Ухвала Іменем України
26 квітня 2021 року м. Київ
справа № 264/3820/20 провадження № 51-628ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 серпня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 20 січня 2021 року,
встановив:
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 25 серпня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано частину покарання, не відбутого за вироком Іллічівського районного суду

м. Маріуполя Донецької області від 22 травня 2018 року, і остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він під час несення військової служби, з метою повторного ухилення від військової служби, без дозволу командирів та начальників, після вручення йому 23 березня

2018 року обвинувального акта за фактом вчинення самовільного залишення військової частини, яка дислокується в АДРЕСА_1 на

АДРЕСА_2 , наступного дня о 08:30 до військової частини не з`явився, а відбув до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а 29 квітня 2020 року був звільнений з військової служби в запас.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування судових рішень через невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та його особі. Посилається на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не застосували ст. 69 КК України.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 69 ККУкраїни за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу, а саме те, що він неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вживання алкогольних напоїв у громадських місцях, доведення неповнолітнього до стану сп`яніння та інші правопорушення, що посягають на громадський порядок і громадську безпеку. Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Як видно з вироку суду першої інстанції, під час розгляду справи суд не встановив обставин, які б пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину і були б підставою для застосування

ст. 69 КК України, та призначив мінімальне покарання згідно із санкцією

ч. 4 ст. 407 КК України.
Крім того, суд взяв до уваги, що ОСОБА_5 , будучи засудженим вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 22 травня 2018 року, вчинив новий злочин у період з 23 березня

2018 року по 29 квітня 2020 року, тобто під час іспитового строку за попереднім вироком. А тому суд обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання на підставі ст. 71 КК України. Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Суд дотримався ч. 4 ст. 71 КК України, згідно з якою остаточне покарання за сукупністю вироків не могло бути меншим, ніж покарання за попереднім вироком.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, підстав для його пом`якшення, у тому числі із застосуванням ст. 69 КК України, немає. Обставини, які би вказували на те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПКУкраїни).
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оспорюваних вироку та ухвали, захисник не навів.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 серпня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 20 січня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3