Справа № 462/7481/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/16/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001305 від 18 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

за участі прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

вищенаведеною ухвалою задоволено клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_8 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 60 днів, тобто до 25 лютого 2022 року включно.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовлено.
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про скасування запобіжного заходу відмовлено.
Не погоджуючись з даною ухвалою, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що прокурор не довів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім того, заявлене прокурором клопотання за своїм змістом дублює його попередні клопотання про продовження ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Звертає увагу на те, що тримання під вартою не може обґрунтовуватися лише тяжкістю інкримінованого особі злочину.
Покликається на порушення правил територіальної підсудності, оскільки насильницький акт щодо малолітнього потерпілого було скоєно на території Пустомитівського району Львівської області.
Вважає, що прокурор не довів, а суд в оскаржуваній ухвалі не обґрунтував, неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
Крім того, з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_6 , який просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року скасувати.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що обрання йому 20 червня 2020 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою здійснювалось незаконним складом суду, оскільки, на переконання апелянта, територіально дана справа непідсудна Залізничному районному суду м. Львова. Вказує на незаконність розгляду клопотання органу досудового розслідування слідчим суддею, що був визначений відповідно до наказу «Про чергування суддів», а не на підставі ст. 35 КПК України.
Зазначає, що вказані прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні, оскільки з місця злочину він не тікав, добровільно видав особисті речі, здав взірці букального епітелію, відбитки пальців рук, аналізи крові тощо.
На думку апелянта, прокурором у клопотанні, окрім тяжкості злочину, нічого не доведено. Доказів того, що він, перебуваючи на волі, буде переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджати кримінальному провадженню або вчинить інший злочин суду не представлено.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити з мотивів, викладених у них.
Прокурор ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних вимог заперечила.
Заслухавши учасників провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання судом першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачена відповідальність від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, яке було вчинене із застосуванням фізичного насильства відносно малолітньої дитини.
Також судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний стан, крім того враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого місцевий суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_6 місцевим судом враховано не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.
Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Крім того, твердження сторони захисту на те, що в обвинуваченого ОСОБА_6 наявні міцні соціальні зв`язки, зокрема те, що він є студентом, має постійне місце навчання та проживання, само по собі не може слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.
Аргументи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не визнає вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та, у зв`язку з цим, є зацікавленим у вирішенні даної справи, як і те, що він обіцяє не переховуватись від суду, є неспроможними, оскільки вказані обставини відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховуються при обранні обвинуваченому запобіжного заходу чи продовженні строку його дії. До того ж, такі носять суб`єктивний характер та не можуть слугувати гарантією належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 .
Крім цього, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину проти статевої недоторканості малолітньої дитини, що супроводжувалось застосуванням фізичного насильства, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується, а також ті обставини, що ОСОБА_6 втік з місця скоєння кримінального правопорушення, за відсутності даних про його позитивну репутацію, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Аргументи обвинуваченого про незаконність визначення слідчого судді, який обирав йому запобіжний захід на стадії досудового розслідування, не заслуговують на увагу, оскільки предметом апеляційного розгляду на даному етапі є лише ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року.
Покликання сторони захисту на порушення територіальної підсудності є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. З огляду на те, що кримінальне правопорушення вчинено в межах Залізничного району м. Львова, розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 здійснюється Залізничним районним судом м. Львова.
Стосовно того, що до обвинуваченого судом першої інстанції не було застосовано альтернативного запобіжного заходу, то така позиція узгоджується з вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, якою передбачено право суду не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відмовлено у зміні запобіжного заходу та його скасуванні, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 28 грудня 2021 року залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4