Дата документу 09.03.2021 Справа № 331/454/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/315/21Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/454/20Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.187 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002200, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, освіта базова середня, не працюючого, не одруженого, який не має місця реєстрації та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, освіта базова середня, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 22.07.2019 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ст. 75, 76 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з 20 грудня 2019 року.

ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.07.2019 року, призначено ОСОБА_10 остаточне покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 20 грудня 2019 року.

Скасовано арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку ОСОБА_10 , накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2019 року.

Скасовано арешт на тимчасово вилучене майно під час проведення обшуку ОСОБА_9 , накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2019 року.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 20 грудня 2019 року, приблизно о 06 год. 10 хв., ОСОБА_9 та ОСОБА_10 знаходилися біля супермаркету «Велика кишеня», розташованому по вул. Поштова, буд. 71 в м. Запоріжжя, де побачили ОСОБА_11 , яка проходила біля супермаркету, прямуючи на роботу. В цей час у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, розподіливши між собою ролі, напали на потерпілу ОСОБА_11 . При цьому, ОСОБА_10 підійшов до спини ОСОБА_11 та, з метою запобігання спротиву потерпілої, обхопив її рукою за обличчя та штовхнув останню, внаслідок чого потерпіла упала на лівий бік тулуба, а ОСОБА_10 притиснув її всією вагою свого тіла. В цей час ОСОБА_9 , з метою доведення злочинного умислу до кінця, підійшов до ОСОБА_10 та передав останньому предмет, схожий на електрошокер, який ОСОБА_10 притиснув до лівої щоки ОСОБА_11 та спричинив один удар струмом, після чого прислонив предмет, схожий на електрошокер, та спричинив ще два удари струмом. В цей час ОСОБА_9 , шляхом ривку з рук потерпілої, заволодів належною ОСОБА_11 жіночою сумкою, в якій знаходилося майно, а саме: мобільний телефон «Sigma mobile Comfort 50 Slim» у корпусі чорного кольору вартістю 366 грн. 67 коп., з сім-картою мобільного оператора «Київстар»; грошові кошти в сумі 150 гривень, після чого з місця вчинення злочину зникли, таким чином ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, напали на потерпілу та заволоділи її майном, чим спричинили потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 516 гривень 67 коп.

20 грудня 2019 року, приблизно о 06 год. 20 хв., ОСОБА_9 та ОСОБА_10 знаходилися біля будинку № 2 по вул. Дніпровська в м. Запоріжжя, де побачили ОСОБА_7 , яка проходила біля цього будинку в напрямку перехрестя вулиць Святого Миколая-Тургенєва. В цей час у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.

З цією метою, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, попрямували за ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , підійшовши до останньої, відволік її увагу запитанням, а ОСОБА_10 підійшов ззаду до потерпілої та своїми колінами штовхнув під коліна ОСОБА_7 , від чого потерпіла почала падати, а ОСОБА_10 в цей час своєю лівою рукою закрив їй рота, а правою рукою стиснув обличчя, тим самим напав на потерпілу.

Упавши на землю разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_10 продовжив тримати потерпілу за обличчя з метою запобіганню опору, а ОСОБА_9 в цей час дістав предмет, зовні схожий на електрошокер, та почав застосовувати електроструми в область шиї, щоки та рук потерпілої, чим завдав садна в ділянці носа та правої щоки, які згідно висновку експерта кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. В цей же час, ОСОБА_9 , скориставшись розгубленим та безпорадним станом потерпілої, шляхом ривку з рук потерпілої заволодів належною ОСОБА_7 жіночою сумкою, в якій знаходилося належне потерпілій майно, а саме: мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note» у корпусі синього кольору, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , вартістю 2499 грн.; чохол-книжка для мобільного телефону, який не представляє для потерпілої матеріальної цінності; мобільний телефон «Soni Ericsson Т250і» у корпусі сріблястого кольору, імеі: НОМЕР_3 , вартістю 233 грн.; грошові кошти в сумі 3400 грн.; банківськи картки «Укргазбанку» №№ НОМЕР_4 , НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_7 , які не представляють для потерпілої матеріальної цінності, після чого з місця вчинення злочину зникли, таким чином ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, напали на потерпілу та заволоділи її майном, чим спричинили потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 6132 гривні 00 коп.

Вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_10 учасниками провадження в апеляційному порядку не оскаржується.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 вважає призначене судом покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого. Вважає, що суд належним чином не врахував дані про особу ОСОБА_9 та думку потерпілих, які просили суд не призначати дуже суворе покарання, шкода відсутня, від компенсації моральної шкоди потерпілі відмовились, про що і зазначили в судовому засіданні. Також не було враховано той факт, що ОСОБА_9 раніше не судимий. Вважає, що суд безпідставно зазначив у вироку про відсутність пом`якшуючих покарання обставин, оскільки ОСОБА_9 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду визнавав вину у скоєному ним злочині в повному обсязі, підтвердив усі ті обставини, які були встановлені досудовим слідством, щиро розкаявся. Крім того, зазначає, що цивільний позов не пред`являвся. Таким чином, на думку захисника, обставинами, що дають підстави застосувати ст.ст. 69, 75 КК України, є вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких особистих обставин, відсутність тяжких наслідків, визнання вини у скоєнні злочинів, щире каяття.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 , призначивши більш м`яке покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України із максимальним терміном 3 роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, яка прохала задовольнити апеляційну скаргу; прокурора та потерпілу, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

З огляду на те, що вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_9 в скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікації дій обвинуваченого ніким не оскаржується, апеляційний суд не перевіряє вирок в цій частині.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, та обґрунтовано не визнав в якості пом`якшуючої обставини щире каяття, оскільки ОСОБА_9 в суді вину визнав частково і лише після дослідження доказів у справі визнав себе винуватим.

Оцінюючи відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , суд врахував його сімейний стан, наявність на утриманні малолітньої дитини та батьків похилого віку, те, що на обліку в спеціалізованих медичних закладах обвинувачений не перебуває, тяжкість та суспільну небезпеку вчинених злочинів, думку потерпілих про призначення покарання на розсуд суду, а також відсутність заявлених до нього позовних вимог від потерпілих.

З врахуванням викладеного, а також позиції прокурора суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 положення ст.ст. 69 та 75 КК України та обумовлює необхідність подальшої його ізоляції від суспільства з призначенням йому реального покарання у виді позбавлення волі, з конфіскацією всього належного обвинуваченому майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з огляду на встановлені обставини, оцінюючи їх в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів буде призначення ОСОБА_9 покарання лише у виді позбавлення волі.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України з таких підстав.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у абз. 1, 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у кожному випадку призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання, суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновків про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України, оскільки як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не встановлено жодних обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Також колегія суддів вважає безпідставними вимоги апеляційної скарги стосовно призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_9 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, тоді як у відповідності до ч. 1 ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням виключно при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_9 свою вину визнавав у повному обсязі як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, та щиро розкаявся, а отже суд повинен був визнати вказані обставини пом`якшуючими, є необґрунтованими з врахуванням того, що ОСОБА_9 в суді першої інстанції вину визнав частково і лише після дослідження доказів у справі визнав себе винуватим, тому на переконання колегії суддів така поведінка обвинуваченого свідчить лише про бажання пом`якшити покарання.

Обставини, на які посилалась сторона захисту в апеляційній скарзі, як на підстави для пом`якшення призначеного покарання, а саме відсутність судимості та відсутність цивільних позовів з боку потерпілих, були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для зменшення призначеного покарання і застосування положень ст.ст. 69 і 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Твердження апелянта про те, що районний суд, при призначенні ОСОБА_9 покарання, не врахував думку потерпілих, які просили суд не призначати дуже суворе покарання, є неспроможними, оскільки як вбачається із вироку, потерпілі прохали призначити покарання на розсуд суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_9 вчинив злочини внаслідок збігу тяжких особистих обставин, а також на відсутність тяжких наслідків, не можуть бути визнані колегією суддів достатньо вагомими підставами для зміни вироку та пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, оскільки вказані обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 та зміни вироку в частині призначення покарання немає, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 187 КК України, визначивши розмір покарання у мінімальних межах санкції цієї статті.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4