Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

09 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000372 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стадники, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, непрацюючого, раніше судимого, востаннє - вироком Острозького районного суду Рівненської області від 20 листопада 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років і шести місяців позбавлення волі, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 342 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Острозького районного суду Рівненської області від 12 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 342 КК України, і призначено покарання: за ч. 2 ст. 289 КК України сім років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому на праві власності майна; за ч. 2 ст. 342 КК України один рік позбавлення волі. Згідно ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання сім років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому на праві власності майна.

У пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_5 виправдано за недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (епізод викрадення ноутбука марки Lenovo) закрито за відмовою потерпілої ОСОБА_8 від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта в сумі 351 грн.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_5 зараховано в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 28.03.2017 року по 20.06.2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 21.06.2017 року по 04.10.2018 та з 28.10.2019 року до набрання вироку законної сили - із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 13 вересня 2016 року, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, проник до підсобного приміщення ОСОБА_9 , розташованого біля багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_2 , де незаконно заволодів скутером марки KEEWAY MATRIX номер рами № НОМЕР_1 номер двигуна № НОМЕР_2 із робочим об`ємом 50 см.куб, вартістю 17661 грн 96 коп, належним ОСОБА_9

28 березня 2017 року близько 11.30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в коридорі гуртожитку, що в АДРЕСА_2 , вчинив активний фізичний опір працівникам правоохоронних органів, які перебували при виконання службових обов`язків та здійснювали свої повноваження з розшуку осіб, які ухиляються від органів досудового розслідування, а саме оперуповноваженим Острозького ВП ГУНП в Рівненській області - ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі перебувають на займаних посадах, що виразилося у відмові ОСОБА_5 виконувати законні вимоги працівників поліції, шарпанні їх за одяг, активному фізичному опорі у вигляді фізичного супротиву, штовханням та намаганням нанести удари скляними пляшками працівникам поліції.

За епізодом таємного викрадення скутера марки Навігатор № двигуна 1Р39QMB НОМЕР_3 , належного ОСОБА_12 , в інкримінованому злочині, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_5 виправдано через не наведення стороною обвинувачення належних та допустимих доказів вини ОСОБА_5 у скоєнні крадіжки чужого майна.

В апеляційних скаргах та доповненнях до них:

Прокурор, не оспорюючи вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 342 КК України та закриття кримінального провадження за ч. 3 ст. 185 КК України (епізод викрадення ноутбука марки Lenovo), покликається на безпідставне виправдання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України по епізоду таємного викрадення скутера марки Навігатор, оскільки вина ОСОБА_5 в таємному викраденні скутера підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Просить скасувати вирок, висновки якого, на його думку, не відповідають фактичним обставинам справи, як незаконний, і постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 342 КК України, з призначенням покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України чотири роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України - сім років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому на праві власності майна; за ч.2 ст.342 КК України один рік позбавлення волі. Згідно ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання сім років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини належного йому на праві власності майна.

Прокурор також просить здійснити перерахунок строку попереднього ув`язнення обвинуваченого в строк його покарання, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 28.03.2017 року по 20.06.2017 року, з 21.06.2017 року по 04.10.2018 року та з 28.10.2019 року по день набрання вироком законної сили.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи вирок в частині виправдання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України ( епізод викрадення майна потерпілого ОСОБА_12 ) та закриття провадження ( епізод викрадення майна ОСОБА_8 ) за відмовою потерпілої від обвинувачення, вказує, що суд, на його думку, обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, і не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 , котрий кошти за скутер передав особисто ОСОБА_13 ; не дослідив всіх обставин щодо подій даного злочину та не дав відповідної оцінки можливої причетності до викрадення скутера самого ОСОБА_13 .

Апелянт також зазначає, що дії працівників поліції сприймалися ОСОБА_5 , як явно незаконні дії, оскільки останні не повідомили причини затримання обвинуваченого, вибили з його рук телефон, поводили себе грубо, а тому ОСОБА_5 , в якого не було прямого умислу на опір саме законним діям працівників поліції, відмовився їх виконувати.

Просить при прийнятті рішення врахувати обставини, які знижують ступінь вини ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, - відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілої внаслідок заволодіння скутером, його вартість та відсутність тяжких наслідків скоєного, що є підставами для зменшення строку покарання, а також зарахувати ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення з 21.06.2017 року по 04.10.2018 року та з 28.10.2019 року по дату набрання вироком законної сили в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

При апеляційному розгляді кримінального провадження прокурор відмовився від заявленого клопотання щодо допиту свідка ОСОБА_13 , оскільки ним всі важелі для забезпечення виклику і явки свідка в судове засідання вичерпані.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 зазначив, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 допитані судом першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги з внесеними доповненнями, захисника-адвоката ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу з внесеними доповненнями, з чим погоджується ОСОБА_5 , обвинувачений та його захисник також підтримують апеляційні вимоги прокурора в частині, що стосується зарахування обвинуваченому строку попереднього ув`язнення в строк покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_7 з внесеними доповненнями підлягають частковому задоволенню.

За змістом кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, як зобов`язаний перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права tantum devolutum quatum appellatum («скільки скарги - стільки рішення»). Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, однак, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 404 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд досліджує докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Прокурор відмовився від клопотання про допит свідка ОСОБА_13 , і даний свідок, як і свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 допитані судом першої інстанції, що підтвердив і захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 .

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка.

Твердження апелянта ОСОБА_7 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, побудованих на сумнівних, з його погляду, доказах спростовуються зібраними у справі доказами, перевіреними при розгляді провадження судом першої інстанції.
З технічного носія інформації перебігу судового розгляду провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_5 знайомий з сином потерпілої ОСОБА_9 та бував раніше в їхньому підсобному приміщенні.

Згідно показань свідка ОСОБА_13 , 13 вересня 2016 року біля 21.00 год, до нього зателефонував ОСОБА_5 та попросив поставити в його сарай скутер синього кольору KEEWAY MATRIX, на що він погодився. Наступного дня приїхали двоє чоловіків на автомобілі Мерседес-Віто та купили вказаний скутер у ОСОБА_5 . Звідки у ОСОБА_5 з`явився даний скутер йому невідомо.

Вказані показання узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_15 , згідно яких 14.09.2016 року біля станції залізничного вокзалу с. Оженин ОСОБА_5 пропонував продати скутер за 1000 грн. Він дав ОСОБА_5 телефон свого знайомого ОСОБА_14 , який хотів придбати скутер. По телефону ОСОБА_5 і ОСОБА_14 домовилися про зустріч і в подальшому він та ОСОБА_14 разом приїхали автомобілем марки Мерседес-Віто до сараю ОСОБА_13 , в якому зберігався скутер синього кольору KEEWAY MATRIX без замка запалювання та закріпленого сидіння. Через пару місяців до нього зателефонував ОСОБА_14 , який повідомив, що скутер виявився краденим, і просив передати ОСОБА_5 , щоб той забрав скутер та повернув заплачені гроші. ОСОБА_5 в телефонній розмові погодився забрати скутер, сказавши при цьому, що гроші поверне, але частинами.

Аналогічні показання надав і свідок ОСОБА_14 , який вказав, що зазначений скутер йому продав малознайомий чоловік на ім`я ОСОБА_16 . Зазначає, що не пам`ятає точно, кому передавав гроші в сумі 1000 грн, однак підтверджує особисту присутність ОСОБА_5 при купівлі скутера, який, як згодом виявилося, є краденим.

Згідно показань потерпілої ОСОБА_9 , даним скутером користувався її син ОСОБА_17 , на час крадіжки скутер був у несправному стані, тому зберігався в приміщенні сараю в с. Оженин Острозького району Рівненської області, який закривався за допомогою навісного замка, ключі від якого зберігалися у неї вдома. Коли виявила крадіжку скутера, то помітила, що двері закриті іншим замком, хто його змінив, їй не відомо, однак відразу звернулася до свого сина з приводу зникнення скутера, на що син відповів, що ОСОБА_5 перебував у їхньому сараї перед крадіжкою, і дана обставина не заперечується обвинуваченим.
Факт перебування у володінні ОСОБА_9 скутера марки KEEWAY MATRIX підтверджено показаннями свідка ОСОБА_18 , який бачив до крадіжки викрадений скутер в літній кухні потерпілої, а після крадіжки був запрошений в якості понятого під час огляду господарства ОСОБА_9 , як місця події вчиненого злочину.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 щодо його непричетності до викрадення скутера марки KEEWAY MATRIX є безпідставними, і вірно розцінені судом першої інстанції, як спосіб уникнення відповідальності, зважаючи на неодноразове притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за системні крадіжки чужого майна з проникнення в приміщення ( т. 2 а. с. 205-206)

Не є переконливими і покликання захисника щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Положеннями частини другої статті 342 КК України встановлена кримінальна відповідальність за вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Вчинення опору - це активна фізична протидія здійсненню працівником правоохоронного органу службових обов`язків, яка полягає у застосуванні фізичної сили з боку винної особи. Відповідальність за даною статтею має нести не лише безпосередній правопорушник, але й інша особа, яка активно перешкоджала працівнику правоохоронного органу виконувати службові обов`язки.

Як вбачається з показань потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 працівників Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області, на території с. Оженин Острозького району Рівненської області було здійснено ряд крадіжок чужого майна, у вчиненні яких обгрунтовано підозрювався ОСОБА_5 , котрий не з`являвся на проведення слідчих дій та був оголошений в розшук із зупиненням досудового розслідування. Ними проводилися оперативно-розшукові заходи по встановленню місця перебування ОСОБА_5 , якого наприкінці березня 2017 року було затримано за місцем його проживання - АДРЕСА_2 .

