УХВАЛА
Іменем України
29 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 159/2832/20
провадження № 51-4352ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 , засудженого за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України та
встановила:
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Зараховано у строк покарання час тримання під вартою з 05 квітня 2020 року по 15 квітня 2020 року. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 30 000 грн. моральної шкоди.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 11 березня 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2020 року - без змін.
За вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 04 квітня 2020 року, близько 22 год 00 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_7 , з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер своїх дій, тримаючи в руках заповнену скляну пляшку горілки, умисно кинув нею в голову останньому, чим спричинив тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), на спростування доводів апеляційної скарги прокурора не навів достатніх підстав залишення її без задоволення. На думку прокурора, суд, залишаючи без змін вирок місцевого суду, не врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, внаслідок чого безпідставно застосував положення ст. 75 КК України, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Разом з цим стверджує, що судом при призначенні ОСОБА_5 покарання необґрунтовано враховано в якості обставин, що пом`якшує покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, молодий вік засудженого, наявність постійного місця роботи, які характеризують засудженого лише в загально-соціальному плані, проте жодним чином не впливають на особливості конкретного злочину і обставини його вчинення та не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Суд апеляційної інстанції безпідставно погодився із призначеним судом першої інстанції покаранням, яке, на думку прокурора, є занадто м`яким та суперечить вимогам ст. 65 КК України, оскільки буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та правову кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання; свою вину у вчиненому визнав повністю; щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину; повністю відшкодував матеріальну шкоду та частково відшкодував моральну; є учасником АТО. Крім того, судом враховано: позицію потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого; майновий та сімейний стан обвинуваченого; його молодий вік; відсутність притягнень до кримінальної відповідальності; той факт, що обвинувачений на диспансерному обліку в психіатра та нарколога не перебуває; має постійне місце роботи, де характеризується виключно позитивно.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнив його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.
Залишаючи вказаний вирок суду без змін, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд з достатньою повнотою врахував всі обставини, на які вказує прокурор в апеляційній скарзі та обґрунтовано прийняв рішення про можливість застосування до нього положень ст. 75 КК України.
З огляду на наведене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що призначене обвинуваченому покарання, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів, а тому відсутні підстави для призначення більш суворого покарання, та відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора в цій частині.
Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 75 КК України та відповідність призначеного ОСОБА_5 покарання вимогам статей 50, 65 КК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та дав на них змістовні відповіді.

Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 11 березня 2021 року щодо ОСОБА_5 , засудженого за ч. 1 ст. 121 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3