Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

22 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0005198 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 18.10.2011 за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

2) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2020

за ч.1 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі

ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 6 квітня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06.04.2021 ОСОБА_6 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.ч.1, 4 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2020 і за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції змінити та пом`якшити призначене йому покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі і вважає його несправедливим через суворість.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, а також застосувати до нього положення ст.ст.69, 75 КК України; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 вчинив закінчений замах на крадіжку майна, яке належить Філії Дарницький вагоноремонтний завод Акціонерного товариства Укрзалізниця, за наступних обставин.

27 вересня 2020 року близько 3 години ОСОБА_6 з метою таємного викрадення майна, яке належить Філії Дарницький вагоноремонтний завод Акціонерного товариства Укрзалізниця, проник у сховище на територію вказаної Філії за адресою: м. Київ, вул. Алматинська, 56, доступ до якої обмежено стороннім особам та яка знаходиться під охороною, перелізши через паркан. Перебуваючи на території заводу, ОСОБА_6 обрав об`єктом злочинного посягання майно, що знаходилось у вантажному вагоні, а саме металеві частини конструкції вагону (зовнішнє кільце підшипника), які почав носити до паркану та перекидати через нього, а також час від часу складати їх за територією заводу з метою тимчасового таємного зберігання біля дерева для подальшої здачі до пункту прийому металобрухту.

Близько 6 години 15 хвилин ОСОБА_6 встиг перекинути зовнішні кільця підшипників у кількості 164 штуки загальною вартістю 5 645 грн 70 коп та почав перелазити через паркан, тобто учинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки коли він опинився за територією заводу, то побачив працівників поліції, почав тікати і відразу був затриманий, через що не отримав можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.ст.65, 68 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, ступінь здійснення кримінально протиправного наміру, особу винного, який не працює, не має сім`ї, неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, а також відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, встановлений відповідною санкцією.

Вірно застосовано судом і положення ст.71 КК України, оскільки ОСОБА_6 після постановлення вироку Деснянського районного суду м. Києва від 05.06.2020, яким був звільнений від відбування покарання з випробуванням, вчинив злочин під час іспитового строку. А тому призначене за сукупністю вироків покарання у будь-якому разі має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Дані про особу винного, лише одна обставина, що пом`якшує покарання, а також вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку не дають підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України.

Саме таке показання, як його призначив суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні обвинуваченого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Тому підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання, як про це порушується питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, у вступній частині вироку, а саме, анкетних відомостях про особу обвинуваченого зазначено, що він судимий вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.02.2005 за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, що є неправильним.

Згідно з п.3 ч.2 ст.108 КК України такими, що не мають судимості, визнаються неповнолітні, засуджені до позбавлення волі за тяжкий злочин, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання не вчинять нового кримінального правопорушення.

При цьому відповідно до положень ст.90 КК України якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення.

Строк погашення судимості за кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, вчинене неповнолітнім, становить три роки.

Як вбачається з відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи МВС України, ОСОБА_6 був звільнений 03.12.2010 у зв`язку з відбуттям покарання, призначеного вказаним раніше вироком (а.с.41).

Перебіг строку погашення судимості перервався вчиненням ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за яке він був засуджений вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.10.2011, а тому заново обчислюється з 19.09.2014, тобто з дня, коли він відбув покарання за цим вироком.

Враховуючи те, що нове кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив 23 квітня 2020 року (а.с.45), тобто більше ніж через три роки після відбуття покарання за попереднім вироком, судимість за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19.02.2005 погашена.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Оскільки суд першої інстанції при обчисленні строку погашення судимостей не застосував закон, який підлягає застосуванню і який поліпшує становище обвинуваченого, а саме, положення ст.108 КК України, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, вирок відповідно до вимог ст.408 КПК України підлягає зміні шляхом виключення з його вступної частини відомостей про наявність у ОСОБА_6 вказаної судимості.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 6 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 в порядку, визначеному ст.404 КПК України, змінити.

Виключити з вступної частини вироку дані про судимість ОСОБА_6 за вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2005 року.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3