Під час перебування в приміщенні гуртожитку, в якому проживає ОСОБА_5 , оперативні працівники представилися і показали обвинуваченому свої жетони офіцерів, після чого добровільно запропонували ОСОБА_5 вийти в коридор. Однак, ОСОБА_5 в категоричній формі відмовився виходити та почав виражатися в їх адресу нецензурними словами, чинив супротив, а тому був попереджений ними про можливість застосування кайданок. Опір чинився ОСОБА_5 приблизно 30-40 хв, під час якого вони застосували відповідні засоби, оскільки останній виривався, боровся, відштовхував їх руками, намагаючись вирватися. Вказали, що ОСОБА_5 намагався схопити скляну пляшку та завдати їм ударів.

Вказані показання потерпілих і обвинуваченого ОСОБА_5 , якому ніби-то не було відомо, що його затримують працівники поліції, щодо обставин вчиненого злочину об`єктивно підтверджується і протоколом огляду місця події від 28 березня 2017 року.

Наявні в матеріалах кримінального провадження дані свідчать про те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебували на службі і виконували свої функціональні обов`язки з розшуку та затримання підозрюваного ОСОБА_5 , що підтверджується копією ухвали суду про затримання ОСОБА_5 з метою приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При оцінці доказів колегія суддів звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини, згідно якої право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи, що зазначені докази, які отримано, відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнанняяких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 342 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, а також розяснень що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і тяжкості наслідків, що настали.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 злочинів, віднесених до злочинів невеликої тяжкості та тяжких, особу обвинуваченого, який неодноразово судимий і жодного розкаяння у вчиненні кримінальних правопорушень не виявляє, відсутність обставин, що помякшують покарання, обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, висновок органу пробації, згідно якого ОСОБА_5 несе високий ризик небезпеки для суспільства, і його виправлення неможливе без позбавлення волі, і призначив ОСОБА_5 за скоєне покарання в межах закону.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність, на його думку, висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неналежну оцінку зібраних доказів, що у своїй сукупності призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_5 за ч.3 ст. 185 КК України ( по епізоду викрадення скутера марки Навігатор, що належить ОСОБА_12 ), не можна визнати обґрунтованими.

За вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, про що наголошується і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку.

Сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, а всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку, в якому не допускається застосування формулювань, які свідчать про припущення суду і викликають сумнів у достовірності доказів.

Зазначені вимоги закону, на думку колегії суддів, судом в повній мірі дотримано.

Висновок суду про виправдання ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за недоведеністю вчинення ним зазначеного кримінального правопорушення ґрунтується на вимогах закону, з чим погоджується і колегія суддів

З оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції ОСОБА_5 виправдано у зв`язку з тим, що суду не надано достатніх доказів, які б свідчили про викрадення ОСОБА_5 скутера марки Навігатор, що належить ОСОБА_12 , оскільки ні потерпілий, ні свідки достовірно не вказали на ОСОБА_5 , як особу, що вчинила злочин, а обвинувачення за вказаним епізодом грунтується на суперечливих доказах, які не можна визнати достатніми для винуватості ОСОБА_5 .

Крім того, судом визнано недопустимим доказом протокол про хід та результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 18.11.2016 року, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, що він отриманий в порядку, встановленому КПК України, як і повідомлення про дозвіл на використання матеріалів НСРД від 13.01.2017 року по даному епізоду.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що викрадений скутер з господарства ОСОБА_12 виводив саме ОСОБА_13 і він його самостійно транспортував до себе в сарай, що узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_13 , який не заперечив, що вказаний скутер розбирав, змінював частину деталей, намагався продати, а частину деталей разом із ОСОБА_19 здав на металобрухт.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виправдав ОСОБА_5 у пред`явленому за ч. 3 ст. 185 КК України обвинуваченні в цій частині.

Разом із тим, беручи до уваги положення Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання, яким внесено зміни в ч. 5 ст. 72 КК України, та правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 29 серпня 2018 року, в строк відбуття покарання ОСОБА_5 слід зарахувати його попереднє ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 28.03.2017 року по 20.06.2017 року, з 21.06.2017 року по 04.10.2018 року та з 28.10.2019 року до набрання вироку законної сили, про що правомірно наголошується в апеляційних скаргах з внесеними доповненнями прокурора та захисника інтересів обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора та захисника ОСОБА_7 з внесеними доповненнями задовольнити частково.

Вирок Острозького районного суду Рівненської області від 12 червня 2020 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Зарахувати ОСОБА_5 , відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28.03.2017 року по 20.06.2017 року, з 21.06.2017 року по 04.10.2018 року та з 28.10.2019 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)

Суддя Рівненського
апеляційного суду ОСОБА_1

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду 11.03.2021 року