Справа № 216/2687/21
Провадження № 1-кп/216/800/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року м. Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000765 від 26 квітня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Виска Маловисківського району Кіровоградської області, який зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 296 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

17 травня 2021 року з Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області до суду надійшов зазначений обвинувальний акт з додатками стосовно ОСОБА_3 , за яким було призначено підготовче судове засідання в указаному кримінальному провадженні.

01 червня 2021 року до канцелярії суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обраного обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, яке мотивовано таким. Указаний запобіжний захід ОСОБА_3 було обрано поза межами строку досудового розслідування, який на момент вирішення відповідного клопотання сторони обвинувачення закінчувався черев 8 днів. Разом з тим на цей час всі докази в справі зібрані, обвинувачений повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду й частково моральну шкоду, останній вибачив ОСОБА_3 та вони досягли домовленості щодо повного відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим ймовірні на стадії досудового розслідування ризики зникли та суттєво зменшилися й подальше тримання обвинуваченого під вартою не переслідує легітимної мети. При цьому ОСОБА_3 має постійне місце проживання, де позитивно характеризується та мешкає разом з родиною, яка веде домашнє господарство з утримання свійської птиці. За наведених обставин захисниця вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту зможе запобігти заявленим ризикам, а обвинувачений буде зайнятий корисною працею вдома та матиме дохід за рахунок вкладу своєї праці в сімейне господарство, що прискорить відшкодування потерпілому решти завданої моральної шкоди.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_3 підтримали своє клопотання й просили задовольнити з наведених у ньому підстав. При цьому захисниця додатково зазначила, що обвинувачений не має наміру переховуватися, оскільки наразі він майже повністю відшкодував потерпілому завдану шкоду, тому буде працювати вдома та продовжувати відшкодовувати решту шкоди. Інші ризики захисниця вважає недоведеними за відсутності відповідних заяв свідків про тиск на них з боку обвинуваченого, а також обвинувальних вироків стосовно останнього.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав клопотання сторони захисту та просив звільнити ОСОБА_3 з-під варти, оскільки останній повністю відшкодував йому завдану матеріальну шкоду та частково моральну шкоду, наразі він вибачив обвинуваченого й вони примирились. Також потерпілий звернув увагу на незначну роль ОСОБА_3 у спричиненні йому тілесних ушкоджень та відсутність з боку останнього жодного тиску, тому будь-яких побоювань про вплив як на нього, так і на свідків, він не має. У зв`язку з цим потерпілий просив дати обвинуваченому шанс і відпустити на домашній арешт.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення вказаного клопотання захисниці категорично заперечував і подав клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки 10 червня 2021 року спливає строк тримання останнього під вартою й судове провадження не буде завершене до його спливу. При цьому, на думку прокурора, за наявності встановлених ризиків відсутні достатні підстави для зміни обраного ОСОБА_3 запобіжного заходу, тому просив у задоволенні клопотання сторони захисту відмовити.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши клопотання сторін і дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення; вік і стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію та майновий стан, а також наявність у нього судимостей; дотримання обвинуваченим умов застосованих до нього раніше запобіжних заходів; наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення він обвинувачується, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), тому можуть бути застосовані лише за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, суд виходить із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України»).

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України»).

Пункт 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Сергій Волосюк проти України»).

Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження обвинуваченого свободи, в іншому випадку - суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Однак під час судового засідання прокурором не надано нових належних, достатніх і переконливих доказів на підтвердження того, що ризики, які існували під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились і продовжують існувати або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання його під вартою.

Так, судом установлено, що ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10 червня 2021 року включно без визначення розміру застави.

На цей час матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 знаходиться на розгляді в суді, до спливу двомісячного строку тримання останнього під вартою судове провадження не буде завершено з об`єктивних причин, оскільки перебуває на стадії підготовчого провадження й судовий розгляд фактично не розпочато.

Разом з тим обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має професійно-технічну освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше не судимий, але наразі обвинувачується також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Однак у судовому засіданні захисник ОСОБА_6 щодо вказаного обвинувачення ОСОБА_3 повідомила про намір останнього укласти угоду про примирення, оскільки потерпілому за тим кримінальним провадженням шкода повністю відшкодована.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 має постійне й зареєстроване місце проживання в приватному будинку, де з 2013 року мешкає разом з батьками та молодшою сестрою й характеризується виключно позитивно, що підтверджується відповідною характеристикою.

