Ухвала
іменем України
2 грудня 2021 року

м. Київ
Справа № 222/1639/20
Провадження № 51-5066 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Вироком Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Краснодарського краю Російської Федерації, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2020 року за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт, які відбув повністю,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк три місяці.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_4 17 жовтня 2020 року приблизно о 18-00 год. знаходився біля АЗС «Glusco»

по вул. Калинова, буд. 1-а в смт Нікольське Нікольського району Донецької області, де за усною домовленістю з ОСОБА_5 здійснював будівництво операторської АЗС разом зі своєю бригадою будівельників, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . По завершенню обумовленого обсягу роботи у ОСОБА_4 виник намір, спрямований на викрадення майна, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які не були обізнані, що збирають інструменти, що не належать ОСОБА_4 , почали переносити інструменти з недобудованої операторської АЗС до автомобіля марки «RENAULT FLUENCE», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , яким керував ОСОБА_8 на момент вчинення злочину, а саме: зварювальну маску, вартістю 75,00 грн, зварювальний апарат «PRO CRAFT» wetkzeuge fur profi, SP-205D, вартістю 1059,00 грн, бухту подовжувач довжиною 30 м, вартістю 468,37 грн, пістолет для монтажної піни «POLAX 26-009», вартістю 286,94 грн, болгарку «Днепромаш МШУ 150 1500», вартістю 762,84 грн та акумулятор на 100 ампер Forse, вартістю 1533,13 грн, що належать ОСОБА_5 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на суму 4 185,28 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо нього в частині призначення покарання та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Зокрема, засуджений вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій, при обранні йому покарання не врахували, що вчинене ним кримінальне правопорушення не є суспільно небезпечним діянням, потерпілому не завдано значної матеріальної шкоди, а також те, що він не порушував громадський порядок та не створював ніяких перешкод чи небезпеки ні для потерпілого, ні для інших оточуючих. Крім того, він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв у розкритті даного кримінального правопорушення, мав належну процесуальну поведінку, потерпілий не має до нього претензій морального чи матеріального характеру. Крім того, судом не встановлено будь-яких обставин, що обтяжують покарання. Також судом не взято до уваги, що покарання у виді 80 годин громадських робіт у кримінальному провадженні № 00000150 за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 вересня 2020 року він вже фактично відбув.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначалися характеризуючі особу обставини, а саме те, що він працює, має постійне місце проживання, перебуває у шлюбі, його дружина вагітна та перебуває на його утриманні. Однак, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на ці доводи. На даний час у нього народилася дитина, яка потребує піклування. Також скаржник вказує, що він на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі засудженим не оспорюються та не заперечуються.
Засуджений ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 вид і розмір покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК Україниврахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
При цьому судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується негативно, не працює, стабільного доходу не має, не одружений, на утриманні осіб не має, не має стійких соціальних зв`язків, інвалідом не являється, раніше судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд визнав його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Крім того, згідно з досудовою доповіддю Кальміуського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області від 19 січня 2021 року виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Враховуючи наведене, суд реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_4 покарання відповідно до санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді арешту, що є розумним, справедливим та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Аналогічні з наведеними у касаційній скарзі доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд у своєму рішенні погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що судом першої інстанції враховано вимоги ст. 65 КК України та правові позиції Верховного Суду України, викладені в Постанові Пленуму ВСУ № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо загальних засад призначення покарання».
При цьому колегія суддів апеляційної інстанції вказала, що, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливих майновихзлочинів, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Також зроблено висновок про те, що судом першої інстанції було приділено належну увагу наявності обставини, що пом`якшує покарання, у вигляді щирого каяття та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Враховуючи наведене, колегія суддів зазначила, що рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_4 реального покарання у виді арешту строком три місяці сприятиме виправленню обвинуваченого, стане в майбутньому запобіжником для продовження кримінально спрямованої діяльності та є правильним.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що застосування соціально-виховних заходів відносно обвинуваченого ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства не справить належний вплив для декриміналізації особистості обвинуваченого.

Також колегія суддів наголосила на тому, що та обставина, що обвинувачений ОСОБА_4 офіційно працює, не може бути підставою для прийняття рішення про звільнення від відбування призначеного покарання з іспитовим строком, оскільки інкриміновані ОСОБА_4 події мали місце тоді, коли він неофіційно був працевлаштований, тож наявність роботи не вказує на зменшення ризику подальшої протиправної діяльності обвинуваченого.

До того ж, повною мірою врахувавши вказані обставини, суд призначив обвинуваченому реальне покарання в мінімальному розмірі санкції ч. 2 ст. 185 КК України. Крім того, та обставина, що обвинувачений має дружину у стані вагітності була предметом розгляду суду першої інстанції, внаслідок чого судом було застосовано найменш суворий можливий вид покарання. Також у судовому рішенні зазначено, що з урахуванням строку вагітності, обвинувачений після відбуття покарання має реальну можливість піклуватися про дружину та немовля.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, покарання, призначене обвинуваченому, відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки визначено в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, відповідно до положень загальної частини КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, конкретних обставин даного провадження.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого діяння, конкретні обставини його вчинення, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для
застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що він зазначає у касаційній скарзі, не вбачається.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК Україниу відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , на вирок Володарського районного суду Донецької області від 14 квітня 2021 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 13 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3