Справа № 759/9126/21 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2732/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
08 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року про обрання обвинуваченим ОСОБА_7 у, ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -
В С Т А Н О В И Л А:
У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадженні відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України, ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України.
13.05.2021 року під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про обрання відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказуючи, що вони обвинувачуються у вчиненні, зокрема, тяжкого та особливо тяжкого злочину, що на даний час наявні ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, переховування від суду, вплив на потерпілих та свідків, а також вони можуть вчинити інші кримінальні правопорушення. Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , думку яких підтримали обвинувачені, заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, вважаючи що підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою немає, оскільки ризиків прокурором не наведено та просили змінити запобіжний захід на домашній арешт. Крім того, вказали, що органами досудового слідства не доведена вина обвинувачених та дії обвинувачених кваліфіковано не вірно.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва обрано обвинуваченим ОСОБА_7 ,ОСОБА_8 та ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» терміном на 60 діб, до 11.07.2021 року.
Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_6 - захисник обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 скасувати та постановити в цій частині нову, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати особисте житло в нічний час. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вина обвинуваченого не доведена, обвинувальний акт не обґрунтований, а викладені в ньому обставини не відповідають дійсності. Вказує, що клопотання прокурора не містить обставин, які вказують про наявність ризиків зазначених у клопотанні, крім посилання на тяжкість злочину, не містить жодних доказів того, що обвинувачений переховувався чи буде переховуватись від суду. Вважає, що судом не надано оцінки необґрунтованості висунутої підозри, не досліджено відповідних доказів та не надано їм оцінку. Вказує, що ризик впливу на потерпілих та свідків є недоведеним, оскільки жоден із свідків не викриває ОСОБА_8 в скоєнні злочину, окрім того ризик переховування від суду з посиланням на тяжкість пред`явленого обвинувачення, суперечать фактам встановленим судом, так як у зв`язку зі зміною кваліфікації дій ОСОБА_8 , а саме виключення ст. 348 КК України, тобто у скоєнні особливо тяжкого злочину, посилання на тяжкість злочину є недоцільною. Вважає, що суд безпідставно обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У доповненнях до апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом, в порушення вимог закону, було відмовлено у дослідженні матеріалів сторони захисту, які спростовують докази на які посилається прокурор у своєму клопотанні. Вважає, що ані прокурором у своєму клопотанні, ані судом в ухвалі не наведено доводів та міркувань на користь існування ризиків на які вони посилаються удавшись до формального посилання на їх існування, при чому особа, якій інкримінується особливо тяжкий злочин і особи яким інкримінується нетяжкий злочин мають ідентичні ризики, що жодним чином не мотивовано. Також вважає, що ризик спотворення речей або документів є необґрунтованим, так як невідомо яким чином обвинувачені можуть змінити або спотворити гранати та запали, які знищено за наслідками проведених експертиз, а тому вважає, що вказане свідчить про формальний підхід на існування ризиків. Разом з тим вказує, що зазначені в протоколах затримання обвинувачених речі було сфотографовано і показано на відео кореспондентами МВС лежачими в чорних сумках на землі до того, як було складено протоколи затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та вважає, що вказані речі є підставою для висунення підозри за ст. 263 КК України, вказаним обставинам суд також не надав належної оцінки.
Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_6 - захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подав аналогічного змісту апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій просить ухвалу суду в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 скасувати та постановити в цій частині нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з забороною залишати особисте житло в нічний час.
Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_9 - захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу на ухвалу суду в якій просить скасувати ухвалу суду в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 і постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалу постановлено з порушенням норм кримінального процесуального законодавства, вказує, що до клопотання, поданого прокурором, не додано копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_7 . Разом з тим, злочин в якому обвинувачується ОСОБА_7 , відноситься до категорії нетяжких та тяжких, при цьому судом не була розглянута можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вважає, що прокурором належним чином не обґрунтовані ризики, які на думку прокурора існують, а тому зважаючи на викладене вище, вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є занадто суворим.
Згідно ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Розгляд справи відбувся у відсутності обвинувачених, прокурора, які не заявляли клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю, а також у відсутності адвоката ОСОБА_9 , яка захищає інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 та від якої надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційні скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо незаконності ухвали суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступного.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі підготовчого судового засідання. Тобто це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання у суді першої інстанції на стадії підготовчого судового засідання та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона за ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою суд першої інстанції мотивував тим, що на даний час залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачені опинившись на волі, зможуть ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), і на це вказують такі обставини, як суспільно небезпечний характер протиправних дій, в яких вони обвинувачуються і щодо яких органами досудового розслідування висунута обґрунтована підозра (обвинувачення); тяжкість покарання, яке їм загрожує у разі визнання їх винним у вчинені інкримінованого злочину. Крім того, існує велика ймовірність того, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконно впливати на потерпілих та свідків, які на даний час недопитані судом; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину.

Ці висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, які ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку із чим із цими висновками колегія суддів погоджується.
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що системний аналіз норми ст. 422-1 КПК України вказує на те, що під час перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями лише перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.
Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання сторони обвинувачення та ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.
Таким чином, зважаючи на вище викладені норми законодавства, посилання апелянтів на необґрунтованість підозри та відомостей викладених в обвинувальному акті, недоведеність вини обвинувачених та необхідність дослідження відповідних доказів, що по своїй суті вказує на встановлення відсутності вини в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які просить дослідити апелянт, слід зазначити, що вказані відомості стосуються безпосередньо суті матеріалів кримінального провадження, а тому суд на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

Відтак, беручи до уваги наведене, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються, зокрема, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які відповідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжких та тяжких злочинів, відповідальність за які передбачено до 7 років позбавлення волі, суспільну небезпечність вчиненого, оскільки вказані злочини відносяться до злочинів проти громадської безпеки та до злочинів проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів, конкретні обставини вчинення злочинів, зважаючи що вказаний злочин вчинено групою осіб, а тому є підстави вважати про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Посилання апелянтів на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необґрунтованість пред`явлених ризиків, а саме ризик переховування обвинувачених від суду з посиланням на тяжкість пред`явленого обвинувачення, не знайшло свого підтвердження, оскільки саме тяжкість обвинувачення в сукупності з обставинами вчинення кримінального правопорушення та наявністю суспільної небезпеки вказаного злочину і свідчить про наявність вказаного ризику. Окрім того, ризик впливу на потерпілих та свідків також обґрунтований судом першої інстанції, оскільки ні потерпілі ні свідки на даний час не допитані. Таким чином посилання захисників на недоведеність ризиків, зазначених в клопотанні прокурора, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Доводи захисників обвинувачених щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченим на домашній арешт є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
За таких обставин колегія суддів вважає необхідним вказані апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року, якою обрано обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року про обрання обвинуваченим ОСОБА_7 у та ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: