ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3977/17 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1473/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою(ч.4 с.422-1 КПК України)
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належними чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст. 241-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 20.01.2021 року.

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинувачених ОСОБА_6 , 1984 року народження та ОСОБА_7 , 1989 року народження, у виді тримання під вартою до 20.03.2021 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, та обрати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений вказав, що на протязі тривалого розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, та розуміючи всі процесуальні складнощі неодноразово звертався до суду з клопотанням про зміну йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, до яких додавав медичну довідку від 18.01.2021 року видана ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінальної служби України», характеристику від 16.01.2021 року видана ДУ «Харківський слідчий ізолятор», довідку про заохочення та стягнення від 16.01.2021 року, також вказує на наявність у матеріалах справи характеристики з Національного наукового центру «Інституту експериментальної медицини», де з 2005 року по день затримання працював ОСОБА_6 .

Також зазначив, що має дружину та двох неповнолітніх дітей, в утриманні яких більшу частину складав дохід обвинуваченого, а також має батьків пенсійного віку, які потребують фінансової та побутової допомоги . Раніше не судимий, до моменту затримання не мав кримінальних зв`язків, мав постійне місце проживання.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ч.4 ст.241-1 КПК України, беручи до уваги що ніхто зі сторін не заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі сторін, колегія суддів вважає за можливе розпочати розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнетер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст. 146, ч.2 ст. 27 ч.4 ст. 187, п.п.3,4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, за один з яких, законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктом 6 частини другої цієї статті, офіційно не одружений, не має сталих соціальних зв`язків, що є достатньою підставою вважати, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про наявність ризику втечі.
Щодо відомостей про особу обвинуваченого, то ОСОБА_6 раніше не судимий, одружений, має двох неповнолітніх дітей, проте враховуючи, що інкримінований злочин був заздалегідь спланований, та після вчинення у продовж тривалого часу переховувався, здійснював активні дії щодо знищення знаряддя злочину, на думку колегії суддів свідчить про про існування на теперішній час ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме впливати на свідків, один з яких тривалий час знайомий з обвинуваченим, і перебуваючи на свободі останній буде мати можливість здійснити на них незаконний вплив.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого щодо недоведеності наявності ризиків передбачених ст.. 177 КПК України є безпідставними, та такими що не спростовують викладені вище обставини.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , даних про його особу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальних правопорушень, хоча і має постійне місце мешкання, міцні соціальні зв`язки, що на думку апеляційного суду в даному конкретному випадку не є стримуючим фактором, може переховуватись від суду, здійснювати вплив на свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Вище викладене свідчить про неспроможність доводів апелянта про не доведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим, колегія суддів не бере їх до уваги.
Доводи апелянта про те, що він має дружини, двох неповнолітніх дітей, батьків похилого віку, яким потрібна його фінансова підтримка, як одна з підстав для зміни йому запобіжного заходу, колегія судів хоча і бере до уваги, проте вважає, що це не є безумовною підставою для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під варти на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки такі обставини існували і на момент вчинення останнім кримінальних правопорушень та не стали стримуючим фактором.

Звертаючись до суду із вимогою про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, апелянт також посилається на тривалий судовий розгляд справи, однак ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 не минули та продовжують існувати на даний час.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення.
Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
З урахуванням обставин вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 особливо тяжких злочинів проти майна, життя та здоров`я особи, вчинених групою осіб, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст. 146, ч.2 ст. 27 ч.4 ст. 187, п.п.3,4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, які є злочинами небезпечним для суспільства, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі та у визначеному законом порядку враховано всі обставини, особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що може бути виправдано, наявністю конкретного суспільного інтересу по даній справі.
Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Також колегія суддів, вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від « 20 » січня 2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до « 20 » березня 2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , 1984 року народження,- залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4