Провадження №1-кп/127/513/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 307, частиною другою статті 15, частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2021 за № 0000050,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті передбачених частиною другою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 307, частиною другою статті 15, частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі КК). Зазначений обвинувальний акт надійшов до суду разом з угодою про визнання винуватості, укладеної між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником - з іншої.

Прокурор в судовому засіданні вважав за можливе призначити судовий розгляд кримінального провадження, а також клопотав про продовження строку застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді утримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, які становлять значну суспільну небезпеку. Зауважив, що ризики, які стали підставою для застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не відпали.

ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що під час досудового розслідування він в присутності захисника уклав угоду про визнання винуватості. Просив затвердити зазначену угоду, про наслідки укладення та затвердження угоди йому зрозумілі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 вважав, що угода про визнання винуватості має бути затверджена й обвинуваченому ОСОБА_5 має бути призначене покарання, узгоджене сторонами кримінального провадження, під час укладення угоди. При цьому заперечив проти продовження його підзахисному строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив змінити застосований запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт, надані до нього додатки, угоду про визнання винуватості та відомості, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Главою 35 Розділу VІ КПК регламентовано порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод. Зі змісту частини другої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Пунктом 1 частини четвертою зазначеної статті визначено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості.

Вимоги до угоди про визнання винуватості визначені статтею 472 КПК.

Відповідно до частини сьомої статті 474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Згідно з імперативними вимогами, встановленими пунктами 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 475 КПК у разі, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Зі змісту частини другої статті 475 КПК випливає, що вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до абзацу першого частини третьої статті 475 КПК мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити: формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа; відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання; мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Зі змісту наданої суду угоди про визнання винуватості випливає, що сторони узгодили можливість призначення обвинуваченому кримінального покарання з урахуванням приписів частини першої статті 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі санкції статті кримінального закону.

Слід зауважити, що частина перша статті 69 КК є диспозитивною, а не імперативною нормою, яка уповноважує, а не зобов`язує суд за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Отже, для вирішення питання щодо наявності правових підстав для застосування приписів частини першої статті 69 КК суду необхідно з`ясувати, чи наявні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, якими доказами їх наявність підтверджується. Саме тому відповідно до приписів частини четвертої статті 365 КПК суд вважає за доцільне відновити з`ясування обставин справи.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження строку утримання обвинуваченого під вартою, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 315 КПК якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Зі змісту пунктів 1-4 частини третьої статті 314 КПК випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження. При цьому пунктом 5 частини третьої статті 314 КПК регламентовано, що у підготовчому судовому засіданні суд також має право призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Як суд вже зазначив вище, з метою перевірки обставин, на які сторони кримінального провадження посилаються як на підставу для затвердження угоди про визнання винуватості, суд відновив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, призначивши справу до судового розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Саме тому суд вважає, що правові підстави, які б унеможливлювали розгляд клопотання прокурора про продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, в судовому засіданні встановлені не були. Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК. Зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_5 спливає 07.06.2021. Отже, стороною обвинувачення не дотримано вищезазначених вимог кримінально-процесуального законодавства щодо строку звернення з відповідним клопотаннями до суду, натомість дотримано вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо тригодинного строку вручення клопотання обвинуваченому. Суд враховує, що сторона захисту не наполягала на відкладенні розгляду заявленого клопотання, а чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання сторони обвинувачення по суті й надати доводам сторін кримінального провадження відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому злочинів здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час судове слідство не розпочате, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Окрім цього, суд вже вище зазначив, що обвинувальний акт ОСОБА_5 надійшов до суду разом з угодою про визнання винуватості, якій судом має бути надана відповідна правова оцінка. Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри на зазначеній стадії судового процесу є передчасним.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Відповідно до вимог частини першої статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Прокурор як на підставу для продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу, послався на ту обставину, що останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, а тому, перебуваючи на волі може переховуватись від суду, впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення. Захисник обвинуваченого в судовому засіданні заперечив проти продовження застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, натомість просив змінити застосований запобіжний захід на домашній арешт, мотивуючи це тим, що згідно з угодою про визнання винуватості сторони узгодили призначення обвинуваченому кримінального покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування, тобто із застосуванням положення статті 75 КК. Разом з тим, такі твердження сторони захисту суд оцінює критично, оскільки, як вже суд зазначив вище, відповідної правової оцінки зазначеної угоди судом ще надано не було.

Суд також враховує, що об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, суду не надані.

Враховуючи викладене, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає за доцільне, з метою забезпечення кримінального провадження, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, суд вважає за доцільне продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 314-316 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Відновити з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 255, частиною четвертою статті 28, частиною другою статті 307, частиною другою статті 15, частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.05.2021 за № 0000050.

Призначити судовий розгляд кримінального провадження на 11.00 год. 15.06.2021.

В судове засіданні викликати сторони кримінального провадження.

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити на 60 днів, з 03 червня 2021 року до 23.59 год. 01 серпня 2021 року.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: