"29" вересня 2021 р. Справа № 939/970/20
УХВАЛА
Іменем України

29 вересня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши в м. Вишгороді у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000411 щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,
встановив:
20 травня 2020 року в кримінальному провадженні складено обвинувальний акт та укладено угоду про визнання винуватості.
В суді прокурор, обвинувачений та його захисник, представник потерпілого просили про затвердження цієї угоди.
Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, колегія суддів дійшла до такого.
Встановлено, що угода про визнання винуватості та обвинувачення вимогам КПК України та вимогам КК України не відповідає.
Суд зазначає, що судове рішення, й вирок зокрема, згідно ст. 370 КПК України повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.

Мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити: формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа; відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання; мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

У резолютивній частині вироку на підставі угоди повинно міститися рішення про затвердження угоди із зазначенням її реквізитів, рішення про винуватість особи із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, рішення про призначення узгодженої сторонами міри покарання за кожним з обвинувачень та остаточна міра покарання, а також інші відомості, передбачені статтею 374 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 і ч. 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:
- подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);
-винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;
-вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;
-обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, тощо.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, тобто підводиться підсумок стадії досудового розслідування шляхом формулювання офіційного обвинувачення.
Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.
Положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 374, ст. 475 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Колегією суддів встановлено, що угода про визнання винуватості в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 вказаним вимогам КПК України, а також вимогам КК України не відповідає.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні розтрати чужого майна, яке було ввірене особі та перебувало у її віданні, вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Колегія суддів зазначає, що розтрата передбачає незаконне і безоплатне витрачання (споживання, продаж, безоплатну передачу, обмін, передачу в рахунок погашення боргу тощо) винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні.
Діяння може кваліфікуватися як розтрата лише у разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна, яка правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням.
Однак, з обставин викладених в обвинуваченні не висновується, що ОСОБА_8 було ввірене і перебувало в його володінні майно ТОВ «Пісківський завод скловиробів», а саме 9 000 поліпропіленових гофрованих листів загальною вартістю 828 450 грн. та 84 піддони загальною вартістю 3150 грн.
В обвинуваченні відсутні і не зазначено обставини за яких ОСОБА_8 , будучи комірником ТОВ «Пісківський завод скловиробів», отримав у відповідній правовій формі у своє відання майно підприємства, розтрату якого йому інкриміновано.
З матеріалів обвинувального акту встановлено, що зазначене вище майно не було ввірено ОСОБА_8 , а навпаки ним внесено завідомо неправдиві відомості до товарно-транспортної накладної від 21.10.2017 року від ТОВ Торгово-Виробнича Компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» та інформаційної бази програмного забезпечення «1С Бухгалтерія» про поставлення на облік та про отримання на відповідальне зберігання такого майна, яке на той час вже вибуло із правомірного володіння перевізника й розтрачено невстановленою особою №2, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та якій воно було довірено з метою доставки на підставі товарно-транспортної накладної від 21.10.2017 року.
Згідно обвинувального акту і угоди про визнання винуватості, встановлено що 9 000 поліпропіленових гофрованих листів загальною вартістю 828 450 грн. та 84 піддони загальною вартістю 3150 грн. для перевезення довірено невстановленій особі №2, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, водію ФОП ОСОБА_9 , який отримав на підставі товарно-транспортної накладної від 21.10.2017 від ТОВ Торгово-Виробнича Компанія «Перша приватна броварня «Для людей як для себе» 9 000 поліпропіленових гофрованих листів загальною вартістю 828 450 грн. та 84 піддони загальною вартістю 3150 грн., завантаживши їх до автомобіля, для доставки на ТОВ «Пісківський завод скловиробів».
Однак, 21.10.2017 року перевізник відвантажив їх в м. Києві по вул. Колосова 11, працівнику ТОВ «ТЕХ-РЕСУРС» ОСОБА_10 , за що отримав від останнього кошти в сумі 58 500 грн., і таким чином допустив розтрату ввіреного йому майна.
За таких умов, ОСОБА_8 фактично не звинувачується у вчиненні дій, які б становили об`єктивну сторону ст. 191 КК України.
Дані об`єктивної сторони у сформульованому обвинуваченні про те, що таке майно було йому ввірено або перебувало у його віданні, фактичним обставинам справи не відповідають.
У той же час, твердження в обвинуваченні про те, що ОСОБА_8 завершив розтрату майна, яке було йому ввірено та перебувало у його віданні шляхом внесення завідомо неправдивих відомостей до інформаційної бази «1С Бухгалтерія» також не відповідає фактично встановленим обставинам кримінального правопорушення.
В даному випадку, злочин вважається закінченим з моменту вилучення, розтрати чужого майна й отримання винним можливості розпорядитися ним як своїм власним. Момент закінчення розтрати збігається з моментом витрачання чужого майна, а саме відвантаженням невстановленою особою №2 поліпропіленових гофрованих листів та піддонів працівнику ТОВ «ТЕХ-РЕСУРС» та отриманням за це коштів в сумі 58 500 грн. 21.10.2017 року.
У той же час, в обвинуваченні викладено дії ОСОБА_8 , які складають об`єктивну сторону іншого злочину, передбаченого ст. 366 КК України службовий підлог, хоча правової оцінки саме ці обставини не отримали. Отже ОСОБА_8 фактично незаконно звинувачено також і в іншому злочині, без визначення його кваліфікації.
Зазначене є передумовою порушення права особи на захист.
За певних обставин дії ОСОБА_8 можуть утворювати пособництво у сприянні вчиненню кримінального правопорушення передбаченого ст. 191 КК України, і в такому разі підлягатимуть кваліфікації із застосуванням ст. 27 КК України.
Таким чином колегія суддів вважає, що в угоді про визнання винуватості та обвинувальному акті допущено неправильну кваліфікацію кримінального правопорушення, що перешкоджає її затвердженню і ухваленню законного, обґрунтованого і вмотивованого вироку суду згідно ст. 370, 475 КПК України та є підставою для відмови в затвердженні цієї угоди згідно п.1 ч. 7 ст. 474 КПК України.
У той же час, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, то згідно вимог п. 3 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена лише за умови викриття підозрюваним, який не є організаторами такої групи, злочинних дій інших учасників групи, чи інших злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Не дивлячись на зазначене, а також те, що обвинувачений в суді назвав повні ім`я невстановлених осіб та обізнаний про їхні інші анкетні дані, останні на досудовому слідстві і в обвинувальному акті так і залишилися невстановленими особами.
В угоді лише формально зазначено про майбутній обов`язок ОСОБА_8 викрити цих осіб і надати докази про них.
В зв`язку з недотриманням вказаних вимог закону угода про визнання винуватості не могла бути укладена та відповідно не може бути затверджена судом з підстав невідповідності вимогам КПК, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 474 КПК України
Крім того, недостатньо визначеною є подія злочину в частині отримання ОСОБА_8 винагороди, коли в обвинуваченні не зазначено, яку саме частину грошових коштів невстановлена особа №1, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, віддала ОСОБА_8 , в якості винагороди за вчинене кримінальне правопорушення.
Отже, колегія суддів вважає, що обвинувачення з таким змістом є неконкретним, що перешкоджає стороні захисту реалізувати своє право на захист.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу;
Беручи до уваги викладене, підстав для затвердження цієї угоди колегією суддів не встановлено, а тому кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,
ухвалив:
у затвердженні угоди про визнання винуватості від 20 травня 2020 року відмовити.
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 191 КК України повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.
Головуючий суддя
Судді