Крім того, за змістом письмової заяви потерпілого від 01 червня 2021 року та копії розписки від 18 травня 2021 року про отримання останнім грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США на відшкодування завданої злочином шкоди, на цей час обвинувачений повністю відшкодував потерпілому завдану матеріальну шкоду та частково моральну шкоду, останній вважає участь ОСОБА_3 у спричиненні йому тілесних ушкоджень незначною, тому він вибачив його та вони примирились. Також потерпілий зазначив про відсутність з боку обвинуваченого жодного тиску, тому будь-яких побоювань про вплив як на нього, так і на свідків, він не має, у зв`язку з чим просив не позбавляти ОСОБА_3 свободи та змінити йому запобіжний захід на більш м`який.

Водночас суд бере до уваги, що безпосередньо в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 безсумнівно підтвердив усі наведені вище обставини, підтримав клопотання сторони захисту та просив звільнити обвинуваченого з-під варти.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`яких запобіжним заходів, альтернативних триманню під вартою, з огляду на їх достатність для запобігання об`єктивно існуючим ризикам, суд бере до уваги таке.

Під час застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлено доведеність існування ризиків, що останній дійсно може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом клопотання про продовження строку дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором заявлено про реальність аналогічних ризиків, що виправдовують обмеження свободи ОСОБА_3 .

Проте, на підтвердження наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурором не надано суду нових належних і переконливих доказів, які б свідчили про продовження існування високого ступеню такого ризику, зважаючи на встановлені вище обставини щодо добровільного відшкодування завданої потерпілому шкоди.

У контексті практики ЄСПЛ слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії»). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв протии Молдови»).

За таких обставин суд вважає, що прокурором не доведено високий ступінь ризику ухилення обвинуваченого від виконання своїх процесуальних обов`язків, зокрема з`являтись за викликом до суду та перебувати в межах досяжності, який існував під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, і неможливість його запобігання на теперішній час шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням свободи.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, за один з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, то наявність серйозних підозр щодо участі особи у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням її тривалого ув`язнення (рішення ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі»).

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, то цей ризик також не підтверджено прокурором належними доказами. Натомість потерпілий навпаки стверджував про відсутність такого ризику. Водночас установлена судом заборона на спілкування з такими особами шляхом покладення на обвинуваченого відповідного обов`язку та роз`яснення останньому наслідків його порушення у вигляді застосування більш суворого запобіжного заходу, на думку суду, зможе запобігти вказаному ризику.

Стосовно ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то суд зважає на відсутність в обвинуваченого попередніх судимостей й фактично перше притягнення його до кримінальної відповідальності, тому з огляду на закріплену в ст. 17 КПК України презумпцію невинуватості поводження з ним має відповідати поводженню з невинуватою особою, у тому числі й за іншим пред`явленим обвинуваченням. Водночас будь-яких доказів на підтвердження факту існування такого ризику та велику вірогідність протиправної поведінки обвинуваченого у подальшому наявні матеріали кримінального провадження не містять і прокурором таких суду не надано. При цьому суд вважає, що в даному випадку заборона обвинуваченому залишати житло цілодобово, за наявності належного контролю за його поведінкою, зможе запобігти заявленому прокурором ризику.

За встановлених обставин суд вважає, що з урахуванням стадії кримінального провадження, висловлених у судовому засіданні позицій його учасників і тривалості тримання обвинуваченого під вартою ступінь ризиків, які існували під час обрання йому запобіжного у вигляді тримання під вартою, суттєво знизився, а наявність такого ризику як незаконний вплив на свідків на даний час не встановлено.

Отже, зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.

При цьому запобігти наявним ризикам, які зумовили застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, можливо й шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З огляду на викладене, з урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, незважаючи на тяжкість покарання за пред`явленим обвинуваченням, вірогідність ухилення останнього від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою та не виправдовує його подальше тримання під вартою, тому суд вважає за необхідне змінити обвинуваченому ОСОБА_3 раніше обраний до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти об`єктивно існуючим на даний момент ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належну поведінку. Застосовуючи такий запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення дійсно наявних ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд зважає на практику ЄСПЛ, що за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176-178, 181, 183, 194, 197, 314-316, 369-372, 376 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 03 серпня 2021 року включно.

Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибувати за кожною вимогою до суду та покласти на нього строком до 03 серпня 2021 року включно такі обов`язки:

- не відлучатися із м. Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання/реєстрації та місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками в цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- цілодобово не залишати будинок АДРЕСА_1 .

Негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця проживання та звільнити з-під варти.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з метою здійснення контролю за поведінкою ОСОБА_3 передати для виконання до Криворізького районного управління поліції ГУНП у Дніпропетровській області за місцем проживання обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися до нього в житло, в якому він перебуває під домашнім арештом, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Дія ухвали закінчується о 24.00 годині 03 серпня 2021 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала суду, яка набрала законної сили, обов`язкова для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Повний текст ухвали складений та оголошений 07 червня 2021 року о 09.30 годині.

Суддя ОСОБА_1