ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/7/21 Справа № 1-549/11 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
П О С Т А Н О В А

15 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали кримінальної справи за апеляціями обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 та прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Куба Лакського району республіки Дагестан РФ, громадянина Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, п. п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України,

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Кам`янське, громадянки України, зареєстованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України,

за участю:

секретаря - ОСОБА_9 ,

прокурора - ОСОБА_10 ,

підсудного - ОСОБА_5 ,
захисника - ОСОБА_6 ,
перекладача - ОСОБА_11 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ч. 4 ст. 152, п.п. 2, 10 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено остаточне покарання, із врахуванням положень ч.ч. 1, 2 ст. 70 КК України, у виді довічного позбавлення волі, з позбавлення права займатись діяльністю, пов`язаною з виготовленням відеопродукції, строком на 3 роки.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 301, ст. 166, ч. 1 ст. 396 КК України та призначено їй остаточне покарання, із врахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 років.

12 березня 2021 року до початку апеляційного розгляду цієї кримінальної справи від прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 надійшло клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 .
Обґрунтовуючи своє клопотання прокурор вказує, що ризики, які були підставою для обрання щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цей час не зменшилися та не припинили існувати, оскільки ОСОБА_5 засуджений за вчинення особливо тяжких злочинів, зокрема, умисне позбавлення життя малолітньої дитини, поєднане із згвалтуванням та сексуальним насильством. Разом з цим, прокурор зазначає, що засуджений є громадянином іншої держави без постійного місяця проживання та соціальних звязків, тому він може переховуватися від суду, перешкоджати судовому провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників провадження, зокрема свідків та підсудну ОСОБА_8 . З огляду на викладене, з врахуванням конкретних обставин справи, запобіжний захід щодо ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, на думку прокурора, має бути продовжено на період апеляційного розгляду.
Разом з цим, захисником ОСОБА_6 в інтересах підсудного ОСОБА_5 було подано клопотання про зміну запобіжного заходу з триманні під вартою на підписку про невиїзд.
Обгрунтовуючи своє клопотання захисник вказує, що судом було безпідставно продовжено підсудному застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Захисник наголошує на тому, що з огляду на те, що судом під час винесення вироку було застосовано до ОСОБА_5 положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 2015 року, підсудний на момент винесення вироку, провів під вартою 15 років 4 місяці, тому до нього мало б бути застосовано положення ст. 49 КК України. При цьому захисник вказує, що подальше утримання підсудного, який є громадянином іншої держави, під вартою є порушенням положеннь Європейської конвенції з прав людини.
Заслухавши суддю-доповідача, думку усіх учасників процессу з приводу заявлених клопотань, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи клопотаннь, колегія суддів дійшла таких висновків.

Вирішуючи питання обґрунтованості клопотання прокурора та необхідності продовжити підсудному ОСОБА_5 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання захисника в інтересах ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 148 КПК України (в редакції 1960 року) запобіжні заходи застосовуються до підсудного з метою запобігти спробам ухилитися від суду, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний буде намагатися ухилитися від суду або від виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі.
Згідно зі ст. 150 КПК України (в редакції 1960 року) при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 155 КПК України (в редакції 1960 року) взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 358 КПК України (в редакції 1960 року) при попередньому розгляді справи апеляційний суд може розглянути, зокрема, питання, пов`язані з підготовкою справи до апеляційного розгляду про зміну, скасування або обрання запобіжного заходу.

Частиною 1 статті ст. 165-3 КПК України (в редакції 1960 року), передбачено, що за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу чи у разі неможливості закінчення розслідування справи в частині доведеного обвинувачення, слідчий за погодженням з відповідним прокурором або прокурор звертається до суду з поданням про продовження строку тримання під вартою. У поданні зазначаються причини, у зв`язку з якими необхідно продовжити строк, обставини та факти, що належить дослідити, докази, які підтверджують, що злочин вчинено особою, яка тримається під вартою, і обгрунтування необхідності збереження цього запобіжного заходу.

Згідно з ч. 3 ст. 165-3 КПК України (в редакції 1960 року), одержавши подання, суддя, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу, вивчає матеріали кримінальної справи, при необхідності опитує обвинуваченого, особу, у провадженні якої перебуває справа, вислуховує думку прокурора, захисника, якщо він з`явився, після чого залежно від наявності до того підстав виносить постанову про продовження строку тримання під вартою за винятком випадку, передбаченого частиною сьомою статті 156 цього одексу або відмовляє в його продовженні.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_5 , колегія суддів, у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону, враховує ступінь тяжкості інкримінованих підсудному кримінальних правопорушень, які є особливо тяжкими злочинами та передбачають покарання, зокрема у виді довічного позбавлення волі, рівень їх суспільної небезпеки, особу підсудного, який є громадянином Російської Федерації, не працевлаштований, не має захворювань, які б виключали утримання його під вартою, а також, відсутність стійких соціальних зв`язків.
Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, у цій справі наявні достатні підстави вважати, що підсудний ОСОБА_5 може переховуватись від суду та перешкоджати судовому провадженню.
Разом з цим, апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Отже, колегія суддів, враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційний розгляд справи щодо підсудного не закінчено, вважає, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи підсудного та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання ОСОБА_5 процесуальних обов`язків, тому доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 є обгрунтованими.
Матеріали провадження не містять переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування підсудного ОСОБА_5 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
З огляду на викладене, апеляційний суд, не вбачає підстав для застосування щодо ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді підписки про невиїзд.

Доводи клопотання сторони захисту про тривалість строку застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, хоча і мають місце, однак, на думку колегії суддів, у цій справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підсудного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає наявними підстави для продовження підсудному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і неможливим на цей час застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у вигляді підписки про невиїзд, про що йдеться в клопотанні захисника.
Керуючись ст. ст. 148, 165-3, 362 КПК України (в редакції 1960 року) та пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 з тримання під вартою на більш м`який залишити без задоволення.
Клопотання прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_10 про продовження строку застосування щодо підсудного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити підсудному ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 12 травня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4