ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3131/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2565/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про пом`якшення призначеного покарання на підставі Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018 року.

Також суд відмовив у задоволенні клопотання засудженого та його захисника адвоката ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 .

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав на те, що дослідженими судом матеріалами не доведено правових підстав для застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України.

Посилання засудженого ОСОБА_7 на той факт, що він є інвалідом війни ІІІ групи, а також на погіршення стану його здоров`я, судом не визнано підставою для прийняття рішення про умовне-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
При вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про пом`якшення призначеного покарання, суд вказав, що до санкції ч. 2 ст. 185 КК України, за якою засуджений ОСОБА_7 , не вносились зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року №2617-VІІІ .
В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та пом`якшити покарання.

Засуджений посилається на те, що він відбув майже весь строк покарання. Висновок суду про те, що він не працював за час відбування покарання є хибним, оскільки він є інвалідом по зору, одним оком він не бачить на 100 %, другим на 50 %, через що не може працювати. Без належного лікування стан його здоров`я погіршується.

Також судом не враховано, що засуджений є інвалідом ВОВ, має черепно-мозкову травму, у нього майже відсутній зір, а також у нього є соціальні зв`язки, він має місце проживання. Крім того, він вчинив нетяжкий злочин, матеріальна шкода злочином не завдана, потерпілий до нього претензій не має, він щиро розкаявся у скоєному.
Крім того суд не взяв до уваги, що він займається суспільною діяльністю, не врахував його характеристики з місця роботи та проживання.
Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши думку засудженого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив ухвалу районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення, перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
В той же час, відповідно до ч.2 ст. 81 КК України, обов`язковою складовою для прийняття судом рішення про безумовне умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного вироком суду кримінального покарання, є сумлінна поведінка та ставлення до праці засудженого, як умова доведеності виправлення останнього.
За змістом зазначеної норми сумлінну поведінку слід розуміти як комплекс зразкового дотримання режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні вказівок і розпоряджень адміністрації колонії, відсутність порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених.
Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. Сумлінне ставлення до праці проявляється у поліпшенні кількісних та якісних показників виконуваної робити, підвищення виробничої кваліфікації, бережливому ставленні до обладнання та інструментів, додержання охорони праці та техніки безпеки.
Крім того, у роз`ясненнях Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які викладені в постанові Пленуму Верховного суду України «Про умовнодо-строкове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002, відповідно до яких суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії.
Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб.
Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
З досліджених під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанції даних встановлено наступне.
Засуджений ОСОБА_7 раніше судимий :
1) 11.12.2006 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 3 ст.187 КК України до 5 років позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України з іспитовим строки 2 роки. Звільнений 24.12.2008 року за закінченням випробувального терміну;
2) 05.09.2011 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст.190, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 , ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі ;
3 ) 24.01.2012 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 1 ст.122, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнений 12.08.2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 1 день.
ОСОБА_7 засуджений вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.07.2019 року вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.05.2019 року залишено без змін.
Вирок набрав законної сили 23.07.2019 року.
Початок строку: 19.05.2019 року. Кінець строку: 19.05.2022 року.
Зі змісту характеристики на засудженого, затвердженої начальником Державної установи «Харківська виправна колонія (№43)», слідує, що засуджений ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 01 червня 2019 року.
З 01.06.2019 року тримався в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». За час тримання характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.
З 19.05.2020 року тримався в Державній установі «Харківська виправна колонія (№43)». За час тримання характеризувався негативно, мав чотири стягнення, заохочень не мав.
З 15.07.2020 року тримався в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». За час тримання характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.
З 03.11.2020 року тримався в Державній установі «Харківська виправна колонія (№43)». За час тримання характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.
Засуджений підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику на свою адресу. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Умисно уникає виконання робіт із благоустрою установи, не бачить необхідності у самостійному їх виконанні. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні.
Відповідно до ст. 123 Кримінально-виконавчого кодексу України бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Професія», заплановані заходи відвідує, але не завжди робить для себе належні висновки.
Відповідно до ст. 127 Кримінально-виконавчого кодексу України майже не проявляє корисну ініціативу у вирішенні питань праці, побуту та відпочинку у відділенні, а також соціальну активність.
Відповідно до статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України підтримує зв`язки з матір`ю шляхом листування та телефонних розмов, отримує посилки.
Рішенням комісії виправної колонії від 09.12.2020 року засудженому відмовлено в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким як особі, яка не довела свого виправлення. Також, згідно характеристики. затвердженої в.о. начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 25.05.2021 року встановлено, що за час перебування в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» засуджений ОСОБА_7 характеризується негативно, заохочень не мав, мав одне стягнення у виді поміщення до карцерного приміщення.
У взаємовідносинах з іншими засудженими конфліктів не має. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи тільки під пильним контролем. Не бере особисту участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Відповідно до ст. 123 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджений не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу.
Відповідно до ст. 126 Кримінально-виконавчого кодексу України не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня шляхом самоосвіти.
За час попереднього ув`язнення та відбування покарання на профілактичних обліках не перебуває.

Відповідно до ст. 110, 112, 113 Кримінально - виконавчого кодексу України, підтримує соціально - корисні зв`язки з родичами шляхом отримання посилок та передач.

Згідно довідок про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_7 вбачається, що засуджений заохочень не має, має 5 стягнень, з яких чотири в травні та одне грудні 2020 року, зокрема, за порушення правил ізоляції, перешкоджання обшуку, невиконання обов`язків чергового по камері ДІЗО, порушення розпорядку дня, зберігання заборонених предметів у виді догани, суворої догани, поміщення в ДІЗО, які накладені за рішенням дисциплінарної комісії ДУ «Харківська виправна колонія (№43)» та поміщення до карцеру, яке накладено за рішенням начальника ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Між тим, колегія суддів враховує , що ОСОБА_7 неодноразово судимий в тому числі за умисні корисливі злочини, звільнявся від відбування покарання з випробуванням та умовно-достроково, вчинив новий злочин, що в цілому підтверджує підвищену суспільну небезпеку та сталу антисоціальну поведінку засудженого ОСОБА_7 , направлену на вчинення умисних кримінально-караних діянь проти власності, та не свідчить про те, що він стає на шлях виправлення і перевиховання.

Таким чином, встановлені судовим розглядом дані щодо обставин відбування засудженим покарання свідчать про те, що наразі відсутні достатні підстави для висновку щодо необхідності умовно-дострокового звільнення засудженого, адже відсутні факти, які б свідчили, що його поведінка та ставлення до праці набули таких позитивних, послідовних та сталих змін, що свідчать про його виправлення, та навпаки встановлено, що за час відбування покарання засуджений характеризувався посередньо та негативно, допускав порушення режиму тримання, за що до нього застосовувались стягнення, заохочень не має.
Ті обставини, що засуджений є інвалідом війни, стан його здоров`я погіршився, у нього є соціальні зв`язки, місце проживання самі по собі не можуть бути підставою для його умовно-дострокового звільнення.
Враховуючи, що засудженим не наведено переконливих доводів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин щодо передчасності його умовно-дострокового звільнення, апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.
Щодо доводів засудженого про необхідність застосування до нього вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.
Частиною 3 ст. 74 КК України передбачено, що призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими ч. 1 ст. 72 цього Кодексу.
01 липня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, яким внесено зміни до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Частиною 1 статті 5 КК України визначено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та особової справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 23.07.2019 року вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.05.2019 року залишено без змін.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_7 вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, оскільки будь-які зміни до санкції ч. 2 ст. 185 КК України, які б пом`якшували кримінальну відповідальність, не вносилися.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
За таких обставин оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги засудженого слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді