ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2021 року м. Чернівці
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:
Головуючого ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю учасників судового провадження:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
особи, стосовно якої
вирішується питання
про застосування примусових
заходів медичного характеру ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
законного представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000204 від 25.06.2016 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_6 на ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 22 грудня 2020 року за результатами розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бояни Новоселицького району Чернівецької області, громадянина України, не одруженого, з неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та мешканця: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України,-

УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Садгірського районного суду м.Чернівців від 22 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000204 від 25.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.
_____________________________________________________________________________________
ЄУНСС: 716/1511/16-к Головуючий у І інстанції: ОСОБА_8
Провадження №11-кп/822/59/21 Доповідач: ОСОБА_1 .

Застосовано до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, яким є ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Чичеріна, 84, про що йому оголошено.
Міру запобіжного заходу у вигляді поміщення ОСОБА_6 до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку - залишено у силі до набрання ухвалою законної сили.
Вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи апелянта.
На вказану ухвалу захисник ОСОБА_7 та законний представник ОСОБА_6 ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу та закрити кримінальне провадження на підставі ст.417, ч.3 ст.513 КПК України.
Вважають, що оскаржувану ухвалу постановлено внаслідок неповного судового розгляду, допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що відібрав письмові пояснення у свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , показання яких суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та вказують на невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння.
В апеляційній скарзі зазначено, що захисник, залучений на стадії досудового розслідування, не здійснював ефективного захисту, а недієздатний ОСОБА_6 не зміг допитати свідків у кримінальному провадження, показання яких лягли в основу обвинувачення.
Апелянти звертають увагу на те, що потерпілий ОСОБА_12 у ході досудового розслідування змінював свої показання з приводу того, хто саме йому завдав ударів ножем в живіт, а на ОСОБА_6 вказав після усної вказівки поліцейських, що здійснювали досудове розслідування.
Вказують на суперечності між показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо того, хто з них підняв з підлоги ніж, яким було заподіяно удар в живіт потерпілому.
Зазначають, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_15 , який, ймовірно, і мав конфлікт з потерпілим ОСОБА_12 , що переріс у бійку.
Крім того, стверджують, що ОСОБА_6 є молдаванином за національністю, а суд першої інстанції не залучив перекладача та не переклав процесуальні документи на румунську мову, чим грубо порушив право ОСОБА_6 на захист.
Просять апеляційний суд залучити перекладача на румунську мову, викликати та допитати в апеляційному суді у якості свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_6 , дослідити письмові докази.
На вказану апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_25 подав заперечення, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу районного суду без змін, вказуючи на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення і безпідставність доводів апелянтів.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.
Згідно оскаржуваної ухвали, 25.06.2016 року, близько 11:00 год., ОСОБА_6 , знаходячись на території Свято-Успенського чоловічого монастиря, що розташований в АДРЕСА_2 , перебуваючи в приміщенні готелю паломників, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вчинив словесну суперечку з потерпілим ОСОБА_12 , у ході якої переслідував мету, направлену на умисне протиправне заподіяння смерті останньому. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 із застосуванням ножа (який знаходився при ньому та який він використав як знаряддя вчинення злочину), наніс один удар в ділянку розташування життєво важливого органу, а саме в область черевної порожнини потерпілого ОСОБА_12 , чим у відповідності до висновку експерта №249-Мд від 26.08.2016 спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючої рани грудної клітини з ушкодженням печінки, яка ускладнилася лівобічним пневмотораксом. Усвідомлюючи злочинні наміри ОСОБА_6 та задля збереження свого життя, потерпілий ОСОБА_12 почав тікати, однак ОСОБА_6 , з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, направленого на протиправне позбавлення життя потерпілого, почав його наздоганяти, продовжуючи наносити при цьому, на ходу, удари за допомогою вищевказаного ножа, в область спини ОСОБА_12 , а саме завдав дві непроникаючі рани грудної клітини, які у відповідності до висновку експерта № 249-Мд від 26.08.2016 року відносяться до розряду легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я. Однак, свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_6 до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі та не вчинив усіх дій, які вважав необхідними, а саме не зміг завдати достатньої кількості ударів для настання смерті потерпілого, так як останній забіг в одне з приміщень монастиря, де в ситуацію втрутилися сторонні громадяни, які обеззброїли ОСОБА_6 та припинили його злочинну діяльність. Одразу, після зазначеної події, потерпілому ОСОБА_12 було надано кваліфіковану медичну допомогу, що також у свою чергу попередило настання його смерті.
В ході досудового розслідування ОСОБА_6 було проведено стаціонарну судово-психіатричну експертизу у ІНФОРМАЦІЯ_2 . У відповідності до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 147 від 05.10.2016, ОСОБА_6 страждає хронічним психічним захворюванням у виді параноїдної шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом.
Прокурор звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про застосування відносно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, яке оскаржуваною ухвалою було задоволене.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник ОСОБА_7 та законний представник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржувану ухвалу.

