ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засіданняОСОБА_5

прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захиника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0003222 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, українця, громадянина України, працюючого вантажником ТОВ «Альтея», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, до 9 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без зміни до набрання вироком законної сили.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 22.06.2021, зарахувавши строк попереднього ув`язнення з 31.02.2020 по 21.06.2021 включно.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн., 70000 грн. моральної шкоди.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України, -

в с т а н о в и л а :
Вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 31.08.2020 близько 08 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин зі співмешканкою ОСОБА_9 , які виникли внаслідок ревнощів, діючи умисно, протиправно та цілеспрямовано, реалізуючи свій єдиний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій та бажаючи настання їх наслідків, тримаючи ножа в правій руці, перебуваючи у вказаній квартирі, наніс потерпілій один удар спереду в область грудної клітки зліва. Після удару потерпіла ОСОБА_9 вибігла з квартири до під`їзду. Однак ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_9 , вийшов слідом за нею та, тримаючи зазначений ніж в правій руці, наніс потерпілій один удар спереду в область шиї зліва та один удар спереду в область правого вуха. Таким чином ОСОБА_7 спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді: рани грудної клітки зліва, яка проникає в плевральну порожнину з попаданням крові та повітря в плевральну порожнину, які згідно висновку експерта № 02-01/1010 від 04.11.2020 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що небезпечні для життя, так і в своєму клінічному протіканні, а також тілесні ушкодження у вигляді рани м`яких тканин шиї зліва та рани правого вуха, які згідно висновку експерта № 02-01/1010 від 04.11.2020 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, та не вчинив усіх дій, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, оскільки останній був зупинений дітьми потерпілої ОСОБА_9 , які проживали спільно з ними.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено клопотання прокурора про відмову від допиту свідка ОСОБА_10 , яка була очевидцем події та викликала швидку допомогу.

Не надано оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 щодо спровокування конфлікту саме потерпілою ОСОБА_9 , яка, зайшовши на кухню, взяла ножа та погрожувала вбити ОСОБА_7 ..

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані неправильно, в його діях наявний склад злочину, передбачений ст. 124 КК України, оскільки, боячись за своє життя, коли потерпіла ОСОБА_9 раптово накинулася на нього два рази з ножем, він перевищив межі необхідної оборони.

Як на підставу для призначення нового розгляду в суді першої інстанції посилається на порушення права на захист, оскільки під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 головуючий їх перебивав та обмежував в наданні показів, не було допитано свідка ОСОБА_13 , а також не надано оцінки фотокартці з зображенням порізу на руці ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції порушено його право на захист, оскільки суддя перервав його показання, чим обмежив його у наданні показань.

Також необґрунтовано відмовлено у проведенні відтворення подій, які відбулися.

Судом не було переглянуто в судовому засіданні відеозапис слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 , в ході якого вона показувала, як їй наносилися удари, а в суді першої інстанції сказала, що не пам`ятає.

Суд першої інстанції упереджено віднісся до розгляду справи, оскільки не надав оцінки його показанням та доказам, наданим стороною захисту.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилася, направила на електронну адресу Черкаського апеляційного суду листа в якому висловила свою позицію щодо незгоди з апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просила апеляційний розгляд проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, просили вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення поданих апеляційних скарг, просила вирок суду залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, колегія суддів приходить до висновку, що вони до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України є вірною.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 зазначають про незаконність вироку суду першої інстанції та просять призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому захисник ОСОБА_8 не погоджуюється з кваліфікацією інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за викладених у судовому рішенні обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.

Такі висновки суд першої інстанції зробив на підставі показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ..

Потерпіла ОСОБА_9 суду першої інстанції показала, що вона разом з ОСОБА_7 проживали разом в найманій квартирі, однак за 2 місяці до подій вони перестали вести спільне господарство. 30 серпня 2020 року близько 9 години вечора, вона пішла зустрітися з подругою, в цей час їй на телефон прийшло SMS-повідомлення з погрозами від ОСОБА_7 . Того вечора додому вона не повернулася, оскільки їй зателефонував син та повідомив, що ОСОБА_7 дуже злий та перебуває в стані алкогольного сп`яніння. 31.08.2020 зранку вона повернулася додому, зайшла в квартиру і побачила ОСОБА_7 , який перебував у ванній кімнаті та пішла на кухню, він зайшов за нею, двері зачинилися. Вона повідомила ОСОБА_7 про те, що буде писати на нього заяву до поліції і в цей час побачила в його руці ножа. Як ОСОБА_7 наніс їй удар ножем не пам`ятає, тільки побачила, що в неї з рани біжить кров. Вона схватила рукою ножа, можливо його зламала та почала кричати, на крик прибігли діти. Потім вийшла в коридор, намагалась вийти з квартири, однак не змогла відчинити двері через заніміння рук. Дочка відчинила двері, потерпіла вийшла в тамбур та кричала, щоб викликали швидку допомогу. За нею вийшов ОСОБА_7 та, перебуваючи в тамбурі, наніс їй декілька ударів ножем або рукояткою зламаного ножа по горлу, точно сказати не змогла, бо перебувала в шоковому стані. Швидку допомогу викликала сусідка. Діти не бачили яким чином ОСОБА_7 наносив їй удари ножем.

