ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/4550/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/3389/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: Продовження строку тримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 28.10.2021 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 25.12.2021 року, включно.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції взяв до уваги положення ст. 177, 178,183 КПК України та встановив, що ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та відсутність будь-які данні про їх зменшення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.

В апеляційній скарзі вказує, що ризик переховування спростовується тими обставинами, що обвинувачений під час досудового розслідування до правоохоронних органів прибув сам та був затриманий.
Заперечуючи проти ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, захисник вказала, що стороною обвинувачення не надано доказів щодо його існування. Вказує, що обвинувачений дійсно мав судимість до вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, проте протягом року після звільнення злочинної діяльності не вів, а також вказує, що прокурором не надано доказів інших кримінальних правопорушень за період звільнення з місць позбавлення волі.
Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, є інвалідом ІІ групи, у зв`язку з чим потребує постійного медичного спостереження та відповідних умов для проживання, не має постійного місця роботи через захворювання проте отримує пенсію.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Враховуючи, що, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, чи вчиняти інші кримінальні правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 6 років, офіційно не працевлаштований, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, раніше неодноразово судимий.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, встановив, що з часу обрання запобіжного заходу не змінилися підстави для такого запобіжного заходу.

Такі висновки суду не є безпідставними з огляду на зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 відповідно до якого вбачається, що останній офіційно не працевлаштований, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я та викрав сумку у потерпілої ОСОБА_8 .

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Враховуючи фактичні обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_6 , передбачений ч.2 ст.186 КК України, а саме вчинення правопорушення проти власності, на думку колегії суддів свідчить про наявний у цьому кримінальному провадженні суспільний інтерес, який підлягає захисту.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також може чинити вплив на свідків та потерпілих по справі або продовжити кримінальну діяльність.
За таких обставин, обґрунтування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги щодо не доведення існування вказаних ризиків.
Доводи про те, що обвинувачений дійсно мав судимість до вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, проте протягом року після звільнення злочинної діяльності не вів, як такі що спростовують ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, колегія суддів оцінює критично з огляду на кількість судимостей за корисливі злочини та вважає, що такі обставини не завадили обвинуваченому ОСОБА_6 в подальшому вчинити новий корисливий злочин, що свою чергу свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях на шлях виправлення та не спростовує вказаний вище ризик.
Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи, у зв`язку з чим потребує постійного медичного спостереження та відповідних умов для проживання, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо підстав продовження строку тримання під вартою, окрім того, суду не надано доказів того, що відповідне медичне спостереження обвинувачений ОСОБА_6 не може отримати в умовах тримання під вартою.
Колегія суддів критично оцінює доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 хоча не працює, але отримує пенсію та має джерело для існування, оскільки така обставина не запобігла вчиненню останнім корисливого злочину.
При постановленні ухвали про продовження застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким, спосіб його вчинення та його особу, а також те, що він раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою не здатен запобігти існуючим ризикам, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводів апеляційної скарги захисника.
Керуючись ч.2 ст.376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 28.10.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 25.12.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4