Провадження №: 1-кс/755/5441/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2021 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003274 від 13 листопада 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и л а :
прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 звернулася до слідчої судді з клопотанням про накладення арешту наквартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), із забороною відчуження та розпорядження.
Мотивуючи клопотання, прокурор посилається на те, щодо Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява від ОСОБА_4 , 12 листопада 2021 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , що належала її покійному братові ( НОМЕР_1 )
Під час проведення допиту потерпілої ОСОБА_4 встановлено, що протягом останніх 7 років проживала за адресою АДРЕСА_2 , що належить на праві власності її рідному брату ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мав ІІ групу інвалідності.
Так, під час допиту потерпіла вказала, що оскільки її брат ОСОБА_8 мав інвалідність та не міг пересуватись самостійно, вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 проживали разом з її братом та доглядали за ним.
Крім того, відповідно до інформаційної довідки № КВ-2021 від 09 червня 2021 року згідно даних Київського міського Бюро технічної інвентаризації, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 15 серпня 2007 року, дата проведення реєстрації в Бюро 20 серпня 2007 року.
У подальшому, 06 квітня 2021 року брат потерпілої ОСОБА_7 помер.
Після чого, ОСОБА_4 як найближчий родич звернулась до нотаріуса щодо відкриття спадкової справи та отримання в подальшому спадок квартиру АДРЕСА_1 та належала її покійному брату.
У свою чергу, державним нотаріусом розгляд спадкової справи №67609987 призупинено, у зв`язку з тим що міститься суперечлива інформація між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.
Відповідно до інформаційної довідки №286150582 від 23 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що кв. АДРЕСА_1 зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1628, виданий 11 січня 2008 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 .
Так, під час аналізу інформаційної довідки №286150582 від 23 листопада 2021 року встановлено, що виникнення права власності за іншою особою на підставі договору купівлі-продажу за особою ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого 11 січня 2008 року посвідченням приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 .
Водночас, під час допиту, потерпіла ОСОБА_4 зазначила, що бланк, а саме ВКС 239014 не належить нотаріусу, який посвідчував договір купівлі-продажу від 11 січня 2008 року.
А також, вказала, що підпис, який міститься в договорі, від імені ОСОБА_7 не належить її брату.
Так, відповідно до інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів, бланк ВКС239014 отриманий 29 листопада 2007 року належить Приватному нотаріусу ОСОБА_12 .
Крім того, бланк ВКС 239014 витрачений 11 січня 2008 року на договір про відчуження нерухомого майна, крім земельних ділянок, що посвідчувався Приватним нотаріусом ОСОБА_12 .
Відтак, під час проведення досудового розслідування наявні законні підстави вважати, що квартира АДРЕСА_1 - є безпосереднім предметом злочинного посягання.
На даний з метою запобігання незаконного відчуження або перереєстрації на третіх осіб на території України, квартира АДРЕСА_1 , має бути арештованою. При цьому, незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, може призвести до його зникнення або втрати та настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Також наявні достатні підстави вважати, що квартира АДРЕСА_1 відповідає критеріям ст. 98 КПК України, оскільки може бути використано як доказ обставин незаконної перереєстрації та подальшого її заволодіння.
Відтак, 16 листопада 2021 року слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві винесено постанову про те, що квартиру АДРЕСА_1 визнати речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003274.
Разом з тим, перевіривши інформацію через Єдиний державний реєстр судових рішень, було встановлено, що про накладення арешту на вказану квартиру раніше ніхто не звертався.
Крім того, відповідно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, будь-яка інформація, щодо обтяження на квартиру АДРЕСА_1 або на власника відсутня.
За вказаним фактом розпочато кримінальне провадження№ 0003274 від 13 листопада 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про що внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 у судовому засіданніклопотання підтримавз підстав у ньому наведених та просив задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_4 також підтримала клопотання та просила його задовольнити. Додала, що прийшла після смерті брата до нотаріуса іїй сказали, що там зареєстрований інший чоловік. При цьому видно, що підписував бланк інший нотаріус.
Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилучене, крім того, прокурором зазначаються ризики того, що з майном, яке є предметом вчинення кримінального правопорушення можуть вчинятися дії з його подальшого відчуження третім особам, з метою забезпечення арешту майнатому розгляд клопотання в силу ч. 2 ст. 172 КПК України можливо здійснити без повідомлення власника майна.

Слідча суддя, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали додані до клопотання, заслухавши прокурора та потерпілу, дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно частини другої вказаної статті КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

Постановою старшого слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_13 від 16 листопада 2021 року квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0003274 від 13 листопада 2021 року.

У судовому засіданні слідчою суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна, тому підлягає задоволенню.
Крім того, згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Слідча суддя враховує ту обставину, що органом досудового розслідування обґрунтовано підозрюються невстановлена особа, яка шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), а тому є обґрунтованою вимога прокурора в частині позбавлення права розпорядженнявказаною квартирою.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактами вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 170-173, 175,309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя
п о с т а н о в и л а :
клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 задовольнити.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), із забороною відчуження та розпорядження вказаноюквартирою.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 .
Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідча суддя: ОСОБА_1