Потерпілий ОСОБА_12 до апеляційного суду не з`явився, хоча неодноразово належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду. В суді першої інстанції потерпілий заявив, що не бажає брати участь у подальшому розгляді кримінального провадження та просив розглядати справу у його відсутності.

Захисник, законний представник (попри заявлені раніше в апеляційній скарзі клопотання про виклик потерпілого) та прокурор не заперечили проти розгляду справи без участі потерпілого, що підтверджується журналом судового засідання від 23 березня 2021 року, а тому колегія суддів, на підставі ч.4 ст.405 КПК України, вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд за відсутності потерпілого ОСОБА_12 .

Особа, щодо якої вирішувалось питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_6 в режимі відеоконференції підтримав подану апеляційну скаргу, вказавши, що розуміє мову, якою ведеться судочинство.

Мотиви Суду.
Відповідно до ст.404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції переглядаються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням дійсних обставин події та ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально досліджені в судовому засіданні і в їх сукупності та взаємозв`язку дана правильна юридична оцінка.

Висновок про те, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КПК України, зроблений та належним чином вмотивований судом першої інстанції на підстав безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, а саме:

-показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції під час допиту розповів про обставини вчиненого суспільно-небезпечного діяння, нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_6 за допомогою ножа та детально повідомив про фактичні обставини справи, анкетні дані ОСОБА_6 дізнався від поліції та впізнав його як на досудовому розслідуванні, так і в суді першої інстанції по відеоконференцзв`язку;

-показаннями свідка ОСОБА_13 , який вказав, що 25 червня 2016 року він був на богослужінні в одній з церков монастиря і побачив, як до церкви забіг охоронець монастиря в крові та просив допомоги, а його наздоганяв ОСОБА_6 . ОСОБА_6 зловили та затримали люди, що були в церкві, після цього ОСОБА_13 побачив на землі кухонний ніж, який у подальшому добровільно видав працівникам поліції;

Також, судом першої інстанції було досліджено ряд письмових доказів у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця події від 25 червня 2016 року, у ході якого було зафіксовано обстановку на місці вчинення суспільно небезпечного діяння, вилучено знаряддя та сліди біологічного походження;

-протокол огляду речей, вилучених під час огляду місця події від 27 червня 2016 року;

-висновки судово-імунологічних експертиз №1221 від 19 серпня 2016 року та №307-І від 03 жовтня 2016 року, про виявлення слідів крові на ватному тампоні та ножі, не виключене походження крові від ОСОБА_12 ;

-висновком судово-медичної експертизи №249-мд від 26 серпня 2016 року про характер, локалізацію та тяжкість тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_12 , а саме тілесні ушкодження у вигляді двох непроникаючих ран грудної клітини і однієї проникаючої рани грудної клітини з ушкодженням печінки, яка ускладнилася лівобічним пневмотораксом. Дані тілесні ушкодження виникли від дії колото-ріжучого предмету, цілком можливо, внаслідок нанесення потерпілому ОСОБА_12 трьох ударів ножем у ділянку грудної клітини, можуть відповідати терміну 25.06.2016 і відносяться: дві непроникаючі рани до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я; проникаюча рана грудної клітини з ушкодженням печінки тяжке тілесне ушкодження небезпечне в момент його заподіяння.

На думку колегії суддів апеляційного суду, наведені та детально проаналізовані місцевим судом письмові докази у справі зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є допустимими та належними, та такими, що безпосередньо вказують на вчинення ОСОБА_6 суспільно-небезпечного діяння, інкримінованого йому стороною обвинувачення, відповідають показанням потерпілого, свідка та самого ОСОБА_6 , які останній надав суду першої інстанції, попередньо підтвердивши, що розуміє, у чому його обвинувачують.

