УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2021 року
м. Київ
справа №127/27794/19
провадження № 51-2819ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 березня 2021 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2017 року за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2017 року та остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів, а також інші питання, визначені процесуальним законодавством.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 березня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_4 , відбуваючи покарання, призначене вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2017 року, у виді позбавлення волі на строк 5 років, перебуваючи в Державній установі «Вінницька виправна колонія (№86)» у м. Вінниця по вул. Привокзальна, 26, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, у невстановлені дату та час, діючи умисно, незаконно придбав заборонений в обігу наркотичний засіб канабіс, який зберігав при собі в спідній білизні без мети збуту.
18 березня 2019 року приблизно об 11:30 працівниками вказаної державної установи виведено ОСОБА_4 до кімнати для тривалого побачення. З метою перевірки засудженого на наявність заборонених речовин, працівники установи запитали у ОСОБА_4 чи має він при собі заборонені речовини, на що останній відповів, що має при собі наркотичний засіб, після чого добровільно дістав з-під спідньої білизни та видав працівникам поліції поліетиленовий згорток, всередині якого знаходилась речовина рослинного походження зеленого кольору, яка є наркотичним засобом - канабісом, що відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено (у перерахунку на висушену речовину загальна маса канабісу становила 6,49 г).
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що йому призначено суворе покарання, а тому просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на те, що суд не зазначив у вироку визнання ним вини у вчиненому кримінальному правопорушенні та щирого каяття як обставин, які пом`якшують покарання. Свої вимоги мотивує й тим, що перебування в місцях позбавлення волі поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище. Вважає, що вирок та ухвала є незаконними та необґрунтованими, не відповідають вимогам статей 370, 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 309 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зводяться до незгоди засудженого із покаранням. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем відбування покарання характеризується негативно, має 8 дисциплінарних стягнень, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, ставлення до вчиненого, поведінку у ході судового провадження, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин.
Колегія суддів звертає увагу, що зпоміж альтернативних видів покарання, передбачених ч. 1 ст. 309 КК, судом правильно обрано покарання саме у виді обмеження волі. Його розмір визначено з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи засудженого і в межах відносно-визначеної санкції ч. 1 ст. 309 КК, яка передбачає можливість призначення покарання до 5 років обмеження волі. Натомість ОСОБА_4 призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.
Призначаючи засудженому покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК, судом також було використано найбільш сприятливий для засудженого механізм складання покарань частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком і остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна.
Крім цього, судам була відома та враховувалася під час обрання засудженому виду та розміру покарання й інформація про наявність у нього двох неповнолітніх дітей, що слідує безпосередньо із текстів оскаржуваних судових рішень.
Необґрунтованими Суд вважає також доводи касаційної скарги засудженого про те, що перебування в місцях позбавлення волі поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище, адже інкриміноване ОСОБА_4 діяння було вчинено ним саме під час відбування покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 07 липня 2017 року.
Доводи касаційної скарги про наявність таких пом`якшуючих обставин як визнання вини і щире каяття та їх неврахування судами під час призначення покарання Суд відхиляє, оскільки зі змісту судових рішень видно, що ОСОБА_4 своєї вини під час розгляду справи не визнавав.
Апеляційний суд із додержанням статей 404, 405 КПК переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам наведеним у касаційній скарзі засудженого, визнав їх необґрунтованими і зазначив, що вид та розмір покарання ОСОБА_4 є виваженим, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинене діяння, а й буде запобігати вчиненню ним та іншими особами нових кримінально-караних діянь. З такими висновками погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, є законними, вмотивованими та обґрунтованими.
Покарання, призначене ОСОБА_4 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК, а тому підстав для його пом`якшення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, немає.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 01 березня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3