Провадження № 11-кп/4808/380/21
Категорія ч. 1 ст. 368 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000124 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.07.2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні один повнолітній син студент ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого на посаді директора Калуського навчального центру дистанційних комунікацій Державного вищого навчального закладу Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України та призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, на строк 1 рік 3 місяці.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та стягнено з ОСОБА_7 процесуальні витрати,
з участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 просить змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України на ч. 2 ст. 358 КК України й закрити кримінальне провадження на підставі ч. 2 ст. 11 КК України. Вважає, що вирок суду ухвалено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки на думку апелянта, ОСОБА_7 не має статусу службової особи, він проводив заняття на підставі розкладу, який складав декан, тобто є викладачем, що свідчить про відсутність у нього будь-яких організаційно-розпорядчих функцій. Стверджує, що КНДКЦ є окремим корпусом, що перебуває у повному підпорядкуванні деканату, а положення посадової інструкції не вказують на право ОСОБА_7 видавати будь-які довідки скріплені печаткою деканату. Стверджує, що гроші у сумі 300 доларів підкинуті ОСОБА_7 свідком, який попередньо узгодив такі свої дії з працівниками правоохоронних органів, які діяли під процесуальним керівництвом військової прокуратури. Вважає неспроможними твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 мав доступ до печатки деканату завдяки своєму службовому становищу. Наголошує на тому, що свідок ОСОБА_9 не зміг довести свою версію щодо звернення до правоохоронних органів з заявою про вимагання з нього 300 доларів, за умови того, що в судовому засіданні свідок стверджував, що ОСОБА_7 нічого у нього не просив та не вимагав, а вартість за виготовлення фальшивої довідки у сумі 300 доларів, він встановив для ОСОБА_10 на власний розсуд, що не було відображено у тексті вироку. Вказує на те, що ОСОБА_7 наголошував на тому, що свідок насильно запхав кошти йому в сумку і негайно втік. Звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні плутався у своїх показаннях, при цьому чітко повідомив, що 300 доларів не давав, оскільки у нього таких коштів не було, й не зміг повідомити, що зв`язує його з ОСОБА_9 як з близьким другом, що неодружений, хворий, безробітний й на 10 років має різницю у віці. Апелянт вважає, що свідок ОСОБА_11 , діючи явно не в інтересах ОСОБА_12 , самостійно визначив суму неправомірної вигоди, й незважаючи на опір ОСОБА_7 , помістив їх в сумку останнього, організувавши злочинні дії ОСОБА_7 , які виразились у внесенні неправдивих відомостей в нікчемну довідку «для пред`явлення по місцю вимоги», після чого звернувся до працівників поліції з неправдивим повідомленням про вимогу у нього неправомірної вимоги. На думку апелянта, не доведено того факту, що ОСОБА_7 був службовою особою чи використовував службове становище. Стверджує, що ОСОБА_7 є працівником юридичної особи. На думку апелянта, малозначний злочин скоєний ОСОБА_7 відбувся в результаті провокації, спланованої і організованої свідком ОСОБА_11 , який, як вважає апелянт, був під контролем працівників правоохоронних органів. Наголошує, що ОСОБА_7 був ведений в оману свідком ОСОБА_11 , який повідомляв, що така довідка потрібна ОСОБА_13 для того, щоб переконати батьків, які перебувають за кордоном, що він є студентом. ОСОБА_7 не мав наміру порушувати закон, не мав офіційного доступу до печатки деканату, був зацікавлений виключно у збільшені кількості абітурієнтів, чим скористався свідок ОСОБА_11 , який й займався підбуренням до підробки нікчемної довідки. Звертає увагу, що ОСОБА_7 стверджував, що формально в його діяння є склад злочину за ч. 2 ст. 358 КК України, проте його діяння є малозначними, вини у вчиненні іншого злочину, останній не визнавав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 вчинив одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, а також складання та видачу службовою особою завідомо неправдивого офіційного документа.
Злочин вчинено за наступних обставин.
ОСОБА_7 , будучи службовою особою директором Калуського навчального центру дистанційних комунікацій Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч вимогам ст.ст. 8, 19, 68 Конституції України, ст.ст. 3, 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», близько 16 год. 25 хв. 19.09.2018 року, перебуваючи на «Вічевому Майдані» у м. Івано-Франківську, поруч із закладом громадського харчування «Best Burger Pizza», розташованого за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 13, одержав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду у розмірі 300 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становило 8 445 грн., за вчинення на користь ОСОБА_10 дій з використанням свого службового становища у вигляді внесення відомостей та видачі довідки про те, що ОСОБА_10 , начебто є студентом І курсу спеціальності «Початкова освіта» педагогічного факультету ДВНЗ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », при цьому, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_10 не є студентом першого курсу педагогічного факультету ДВНЗ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » денної форми навчання, умисно склав та видав ОСОБА_9 завідомо неправдивий офіційний документ довідку про навчання на Педагогічному факультеті ДВНЗ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » денної форми навчання ОСОБА_10 .
Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, вирок суду скасувати;

- прокурор просив вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок місцевого суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 368 КК України, а саме в одержанні ним, як службовою особою, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах третьої особи дії з використанням наданої їй службового становища; та за ч. 1 ст. 366 КК України, у складанні та видачі ним, як службовою особою, завідомо неправдивого офіційного документу (а.п. 39-43 т. 2).
На переконання колегії суддів, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції, під час розгляду кримінального провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, допитав безпосередньо свідків, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них в їх сукупності і взаємозв`язку.
В апеляційній скарзі сторона захисту наголошує на тому, що ОСОБА_7 є викладачем, а не службовою особою, й не наділений правом видавати будь-які довідки скріплені печаткою деканату, стверджує про явну провокацію з боку свідка ОСОБА_9 який повідомляв, що довідка потрібна ОСОБА_13 для того, щоб переконати батьків, які перебувають за кордоном, що він є студентом, а не для пред`явлення до військомату, та з боку правоохоронних органів.
Проте, вказані доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Так, з вироку суду першої інстанції вбачається, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 наполягав на тому, що він не визнавав себе винуватим у вчиненні інкримінованих йому діянь, вину фактично визнає виключно за видачу довідки.
З метою перевірки вказаних доводів апелянта, колегією суддів було досліджено технічний запис судового засідання від 01.07.2021 року з якого вбачається, як обвинувачений ОСОБА_7 , надаючи відповідь на запитання прокурора про те, за що він отримав неправомірну вигоду відповідає: «Виготовив довідку та отримав кошти в сумі 300 доларів США», на наступне запитання прокурора, чи визнає він вину, останній відповідає: «При тих обставинах, що стались, так, я розкаююсь, але хотів зазначити один момент, що на той час коли ОСОБА_10 хотів вчитися, документів про освіту на руках не було, що, на мою думку, є оманою. Я визнаю все, але на рахунок цього відповіді не було. Ну раз так сталось, нехай буде так, мені здоров`я важливіше». В судових дебатах обвинувачений ОСОБА_7 висловився наступним чином: «Оскільки я визнав вину, прошу не карати мене суворо».
Службове підроблення характеризується прямим умислом, про що свідчить вказівка законодавця на завідомість неправдивих відомостей і документів. Суб`єктом службового підроблення може бути лише службова особа.
Обов`язковою ознакою службового підроблення є його предмет офіційні документи.
Примітка ст. 358 КК України передбачає, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі само зайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
Об`єктивна сторона службового підроблення полягає у перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Такий злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи та характерними особливостями складу злочину, передбаченого ч.1ст.366 КК України, є те, що склад цього злочину формальний, тобто злочин визнається закінченим із моменту вчинення зазначених у диспозиції однієї з чотирьох видів дій: а) складання службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів; б) видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів; в) внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; г) інше підроблення службовою особою офіційних документів.
Внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності, до офіційного документа. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.
Складання неправдивих документів це повне виготовлення документа, який містить інформацію, що не відповідає дійсності. При цьому форма та реквізити документа відповідають необхідним вимогам.

