УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року,

-якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою звільнити умовно-достроково ОСОБА_5 від відбування покарання на невідбутий строк покарання, який становить 1 рік 2 місяця 10 днів.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду, відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі засуджений зазначає, що з 2017 року працює, має 6 заохочень, мав стягнення, які на даний час погашені. Після звільнення планує працевлаштуватися та вести чесний спосіб життя.

В апеляційній скарзі захисник засудженого зазначає, що за час відбування покарання ОСОБА_5 характеризується позитивно, працевлаштований, має заохочення, стягнень не має, адміністрація колонії та спостережна комісія зауважень до ОСОБА_5 не мають.

Вказує, що засуджений має хронічні захворювання, гіпертонічний криз, мав три мікро-інсульти, під час відбування покарання проходив лікування в Херсонській та Казанківській лікарнях. Крім того, зауважує, що ОСОБА_5 має матір, інваліда 3 групи, яка потребує піклування та догляду сина.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від покарання, вказуючи на те, що він позитивно ставиться до праці, за що має ряд заохочень та довів своє виправлення.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 10.03.2021р. відмовлено у задоволенні клопотанні засудженого ОСОБА_5 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Відмовляючи в задоволенні клопотання суд зазначив, що наведені обставини в сукупності із встановленими судом даними про особу, його поведінкою за весь час відбуття покарання, тяжкістю вчинених ним злочинів, неодноразових судимостей, дає підстави вважати про неготовність ОСОБА_5 сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, на підтримку вимог апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Положеннями ст. 81 КК України визначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до осіб, що відбувають покарання, зокрема, і у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних та психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі КВК України), але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

З матеріалів особової справи засудженого судом встановлено, що вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.10.2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.317, ч.2 ст.317 КК України та на підставі ч.1 ст.70 КК України призначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№ 93)». На момент розгляду клопотання невідбута частина покарання складає 1 рік 2 місяці 7 днів.

Відповідно до характеристики на засудженого станом на 20.12.2019 року, останній був працевлаштований, до роботи ставився посередньо, не завжди приділяв увагу до дбайливого ставлення до майна установи та предметів, які використовував. У скоєному злочині розкаювався частково, визначену міру покарання вважав занадто суворою. Законні вимоги адміністрації виконував тільки під контролем, загальноосвітній рівень не підвищував, на заходи виховного впливу реагував посередньо, участі в програмах диференційованого виховного впливу не приймав. У колективі засуджених скритний та брехливий.

Будь-яких характеристик на ОСОБА_5 в період 2020 року матеріали особової справи не містять, у зв`язку з чим, суд не мав можливості прослідкувати динаміку змін в поведінці засудженого та ставлення до праці за вказаний період.

Як вбачається з витягу з протоколу від 30.01.2020 року, який міститься в матеріалах особової справи, засудженому ОСОБА_5 відмовлено в 2020 році у застосуванні УДЗ як такому, що не стає на шлях виправлення.

Матеріали особової справи ОСОБА_5 свідчать про те, що весь період відбування покарання засуджений має шість заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, які застосовані до нього 15.08.2017 року, 30.07.2019 року, 30.10.2019 року, 16.01.2020 року, 15.04.2020 року та останнє 25.01.2021 року. Також з ОСОБА_5 має десять стягнень у вигляді доган, які застосовані до нього в період з 14.06.2016 року по 19.04.2019 року.

Наявність зазначених стягнень ( хоча вони і погашені на даний час), свідчить про неналежну поведінку засудженого та недодержання вимог режиму місця відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що ставлення останнього до праці змінилось лише станом на 12.02.2021 року, оскільки згідно відповідної характеристики, він працює, до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу, дотримується правил поводження із устаткуванням тощо. З грудня 2020 року почав приймати участь в програмах диференційованого виховного впливу.

Таким чином, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що засуджений хоча й був працевлаштований із самого початку відбування покарання, проте, змінив своє ставлення до праці фактично після відмови в застосуванні УДЗ у 2020 році. Безпосередньо перед новою пільгою на умовно-дострокове звільнення (з грудня 2020 року), почав приймати участь в програмі диференційованого виховного впливу «Духовне відродження».

Тобто, при вирішенні питання про те, чи довів засуджений своєю добросовісною поведінкою і відношенням до праці своє виправлення, апеляційний суд виходить з аналізу усього процесу виправлення засудженого упродовж усього терміну відбування ним покарання, а не за короткий період часу, що також було враховано судом першої інстанції. Приймаючи рішення, з яким також погоджується суд апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про застосування умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, матеріали провадження не містять даних про те, що він став на шлях виправлення, і доводи апеляційних скарг цього висновку суду не спростовують.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами статті 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для її скасування немає. За такого, апеляційні скарги засудженого та захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 81, 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
Судді