При цьому, неодноразово заявлене клопотання сторони захисту про виклик та допит в апеляційному суді свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 є безпідставним.
Згідно ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до ч.3 ст.23 КПК України, сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

В суді першої інстанції прокурор відмовився від виклику та допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 з тих підстав, що вони лише тимчасово проживали на території Кулівецького монастиря, є прихожанами з різних регіонів України, забезпечити їхню участь у розгляді кримінального провадження було об`єктивно неможливо.
Свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 є лікарями, у допиті яких у судовому засіданні, на думку колегії суддів, також немає необхідності, оскільки характер, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_12 , встановлено відповідним висновком судово-медичної експертизи. Крім того, дані особи не були очевидцями заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
Крім того, сторона захисту не надала обґрунтувань, у чому необхідність виклику та допиту інших свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , які були понятими при проведенні слідчих дій і засвідчили правильність процедури їх проведення.
Показання законного представника ОСОБА_6 колегія суддів також не може враховувати у якості доказу у даному кримінальному провадженні, оскільки вона є рідною сестрою ОСОБА_6 , не була очевидцем вчинення суспільно небезпечного діяння, брала участь у кримінальному провадженні з самого початку, знайома з матеріалами справи, подала спільно із захисником апеляційну скаргу та ряд клопотань, а відтак є зацікавленою у ході розгляду справи та результатах.
Безпідставним є і посилання захисту на відібрані письмові пояснення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 оскільки письмові пояснення зазначених осіб не можуть бути враховані як доказ у даному кримінальному провадженні, вони не є показаннями відповідно до ст.95 КПК України.

Не підлягає задоволенню також і клопотання сторони захисту про долучення та дослідження в апеляційному суді додаткових доказів, а саме відеозапису спілкування захисника ОСОБА_7 з підзахисним ОСОБА_6 .

Наведений відеозапис є конфіденційним спілкуванням адвоката з підзахисним, який не підлягає оприлюдненню та не відповідає критеріям доказів, визначеним ст.84 КПК України, відповідно до якої доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

ОСОБА_6 брав безпосередню участь у апеляційному розгляді шляхом проведення відеоконференції, сторона захисту могла його допитати з приводу фактичних обставин справи, однак захисник та законний представник цим правом у ході апеляційного розгляду не скористалися.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним клопотання захисту про дослідження протоколів первинного та додаткового допиту потерпілого ОСОБА_12 , складених на досудовому розслідуванні, з тих підстав, що згідно ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Встановлено, що потерпілий ОСОБА_12 був допитаний безпосередньо судом першої інстанції, попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, та саме ці його показання були покладені в основу ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 , що спростовує доводи апелянтів і в цій частині.

Твердження апелянтів про незаконність проведення відеоконференції для забезпечення участі ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції, є також безпідставними.

Зокрема, ОСОБА_6 утримується у закладі, де йому надається стаціонарна психіатрична допомога, а саме Дніпровській філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», оскільки до нього обраний запобіжний захід у виді поміщення особи до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Забезпечення безпосередньої участі останнього у судовому засіданні є об`єктивно неможливим, оскільки на території Чернівецької області відсутні установи з аналогічними умовами утримання, про що зазначено у відповідній ухвалі Чернівецького апеляційного суду від 23 березня 2021 року.

Безпідставними є і твердження апелянтів про те, що у ході проведення відеоконференції лікарі-психіатри надиктовували ОСОБА_6 відповіді на запитання суду та сторін, оскільки останній попередньо суду повідомив, що розуміє, у якому кримінальному провадженні бере участь, добровільно надав показання, а, як вбачається з журналу судового засідання суду першої інстанції, додаткових запитань у сторони захисту не виникло (т.4 а.с.76).

Що стосується потерпілого ОСОБА_12 , то відповідно до положень ст.140 КПК України, привід у судове засідання не може бути застосований до потерпілого. Під час проведення судового засідання в суді першої інстанції в режимі відеоконференції з потерпілим ОСОБА_12 , останній був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, допитаний судом та надав детальні та вичерпні показання з приводу фактичних обставин кримінального провадження, при цьому, як сторона обвинувачення так і сторона захисту мали можливість задати йому додаткові запитання для уточнення його показань.

