КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 15 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000150 від 13.07.2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.
Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора.
Апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необгрунтованою постановлену всупереч вимогам кримінального процесуального закону.
Зазначає, що метою накладення арешту на вказане майно є збереження речових доказів у кримінальному провадженні та з метою можливої спеціальної конфіскації майна, передбаченого ст. 209 КК України.
В судове засідання прокурор та власник майна ОСОБА_6 повторно не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили, хоча про час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Як убачається з матеріалів судового провадження, Подільським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 13 липня 2021 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000150, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено можливе вчинення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та іншими невстановленими на цей час особами, які упродовж 2017-2019 років, дій з набуття, заволодіння, використання, розпорядження майном щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, при цьому вчиняючи дії, спрямовані на приховування, маскування походження такого майна, володіння ним, джерела його погодження, будучи обізнаними, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержане злочинним шляхом, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Постановою прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 30 вересня 2021 року майно ОСОБА_6 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000150.

05 жовтня 2021 року прокурор Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора.
Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, недопущення продовження здійснення злочинних дій, направлених на легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом та з метою забезпечення можливої конфіскації майна, передбаченого ст. 209 КПК України.

Однак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

З наявної в матеріалах провадження постанови прокурора Подільської окружної прокуратури ОСОБА_5 від 30 вересня 2021 року, незрозуміло, яке доказове значення має вказане майно у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.
Окрім того, станом на час розгляду клопотання про арешт майна, слідчому судді не надано відомостей про висунуту підозру будь-кому у вказаному кримінальному провадженні, у тому числі власнику майна.
Враховуючи зазначене, а також те, що в матеріалах, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що вказане майно набуто кримінально протиправним шляхом або є предметом кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів та можливої конфіскації взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого про визнання зазначеного майна речовими доказами.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру (47,4 M2), за адресою: АДРЕСА_1 ; однокімнатну квартиру (47,8 M2), за адресою: АДРЕСА_2 ; однокімнатну квартиру (43,6 M2), за адресою: АДРЕСА_3 ; однокімнатну квартиру (43,7 M2), за адресою: АДРЕСА_4 ; однокімнатну квартиру (52,5 M2), за адресою: АДРЕСА_5 ; однокімнатну квартиру (43,5 M2), за адресою: АДРЕСА_6 ; нежитлове приміщення (22,9 M2), за адресою: АДРЕСА_7 ; однокімнатну квартиру (50,6 M2), за адресою: АДРЕСА_8 ; трикімнатну квартиру (102,3 M2), за адресою: АДРЕСА_9 ; однокімнатну квартиру (53,5 M2), за адресою: АДРЕСА_10 ; однокімнатну квартиру (44,4 M2), за адресою: АДРЕСА_11 ; п`ятикімнатну квартиру (166,5 M2), за адресою: АДРЕСА_12 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 758/13972/21 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_8
Провадження № 11сс/824/6153/2021 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України