КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/794/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. ст. 186 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

11 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0006148 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року щодо обвинуваченого

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, українця, з середньою освітою, працюючого ВАТ «Метробуд», зареєстрованого та проживаючого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, раніше судимого: 18.06.2010 року вироком Оболонського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_12 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю в три роки. Покладено на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України та зобов`язати останнього періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
До набрання вироком законної сили змінено ОСОБА_9 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт заборонивши обвинуваченому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 20 год. по 08 год. наступного дня.
Покладено на обвинуваченого ОСОБА_9 , обов`язки, передбачені п. п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Звільнено ОСОБА_9 з-під варти в залі суду.
До набрання вироком законної сили зобов`язано ВП ГУНП Києво-Святошинського району Київської області поставити ОСОБА_9 на облік.
Згідно вироку, 30.06.2017, близько 23 год. 20 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 5, маючи умисел на повторне, відкрите викрадення чужого майна, намагався повторно, відкрито заволодіти майном ОСОБА_13 , а саме з жіночої сумочки гаманець з грошовими коштами у сумі 131 грн. та мобільний телефон марки «Самсунг», вартістю 1500 гривень, однак не зміг довести свої дії до кінця, оскільки був затриманий.
У разі доведення своїх дій до кінця ОСОБА_9 міг спричинити ОСОБА_13 матеріальної шкоди на загальну суму 1631 гривня.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_9 інкримінованого кримінального правопорушення, доведеність його вини, просить вирок Оболонського районного суду міста Києва від 31.08.2017 року відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

За доводами прокурора, призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, не може досягнути мети покарання і не відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а також судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, а також відноситься до злочинів проти власності, які становлять одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, оскільки вони посягають на одне із найцінніших соціальних благ - право власності.
Прокурор зазначає, що при призначенні покарання необхідним є застосування таких заходів та мір покарання, які нададуть засудженим можливість в повній мірі відчути та зрозуміти наслідки їх кримінально-караних діянь за кожен злочинний крок, за кожне порушене право чи завдані збитки, проте ОСОБА_9 , маючи не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення корисливого злочину, вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, що, на думку апелянта, свідчить, що ОСОБА_9 на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив новий корисливий злочин з метою наживи.
Апелянт вважає, що хоча засуджений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, однак призначений судом вид покарання не зможе надати останньому можливості в повній мірі відчути та зрозуміти наслідки вчиненого ним злочину, тому що судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, сукупність усіх обставин, що характеризують обвинуваченого.

Потерпіла, будучи належним чином повідомленою про дату час та місце розгляду справи, будь-яких клопотань про відкладення судового засідання до суду не подавала. Враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши за клопотанням прокурора дані, які характеризують особу обвинуваченого, та долучивши і дослідивши за клопотанням захисника докази, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного покарання через неправильне застосування вимог ст. 75 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень, склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог.
Так, з вироку суду вбачається, що призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, завдану потерпілій шкоду в повному обсязі не відшкодував, наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З наведеного вбачається, що при призначенні обвинуваченому покарання судом враховано і обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, тобто, в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно положень ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_9 , скоїв злочин, який відповідно до ст. 12 КК Україникласифікується як тяжкий злочин, конкретні обставини вчиненого, врахував особу обвинуваченого, який, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні доньку інваліда та непрацездатну матір, у вчиненому щиро кається, та на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року вирок суду залишений без змін, апеляційна скарга прокурора - без задоволення (Т.1 а.с. 104-107).
Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2018 року касаційна скарга прокурора, котра брала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, задоволена, ухвала Апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2017 року щодо ОСОБА_9 скасована, призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (ас. 154-156).
Як зазначено в постанові Верховного Суду, слушними є доводи прокурора, що обрана форма призначеного засудженому покарання не є справедливою та співмірною із вчиненим кримінальним правопорушенням. Адже, засуджений вчинив корисливий злочин проти власності особи після його звільнення за вчинення попереднього злочину, який є аналогічним скоєному, тобто на шлях виправлення ОСОБА_9 не став, в зв`язку з чим призначене із застосуванням вимог ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, що врахувати при новому апеляційному розгляді, та в разі, якщо під час нового розгляду кримінального провадження не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо виду та розміру покарання ОСОБА_9 , то призначене йому покарання із застосуванням статті 75 КК України слід вважати м`яким.
На виконання постанови Верховного Суду під час апеляційного розгляду як за клопотанням прокурора, так і за клопотанням захисника досліджені наявні та додатково надані докази, що характеризують особу обвинуваченого.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив, що визнав вину у зв`язку з тим, що дійсно скоїв злочин, і розуміє, що повинен понести покарання, разом з тим, з часу вчинення кримінального правопорушення пройшло багато часу, за який він нічого поганого не зробив, на даний час працює, має легальний дохід, відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, на його утриманні перебувають дві непрацездатні особи: донька і мати.
Вказані обвинуваченим обставини підтверджуються наданою захисником характеристикою ТОВ «ЄВРОІНТЕРБУД», з якої вбачається, що ОСОБА_9 працевлаштований, працює на підприємстві ТОВ «ЄВРОІНТЕРБУД», за час роботи охарактеризував себе з позитивної сторони, користується повагою колективу, виконує всі поставлені задачі.
Окрім того, з наданої під час апеляційного розгляду захисником ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.11.2020 року вбачається, що ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31.08.2017 року у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Згідно характеристики ДУ «Центр пробації» Києво-Святошинського районного відділу Філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, ОСОБА_9 , за період іспитового строку зарекомендував себе посередньо, обов`язки суду в цілому виконував. В період іспитового строку нових злочинів не вчинив, до адміністративної відповідальності не притягувався.
Потерпіла ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судові засідання жодного разу не з`явилася, будь-яким чином не цікавилась даною справою, не оскаржувала ні в апеляційному, ні в касаційному порядку рішення судів, що лише може свідчити про те, що для потерпілої злочин не являється значним, більш того, він не доведений до кінця, і вона погодилась з покаранням, призначеним ОСОБА_9 вироком Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року.
Вказані обставини, а також те, що з часу вчинення злочину пройшло більше трьох років, за час яких відсутні будь-які дані про вчинення ОСОБА_9 інших злочинів, на думку колегії суддів, свідчить про те, що звільняючи його від відбування покарання зі здійсненням контролю за його поведінкою уповноваженим органом пробації, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування кримінального закону, в зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4