Видача неправдивих документів означає надання фізичним або юридичним особам такого документа, зміст якого повністю або частково не відповідає дійсності та який був складений або службовою особою, яка його видала, або іншою службовою особою. Видача неправдивого документа матиме місце й у тому випадку, якщо документ був складений приватною особою, але потім був засвідчений службовою особою і виданий нею іншим фізичним чи юридичним особам від імені тієї організації, яку представляє службова особа, що видала цей документ.
В обґрунтування винуватості ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, за обставин, наведених у обвинувальному акті, суд першої інстанції посилається на показання свідків, які були безпосередньо допитані судом в судовому засіданні, та на письмові докази, зокрема й на дослідження речових доказів, а саме довідки №34/18 від 11.09.2019 року на ім`я ОСОБА_10 про те, що останній навчається на Педагогічному факультеті ДВНЗ « ІНФОРМАЦІЯ_3 », до якої ОСОБА_7 вніс недостовірні відомості та яку надав ОСОБА_9 , за що отримав неправомірну вигоду в розмірі 300 доларів США; журнали реєстрації та видачі довідок, журнал вхідної реєстрації (в яких відсутні відомості щодо реєстрації довідки № 34/18 від 11.09.2018 року);бланки довідок Педагогічного факультету ДВНЗ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » із відтиском печатки та графами для заповнення в кількості 7 штук, які були вилучені в ОСОБА_7 в ході огляду місця події (а.п. 42 т. 2).
Судом першої інстанції було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх свідків та дослідження усіх письмових доказів по справі.
Стороною захисту в апеляційній скарзі наголошувалось на тому, що ОСОБА_7 не є службовою особою, проте вказані твердження були належним чином перевірені в ході судового розгляду в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження й в ході апеляційного розгляду.
При дослідженні письмових доказів, суд з`ясував, що відповідно до витягу з наказу ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» № 119-к від 26.04.2016 року, ОСОБА_7 з 28.04.2016 року переведено на посаду директора Калуського навчального центру дистанційних комунікацій даного ДВНЗ.
З довідки, виданої начальником відділу кадрів даного ДВНЗ, вбачається, що станом на 19.09.2018 року ОСОБА_7 обіймав вищевказану посаду та у відпустці, відрядженні або на лікарняному не перебував.
Відповідно до Положення про Калуський навчальний центр дистанційних комунікацій ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника», є структурним підрозділом університету, без статусу юридичної особи, який створюється для організації навчання студентів за місцем проживання за дистанційною формою навчання або за заочною формою навчання з використання елементів дистанційною форми. Зокрема, Калуський навчальний центр дистанційних комунікацій ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» очолює директор , який призначається та звільняється з посади наказом ректора ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника». Основним завданням діяльності центру є створення для студентів Університету умов для навчання без відриву від виробництва, надання освітніх послуг та консультацій за місцем проживання або тимчасового перебування шляхом застосування у навчанні сучасних інформаційно-комунікаційних технологій.
Положенням та посадовою інструкцією директора Калуського навчального центру дистанційних комунікацій ДВНЗ «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» ОСОБА_7 передбачено, що останній видає розпорядження, що стосуються навчально-консультаційного центру, забезпечує організацію навчального процесу, виконання навчального графіку занять, практик та усіх видів контролю студентів, скеровує подання для зарахування студентів центру на навчання, їх відрахування та переведення, здійснює представництво навчального центру у відносинах із органами державної влади та місцевого самоврядування, громадськими організаціями, підприємствами, установами усіх форм власності на підставі довіреності.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а тому є службовою особою (п. 1 примітки ст. 364 КК України).
Доводи апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_7 не має статусу службової особи, оскільки він проводив заняття на підставі розкладу, який складав декан, тобто є викладачем, так само як й твердження апелянта про те, що положення посадової інструкції не вказують на право ОСОБА_7 видавати будь-які довідки скріплені печаткою деканату, спростовуються наведеними вище доказами.
Не мають під собою підґрунтя й доводи сторони захисту про наявність провокації з боку правоохоронних органів, оскільки правоохоронні органи обмежувались пасивним розслідуванням, й діяли відповідно до отриманих постанов про проведення контролю за вчиненням злочину, доручень на проведення негласної слідчої (розшукової дії) (далі - НСРД), внаслідок чого складались протокол про результати контролю за вчиненням злочину, протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової дії) тощо.

Як вбачається з протоколу огляду та вручення грошових коштів від 19.09.2018 року в присутності понятих було оглянуто 3 купюри номіналом 100 доларів США, виготовлено їх світлокопії, помічено спеціальною хімічною речовиною «Промінь-1», взірець якого було відібрано та поміщено в окремий конверт, після чого вказані грошові кошти в сумі 300 доларів США вручено ОСОБА_9 , які останній в подальшому передав в якості неправомірної вигоди ОСОБА_7 .

Стороною захисту не надано жодних належних та допустимих доказів щодо підбурювання особи до вчинення злочину.
Колегія суддів надає оцінку й тому, що в матеріалах провадження відсутні будь-які дані про виділення коштів із бюджету органів та оперативних підрозділів, і про їх суми, для подальшої їх передачі обвинуваченому.

