Дата документу 17.06.2021 Справа № 333/747/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/747/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1132/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бигир Геокчайського району Республіки Азербайджан, громадянина України, який неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 27 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
у кримінальному провадженні №333/747/20 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
за участю захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволене частково; строк дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений до 16 липня 2021 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст.177 КПК України, а також тим, що інший, більш м`який запобіжний захід - домашній арешт, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у даному кримінальному провадженні потерпілий відсутній.
На даний час докази сторони обвинувачення досліджені, окрім допиту свідка ОСОБА_11 , який з самого початку працював у конфіденційному співробітництві з СУ ТУ ДБР у м.Мелітополі та фактично знаходився у залежному становищі від правоохоронних органів.
Неможливість встановлення зі змісту матеріалів НСРД, який був мотив у ОСОБА_6 на вчинення інкримінованого йому діяння, свідчить про недоведеність умислу і мотив його дій при вчиненні суспільно небезпечного діяння.
Стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження існування ризиків, зазначених у клопотанні; не доведено неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
На думку апелянта, одночасний розгляд питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо всіх обвинувачених є порушенням принципу диференціації, персоніфікації та індивідуалізації кримінальної відповідальності.

Згідно з ухвалою суду, прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з утриманням в умовах Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» з визначенням обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави 168160,00 гривень.
Захисники обвинуваченого ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора заперечували у повному обсязі, зазначили про необґрунтованість заявлених прокурором ризиків і вважали за доцільне змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав позицію своїх захисників.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечував у повному обсязі, зазначив про необґрунтованість заявлених прокурором ризиків і вважав за доцільне застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник підтримали позицію захисників обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно з ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 20 травня 2021 року включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 до 20 травня 2021 року включно.

Прокурор для розгляду матеріалів оскарження ухвали до суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлявся належним чином, будь-яких клопотань не надав.
Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на підтримання апеляційної скарги;
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисників, інших обвинувачених, їх захисників, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15-ч.5 ст.27-п.п.6,11,12 ч.2 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.
Такими ризиками є: ризик незаконного впливу на свідка у цьому кримінальному провадженні, ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
З наявних матеріалів та оскаржуваної ухвали убачається, що суд врахував відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме те, що останній міцних соціальних зв`язків та будь-яких осіб на утриманні не має, неодружений, є колишньою службовою особою правоохоронних органів, до повноважень якого входило проведення оперативно-розшукової діяльності та специфіку проведення слідчих дій.
Приймаючи до уваги ступінь тяжкості та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення та суворість покарання, що останньому загрожує у разі визнання його винуватим у цьому правопорушенні, та відомості про особу обвинуваченого у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вищевказані ризики є вагомими і запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого менш суворого ніж тримання під вартою запобіжного заходу.
Отже задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
Виходячи з правової позиції Європейського Суду з прав людини викладеної у п. 65 рішення «Корнійчук проти України» (аналогічні позиції висловлені у рішеннях «Штепа проти України», «Строган проти України»), національні суди зобов`язані при вирішенні питання про застосування (продовження) запобіжного заходу розглянути можливість застосування до підозрюваного, обвинуваченого будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходу будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Твердження сторони захисту, в т.ч. і в апеляційній скарзі, про те, що у даному кримінальному провадженні потерпілий відсутній, а свідок ОСОБА_11 знаходиться у залежному від правоохоронних органів становищі, а також про те, що зі змісту матеріалів НСРД мотив та умисел у ОСОБА_6 недоведений, є передчасними і мають перевірятися при розгляді провадження судом першої інстанції у встановленому законом порядку і оцінюватися у сукупності з іншими доказами.
Перевірка вказаного питання на цій стадії провадження до компетенції апеляційного суду не відноситься.
Крім того, відповідно до рішенням Європейського Суду у складі Великої палати у справі "Labita v.Italy" від 06 квітня 2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.
Доводи апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не є переконливими, ці доводи були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Виходячи з системного аналізу кримінального процесуального законодавства, на думку колегії суддів, визначальним при продовженні строку тримання особи під вартою під час судового провадження є доведеність того, що ризики, про які ідеться в клопотанні, не зменшились, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та існують об`єктивні обставини, які перешкоджають розгляду провадження по суті до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані обставини у цьому провадженні існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.
Те, що суд однією ухвалою вирішив питання про запобіжні заходи щодо обох обвинувачених (на що вказує захисник в апеляційній скарзі), на думку колегії суддів, не свідчить про незаконність вказаної ухвали та не є підставою для її скасування у розумінні положень кримінального процесуального законодавства.
Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.
Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Також, з підстав, наведених вище, не спростовують висновків суду і надані обвинуваченим суду апеляційної інстанції публікації в засобах масової інформації, здійснені напередодні апеляційного розгляду, у яких окрім іншого викладена позиція сторони захисту, яка є аналогічною з доводами апеляційної скарги та доводами захисника при апеляційному розгляді.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.
Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 травня 2021 року, якою клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволене частково; строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжений до 16 липня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4