесуальної уваги заяв обвинуваченої особи про фізичний та психологічний тиск є істотним порушенням кримінального процесуального закону відповідно до ст.419 КПК України.
На підставі викладеного та враховуючи, що як обвинувачений так і потерпілий однозначно вказували на недозволені методи слідства щодо них та за відсутності відомостей щодо проведення ретельного та ефективного офіційного розслідування, на думку колегії суддів твердження посадових осіб Балаклійського відділу Лозівської місцевої прокуратури Харківської області щодо відсутності доказів щодо реальності конкретної події злочину є передчасним.
Так, відповідно до положень п.1 ч.4 ст.216 КПК України слідчі органів Державного бюро розслідувань України здійснюють досудове розслідування в тому числі злочинів вчинених працівником правоохоронного органу.
За таких обставин, ураховуючи вимоги п.1 ч.4 ст.216 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне доручити слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Полтаві провести перевірку фактів про застосування до громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_9 психологічного тиску з боку посадових осіб, які проводили розслідування по кримінальному провадженні №0000123 від 08 02 2020 року.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п. 1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Виправдувальний вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 31 08 2021 року по справі щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачувався за ч.3 ст. 185 КК України та виправданий судом на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Доручити Територіальному управлінню Державного Бюро Розслідувань, розташованому в м. Полтаві вжити процесуальних заходів на проведення перевірки щодо наявності в діях посадових осіб, які проводили розслідування по кримінальному провадженні №0000123 від 08 02 2020 року ознак злочинів, передбачених ст. 372 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4