ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/612/21 Справа № 705/2187/21 Категорія: ст.331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року, якою обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2021 року, включно,

в с т а н о в и л а :
В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000965 від 30.11.2020 р. за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,12, ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України.

Так як, строк тримання під вартою обвинувачених закінчувався 21.08.2021 р. то прокурор 09.08.2021 р. подав клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з підстав наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року вказане клопотання прокурора задоволено. Продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2021 року, включно.

Не погоджуючись з вищевказаним рішення суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просила в задоволенні клопотання прокурора Уманської окружної прокуратури ОСОБА_6 відмовити, та змінити щодо неї запобіжний захід, з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із покладанням на неї процесуальних обов`язків визначених ст.194 КПК України.

Апеляційні вимоги мотивувала тим, що прокурор посилаючись на існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, жодним чином не довів їх. Зазначає, що вона не веде антисоціальний спосіб життя, як про це вказує прокурор, що в свою чергу принижує її честь і гідність, вона має трудову книжку в якій вказано, що до початку карантину офіційно працювала, однак у зв`язку з епідемією залишилася без роботи, проте, їздила на сезонну роботу на море, є співвласником житла в якому зареєстрована, та має постійне місце проживання. Вказує, що вона хворіє, перенесла інсульт та має гіпертонічну хворобу, її мати написала заяву в якій вказала, що вона згодна її забезпечувати під час перебування на домашньому арешті.

Наголошує, що судом жодним чином не досліджувалась можливість змінити їй запобіжний захід на більш м`який. Вважає, що вказаний ризик, що вона ОСОБА_8 може вчинити нові (інші) кримінальні правопорушення, свідчить про упереджене ставлення до неї сторони обвинувачення та суду. Просила апеляційний суд звернути увагу, що вона не має судимості, до кримінальної відповідальності не притягувалась, має на утриманні неповнолітню доньку, міцні соціальні зв`язки та позитивну характеристику. При цьому, апелянт посилається на затягування судом першої інстанції розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_8 не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.392 КПК України ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До закінчення продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з ч.3 ст.407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_8 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про правильність висновків суду першої інстанції про те, що ризики, наведені прокурором є дійсними та триваючими, на даний час не зменшились та виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 на більш м`який, як того просить обвинувачена.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що є достатні підстави вважати, що з моменту обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ризики, передбачені ст.177 КПК України не змінилися та продовжують існувати, зокрема: обвинувачена ОСОБА_8 перебуваючи на волі, може переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності, враховуючи тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій в разі доведення її винуватості у вчиненні злочину, що може бути розцінено обвинуваченою більш небезпечним ніж переховування та втеча, перешкоджати встановленню істини у справі під час судового провадження та незаконно впливати на свідків, та вчинити інші кримінальні правопорушення, з урахуванням того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні вбивства.

Отже, наведене свідчить про те, що строк тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 має бути продовжений з метою забезпечення виконання нею процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченої та обрання відносно неї іншого більш м`якого запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки таке рішення не зможе запобігти ризикам, які продовжують існувати на стадії судового розгляду.

Саме продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою як досудового так і судового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Що стосується доводів обвинуваченої ОСОБА_8 , щодо незадовільного її стану здоров`я, зокрема перенесення нею інсульту та наявністю гіпертонічної хвороби, то в даному випадку їх слід визнати необгрунтованими, оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про тяжкий стан її здоров`я, що унеможливлювало б перебування останньої під вартою, обвинуваченою суду надано не було.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що діючі норми права встановлюють, що особа, яка перебуває під вартою, не позбавлена права отримувати належну медичну допомогу.

У підпункті 1 пункту 3 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №1769/5, зазначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

У підпункті 1 пункту 4 розділу І вказаних вище Правил, серед іншого, зазначено, що ув`язнені і засуджені мають право:

на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за винятком обмежень, передбачених законодавством;

за висновком лікуючого лікаря отримувати від родичів або інших осіб (у фабричній закритій непошкодженій упаковці) лікарські засоби або їх аналоги, призначені для проходження курсу лікування, та медичні вироби, а також купувати їх за безготівковим розрахунком;

купувати протягом місяця за безготівковим розрахунком продукти харчування і предмети першої потреби, письмове приладдя, газети і книги через торговельну мережу на замовлення на суму та у кількості, що передбачені Законом України «Про попереднє ув`язнення», КВК та цими Правилами.

Пунктами 3 та 4 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами), встановлено, що:

медичне обслуговування (амбулаторне, стаціонарне лікування, реабілітація), контроль та аналіз стану здоров`я засуджених організовуються і проводяться медичними працівниками відповідно до законодавства про охорону здоров`я, системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів в порядку, передбаченому законодавством;

у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, вторинна (спеціалізована) та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.

Вказані норми права дають підстави вважати, що у обвинуваченої ОСОБА_8 , є можливість реалізувати своє право на охорону здоров`я та отримати адекватну медичну допомогу за місцем ув`язнення.

Наявність у обвинуваченої неповнолітньої дитини, не може бути самостійною підставою для зміни їй запобіжного заходу на більш м`який.

Крім того, як в судовому засіданні судом першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики передбачені ст.177 КПК України.

Враховуючи наведене, є безпідставними доводи апелянта про необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування або зміни оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року, якою обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11 жовтня 2021 року, включно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: