Дата документу 08.04.2021 Справа № 323/3077/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №323/3077/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/693/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2021 року, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_6 до цього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї скарги засуджений зазначає, що він протягом всього строку відбування покарання працював на дільниці «котельня», роботу виконував сумлінно. Проте адміністрація колонії відмовила у застосуванні відносно нього ст.81 КК України, мотивуючи це невиконанням ним своїх обов`язків. Крім того, адміністрація винесла йому догану та звільнила від робіт без пояснення причин. Апелянт вважає, що відносно нього у адміністрації особиста неприязнь.

Згідно з ухвалою суду, ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, посилаючись на положення ст.81 КК України.
Засуджений у судовому засіданні на задоволенні клопотання наполягав.
Захисник засудженого підтримав клопотання засудженого.
Прокурор вважав необхідним в задоволенні клопотання відмовити, оскільки засуджений в період відбування покарання не довів своє виправлення.
Представник колонії заперечував проти задоволення клопотання.

У судове засідання суду апеляційної інстанції захисник-адвокат ОСОБА_8 не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, у телефонному режимі повідомив суд, що на теперішній час він не здійснює захист засудженого ОСОБА_6 .

Засуджений вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі захисника, проти чого не заперечує і прокурор.

Враховуючи думку засудженого та прокурора, колегія судів вважає за можливе розглянути провадження у відсутність захисника - адвоката ОСОБА_8 , оскільки неприбуття останнього у судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду, що не суперечать вимогам ст.ст.401,405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді; засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого і вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.
При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.
Відповідно до положень КВК України, основним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.
Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та рекомендацій, викладених в постанові Пленуму Верхового Суду України, детально проаналізував дані про особу засудженого ОСОБА_6 і його поведінку за весь час відбування покарання та дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення.
Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Рубіжанського міського суду Луганської області від 13 квітня 2017 року (з врахуванням вироку Апеляційного суду Луганської області від 27 червня 2017 року) - за ч.ч.1,2 ст.185, ч.2 ст.289, ч.1 ст.70 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк покарання термін попереднього ув`язнення з 17 листопада 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання: 13 квітня 2017 року, кінець строку: 13 жовтня 2021 року.
ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення умисного злочину проти життя особи, проте, в подальшому ОСОБА_6 знову вчинив умисні корисливі злочини, за що і відбуває покарання на цей час.
З 23 грудня 2016 року утримувався у Старобельському слідчому ізоляторі, де характеризувався таким чином: допустив 1 порушення встановленого режиму тримання, заохочень не мав.
З 23 серпня 2017 року відбуває покарання в Оріхівській виправній колонії №88. За час відбування покарання допустив 5 порушень встановленого режиму тримання, має 8 заохочень.
На виробництві установи був працевлаштований, змінив своє ставлення до праці в гіршу сторону, роботи виконував невчасно та неякісно, тому в подальшому з ним договір цивільно-правового характеру не укладався, та й сам засуджений не виявляв бажання працювати.
До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість.
Спальне місце та приліжкову тумбочку не завжди утримує в чистоті і порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд.
Намагався виконувати роботи із самообслуговування, не має достатнього рівня для самостійного їх виконання.
Ставиться байдуже до реалізації програм диференційованого виховного впливу.
Тривалий час не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок.
Змінив своє ставлення до участі в самодіяльних організаціях установи, так як не вбачає в цьому суспільної користі.
Не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі.
Згідно з випискою з протоколу №39 від 18 грудня 2019 року засідання постійно діючої комісії по розгляду матеріалів на засуджених, які підпадають під дію ст.ст.81,82 КК України, ст.101 КВК України, ОСОБА_6 відмовлено в поданні до суду матеріалів про застосування умовно-дострокового звільнення, оскільки він не довів свого виправлення.
Відповідно до довідки начальника установи ОСОБА_9 , засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання з 23 серпня 2017 року, на даний час на виробництві установи не працевлаштований, за час відбування покарання з ним укладалися цивільно-правові договори, але ставлення до праці не завжди було сумлінним, виконував роботи неякісно та несвоєчасно, тому в подальшому укладення подібних угод було недоцільним. До робіт з благоустрою установи та поліпшення житлово-побутових умов засуджених не залучається, оскільки не вбачає в цьому суспільної необхідності. Уникає виконання робіт із самообслуговування.
Дослідивши всі обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а доводи засудженого про протилежне нічим не підтверджуються та спростовуються матеріалами провадження.
Наявні в матеріалах провадження відомості не можуть свідчити про те, що за весь час відбування покарання поведінка засудженого була сумлінною, та про те, що він довів своє виправлення.
З урахуванням даних, що характеризують особу засудженого, його відношення до праці за весь період знаходження у виправній установі, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не спростовують, отже, підстав для задоволення цієї скарги не вбачається.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 03 лютого 2021 року, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення відмовлено, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4