Отже, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про видачу офіційним шляхом правоохоронними органами коштів у сумі 300 доларів США, чим спростовується твердження сторони захисту про те, що ані ОСОБА_10 , ані свідок ОСОБА_9 не мали таких грошей.
Свідок ОСОБА_9 за власною ініціативою звернувся до правоохоронців, на добровільних засадах був залучений до НСРД, а тому, враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про відсутність у конкретній ситуації провокації злочину з боку правоохоронних органів.
Колегія суддів приймає досліджені у ході судового розгляду докази як належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, адже вони отримані в порядку, встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, і які у своїй сукупності не суперечать іншим доказам та доповнюють один одного.
Зауваження сторони захисту в апеляційній скарзі на тому, що ОСОБА_7 ввів в оману свідок ОСОБА_9 , який повідомив йому, що така довідка потрібна ОСОБА_13 для того, щоб переконати батьків, які перебувають за кордоном, що він є студентом, спростовується наданим в ході апеляційного розгляду листом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 про те, що ОСОБА_10 був призваний на строкову військову службу під час проведення призиву восени НОМЕР_1 року та відправлений в складі команди, а також витягом з особової справи призовника ОСОБА_10 , що беззаперечно свідчить проте, що вказана довідка була необхідна саме для отримання відстрочки від призиву.

На переконання колегії суддів, також є доведеним обвинувачення у вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.

Так, відповідно до норм діючого законодавства, службова особа, яка займає відповідальне становище, не вправі одержувати будь-якої неправомірної винагороди у зв`язку зі здійсненням своїх службових повноважень, тобто кримінальна відповідальність за порушення цієї заборони настає в тому разі, коли особа, яка надає неправомірну вигоду, усвідомлює, що надає її саме такій особі й у зв`язку з можливостями її посади, а особа, яка одержує неправомірну винагороду, розуміє (не може не розуміти) значущість займаної нею посади, її статусність та можливостей. При цьому враховується також вагомість цієї посади у сприйнятті особою, яка надає неправомірну вигоду, мета, яку переслідує остання, та її переконаність у тому, що цієї мети буде досягнуто завдяки можливостям посади, яку обіймає особа, яка отримує неправомірну вигоду.

В апеляційній скарзі сторона захисту наголошує на тому, що жодної неправомірної вигоди ОСОБА_7 не одержував, свідок насильно запхав кошти йому в сумку і негайно втік, що суперечить відомостями, що містяться в протоколі освідування особи від 19.09.2018 року. зокрема в тій частині, що у ОСОБА_7 було відібрано змиви з лівої та правої руки з метою визначення наявності на руках слідів спеціальної хімічної речовини, якою помічалися вказані грошові купюри в сумі 300 доларів США, з наголошенням на тому, що змиви з рук ОСОБА_7 проводилися до того, коли останній добровільно витягнув зі своєї сумки грошові кошти в сумі 300 доларів США, що також підтвердилося за результатами переглянутого в судовому засіданні відеозапису слідчої дії.

Ця інформація узгоджується з показаннями свідка ОСОБА_9 та ОСОБА_10 допитаних в суді першої інстанції.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено відомостей, які б давали підстави вважати, що свідки, які були допитані судом під присягою, з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого в інкримінованих злочинах.

Дослідивши та оцінивши в сукупності досліджені докази, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду в розмірі 300 доларів США саме за виготовлення довідки №34/18 від 11.09.2018, яку ОСОБА_9 мав передати ОСОБА_10 саме для відстрочки від призиву.

Інші доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційної скарги, обставин та фактів, які могли б вплинути на обґрунтованість прийнятого судом рішення щодо визнання винуватим ОСОБА_7 в інкримінованих йому діяннях, і не були досліджені чи належним чином оцінені судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає.
Розглянувши справу у межах пред`явленого обвинувачення, оцінивши кожний досліджений та перевірений у судовому засіданні доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення поза розумнім сумнівом, винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень як за ч. 1 ст. 368 КК України, так й за ч. 1 ст. 366 КК України.
Порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які можуть бути підставою скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.
Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки постановлений згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, з наведенням належних і достатніх мотивів для його ухвалення, а тому підстав для його скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисник, колегія суддів не вбачає.
Таким чином, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту належить відмовити, вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.07.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 366 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4