Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/481/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої- адвоката ОСОБА_8

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у залі суду кримінальне провадження № 0001289 від 01 липня 2020 року стосовно ОСОБА_10 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-16 березня 2001 року Олександрійським міським судом Кіровоградської області за ч.3 ст.140 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

-04 вересня 2002 року Олександрійським міським судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців. 21 грудня 2005 року звільнений по відбуттю строку покарання;

-25 березня 2013 року Олександрійським міським судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 06 червня 2013 року вирок Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 25 березня 2013 року було змінено в частині призначеного покарання та призначено покарання за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України, на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі на 5 років;

-27 січня 2021 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.2 ст.186, ч.3 ст.185, ч.2 ст.28 ст.360 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_10 звільнений від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2021 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.186, ч.3 ст.185, ч.2 ст.28 ст.360 КК України, на підставі ч.1 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст.. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки - виконувати самостійно.

ОСОБА_10 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього перебування під вартою починаючи з 01.09.2020 року до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено про часткове задоволення цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 30 242 грн. 46 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення судової експертизи у розмірі 817 грн.25 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить змінити вирок та призначити йому покарання із застосуванням ст..69 КК України, не пов`язане з позбавлення волі, вказуючи на те, що при призначенні покарання суд не врахував його щире каяття та повне визнання вини.

Крім того зазначає, що він має постійне місце проживання, на утриманні має матір похилого віку, працює, має малолітню дитину, а також має хронічні захворювання, які потребують постійного лікування.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно при слідуючих обставинах.
Так, 30 червня 2020 року близько 12.00 годин, ОСОБА_10 перебуваючи на території біля багатоповерхового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, в цілях власної наживи, обігнавши ОСОБА_7 , з лівої сторони став попереду неї обличчям, чим перекрив їй подальший рух, після чого правою рукою шляхом ривка зірвав з її шиї належний їй золотий ланцюжок довжиною 50см, 585 проби, масою 13,00 грамів, на якому мався золотий кулон у формі натільного хрестика 585 проби, масою 7,00 грамів.
З викраденим майном ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 30 242 грн. 46 коп.
Заслухавши доповідача, в дебатах думку прокурора, потерпілу ОСОБА_7 та її представника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які повністю підтримали апеляційну скаргу і просили суд її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який будучи раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, знов вчинив умисний корисливий злочин проти власності.

Як пояснив ОСОБА_10 під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставини цієї справи, викладені у вироку суду не оспорює, уточнив апеляційні вимоги, просив змінити вирок лише в частині покарання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, його особу, який будучи раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, знов вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, тобто на шлях виправлення не став, офіційно не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_10 покарання суд визнав його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, які обтяжують ОСОБА_10 покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Підстав для призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства.

На спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_10 щодо призначення йому надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_10 неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, знов через короткий проміжок часу, вчинив аналогічний злочин, ніде не працює, вчинив тяжкий корисливий злочин стосовно потерпілої ОСОБА_7 .

Також, згідно наявної в матеріалах кримінального провадження довідки обвинувачений ОСОБА_10 починаючи з 2019 року знаходиться на диспансерному обліку з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоідів.(т.1 а.п.224)

Крім того, колегія суддів враховує, наявність такої обтяжуючої обставини, як вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

З урахуванням характеру, способу заволодіння майном потерпілої, ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також його особи, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_10 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 4 років 2 місяці позбавлення волі, згідно санкції ч.2 ст.186 КК України є мінімальним, достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст.. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочини, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в такій санкції, а також може на цих підставах не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Однак, достатніх та обґрунтованих підстав для застосування ОСОБА_10 більш м`якого покарання із застосуванням ст..69 КК України, про що просить обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував його щире каяття, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_10 більш м`якого покарання не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 408, 409, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 25 березня 2021 року в кримінальному провадженні № 0001289 від 01 липня 2020 року стосовно ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4