Крім того, одним із основних апеляційних доводів сторони захисту є, зокрема, вказівка на те, що суспільно-небезпечне діяння відносно ОСОБА_12 вчинила інша особа, а саме ОСОБА_15 , мотивуючи це поясненнями законного представника ОСОБА_6 та спілкуванням останньої з матір`ю ОСОБА_15 після вчиненого діяння.

Апеляційний суд вважає такі твердження голослівними, оскільки захист як під час досудового розслідування, так і в суді першої чи апеляційної інстанції, не звертався з повідомленням про кримінальне правопорушення, вчинене цією особою, кримінальне провадження відносно ОСОБА_15 не розпочиналось, а відтак твердження про його причетність до замаху на вбивство ОСОБА_12 є виключно припущенням сторони захисту та намаганням запобігти застосуванню до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру.

Що стосується тверджень сторони захисту про неможливість наявності у діях ОСОБА_6 складу суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України з підстав його неосудності та відсутності суб`єктивної сторони у формі умислу, то колегія суддів вважає їх також необґрунтованими.

Враховуючи кількість, локалізацію та спосіб нанесення ударів ножем, тяжкість заподіяних тілесних ушкоджень, а також ту обставину, що потерпілий ОСОБА_12 почав тікати, та йому своєчасно була надана медична допомога, а ОСОБА_6 був затриманий іншими особами, колегія суддів вважає, що матеріалами кримінального провадження було категорично доведено, що ОСОБА_6 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення суспільно небезпечного діяння до кінця, а тому його дії вірно кваліфіковані за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Доводи щодо незаконності складу суду, що ухвалив оскаржуване рішення є також безпідставними, оскільки заявлені захистом відводи головуючому судді були розглянуті у відповідності до вимог ст.81 КПК України, про що прийняті вмотивовані ухвали.

Колегією суддів також залишено без задоволення клопотання сторони захисту про залучення перекладача на молдавську (румунську) мову з тих підстав, що судом першої інстанції достовірно з`ясовано, що ОСОБА_6 розуміє мову, якою ведеться судочинство, не заявляв про необхідність залучення перекладача. В апеляційному суді останній також вказав, що розуміє українську мову, перекладача не просив. Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 вивчав українську мову під час навчання в Боянській ЗОШ на задовільному рівні протягом чотирьох років, що підтверджується записами в класних журналах.

Крім того, згідно ст.506 КПК України, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника.

Таким чином, районним та апеляційним судом було повною мірою забезпечено реалізацію прав ОСОБА_6 через його законного представника ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 .

За таких обставин вимоги апеляційної скарги сторони захисту про те, що ухвала суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, що допущено істотні порушенні вимог кримінального процесуального закону, не підлягають задоволенню та спростовуються доказами, наведеними в ухвалі суду першої інстанції, що є послідовними та взаємоузгодженими, з якими також повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Також, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про необхідність застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації саме до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом і лікування в примусовому порядку, враховуючи обставини провадження, правову кваліфікацію вчиненого суспільно-небезпечного діяння, висновки експертів та висновків комісії лікарів-психіатрів.

При цьому, твердження апелянтів про те, що ОСОБА_6 свавільно утримується в поганих умовах у психлікарні, є також сумнівними, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази ненадання або неналежного надання стаціонарної психіатричної допомоги в умовах Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги Державної установи

«Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України», не надала таких доказів сторона захисту і під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що апеляційна скарга захисника та законного представника містить вимоги, що фактично дублюють клопотання та вимоги, які неодноразово подавалися до суду першої інстанції під час розгляду справи по суті, і вичерпні відповіді на ці питання були надані судом.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2).

Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, місцевим судом не допущено істотних порушень норм кримінального або кримінального процесуального законів, які б давали підстави для зміни або скасування ухвали суду.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника та законного представника не підлягає задоволенню.

Керуючись чст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 503-516 КПК України, колегія суддів,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та законного представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Садгірського районного суду м.Чернівців від 22 грудня 2020 року про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий [підпис] ОСОБА_1

Судді [підпис] ОСОБА_2

[підпис] ОСОБА_3
Згідно з оригіналом
Суддя Чернівецького
апеляційного суду _________________ ОСОБА_1
(посада) (М.П., підпис) (ПІБ)

06.04.2021 року
(дата засвідчення копії)