Постанова

іменем України
24 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 236/587/20
провадження № 51-5903 км 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відео конференції
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Донецького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року щодо останнього у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000621, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівська Донецької області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 березня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 та п. п. 2, 4 ч. 3 ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Донецький апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 , скасував вказаний вирок у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок від 06 жовтня 2020 року, яким призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строкомна 3 роки.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
За обставин, встановлених судом у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 16 листопада 2019 року, близько 13 год, керуючи автомобілем ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Центральній у напрямку від

вул. Родникової до вул. Шкільної у с. Торське Лиманського району Донецької області, у порушення вимог п. п. 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України, допустив виникнення заносу та неконтрольований виїзд зазначеного транспортного засобу на смугу зустрічного руху, де внаслідок його перекидання в районі будинку № 38 по

вул. Центральній збив велосипедиста ОСОБА_9 , що рухався проїжджою частиною назустріч. Від отриманих тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, звільнивши останнього від його відбування з випробуванням. Зазначає, що з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання, дані про особу винного, відшкодування спричиненої матеріальної та моральної шкоди, а також висновку органу пробації, що виправлення ОСОБА_7 є можливим без відбування покарання у виді позбавленням волі, а тому просить звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу.
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни.
В клопотанні засуджений ОСОБА_7 просив касаційний розгляд здійснити без його участі.
Від потерпілого ОСОБА_8 надійшло клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності та відсутності представника ОСОБА_10 .
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Разом із тим, доводи касаційної скарги захисника щодо зміни оскарженого судового рішення та звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.
Як вбачається з матеріалів справи, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, вказаних вимог закону апеляційний суд дотримався.
Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідності до ст. 12 КК України є тяжким злочином, вчиненим з необережності, особу винного, який раніше не судимий, є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем постійного проживання та останнім місцем роботи, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом ІІІ групи за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, визнав свою винуватість, активно сприяв розкриттю злочину, попросив вибачення у потерпілого, обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне надання матеріальної допомоги родині загиблого, та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також враховано висновок органу пробації, відповідно до якого обвинувачений виявляє середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, не становить небезпеки для суспільства та його виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.
За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крімвипадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Поряд з тим, апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України, дійшов висновку, що суд першої інстанції належним чином не врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який є тяжким, характер вчинених дій, які потягли за собою настання незворотніх наслідків у виді смерті людини, а також думку потерпілого, який в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду наполягав на призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 75 КК України.
За таких обставин, апеляційний суд, виходячи з характеру допущених ОСОБА_7 порушень Правил дорожнього руху України, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, а також непоправності наслідків у виді смерті потерпілого, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПКУкраїни.
На думку колегії, призначене за результатами апеляційного розгляду ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 ККУкраїни, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 ККУкраїни та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Донецького апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3