Неповнолітній свідок ОСОБА_14 суду першої інстанції показав, що 31 серпня 2020 року зранку він прокинувся від криків матері ОСОБА_9 . Як ОСОБА_7 наносив їй удари - не бачив. У квартирі він знайшов ручку від ножа та лезо на яких була кров, ще один ніж з жовтою ручкою знаходився у ванній кімнаті.

Неповнолітня свідок ОСОБА_15 суду першої інстанції показала, що 31.08.2020 близько 06 години ранку до неї зателефонувала мати та запитала, де знаходиться ОСОБА_7 , на що вона відповіла, що на кухні. Потім мати прийшла додому. Вона почула крик матері та вибігла в коридор. Брат відтягнув ОСОБА_7 від матері, а вона допомогла їй вибігти в тамбур, де ОСОБА_7 наздогнав матір та наніс їй удари. В якій руці він тримав ніж не пам`ятає. Швидку допомогу викликала сусідка.

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не були очевидцями вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення та повідомили суду першої інстанції про обставини, які мають значення для розгляду кримінального провадження. Вони показали, що потерпіла ОСОБА_9 неодноразово їм повідомляла, що не хоче йти додому, оскільки ОСОБА_7 простягав до неї руки, погрожував фізичною розправою, а свідку ОСОБА_16 . ОСОБА_9 показувала SMS-повідомлення з погрозами від ОСОБА_7 .

Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку, як докази, дані, що містяться в: протоколі обшуку від 31.08.2020 про виявлення та вилучення, за адресою АДРЕСА_1 , двох ножів, леза ножа, ручки від ножа та зафіксовані плями бурого кольору; протоколі огляду предмету від 01.09.2020 з фототаблицями про огляд мобільного телефону «Huawei» потерпілої ОСОБА_9 в якому знаходяться смс-повідомлення від 30.08.2020 та 31.08.2020, надіслані потерпілій від контакту під назвою «Кретик» (обвинуваченого) з погрозами: «Я тебе предупреждав, ти думаєш я шутив?», «Ти даже не вспієш пожаліть про все», «Мені тебе не хвататиме», «Не приходь» ; висновках експертів №№ 05-1-09/485, 05-1/09/484 від 22.09.2020, №№ 05-5-06/238,05-5-06/239, 05-5-06/269; протоколі слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 від 13.10.2020, в ході якого ОСОБА_9 показала механізм нанесення їй ОСОБА_7 ножем тілесних ушкоджень; висновку судово-медичної експертизи від 30.10.2020 про характер та локалізацію спричинених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та їх наслідки згідно якого у ОСОБА_9 мали місце ушкодження, які виникли від дії гострого предмета з колото-ріжучими властивостями, а саме: рана грудної клітки зліва, яка проникає в плевральну порожнину з попаданням крові та повітря в плевральну порожнину, є небезпечною для життя, як в момент заподіяння, так і в своєму клінічному протіканні та відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя; рани м`яких тканин шиї зліва та правового вуха, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; висновку судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 № 364 від 30.09.2020.

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тобто незакінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення кримінального правопорушення, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити правопорушення, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.

При цьому якщо винна особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 3 ст. 15 КК України як незакінчений замах на умисне вбивство.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.

Відповідно до встановлених судом у вироку фактичних обставин кримінального провадження ознак стану необхідної оборони в умисних діях ОСОБА_7 не вбачається. Саме ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на грунті раптово виниклих неприязних відносин з потерпілою, які виникли внаслідок ревнощів, маючи умисел, направлений на вбивство потерпілої ОСОБА_9 , першим наніс останній один удар ножем в область грудної клітки зліва, а в подальшому, коли потерпіла залишила квартиру та перебувала в тамбурі, наздогнав її та, продовжуючи свій умисел, наніс потерпілій ОСОБА_9 удар ножем в область шиї та ділянку правого вуха.

Про дійсний умисел обвинуваченого ОСОБА_7 свідчать його дії, як до зазначених подій, так і під час них, кількість заподіяних ножових поранень, їх локалізація та ступінь тяжкості, які в даному конкретному випадку дають підстави зробити висновок про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на вбивство потерпілої, який ним не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 погрожував потерпілій ОСОБА_9 , про що свідчать смс-повідомлення, надіслані ним на телефон потерпілої (а.м.22), які за змістом є погрозливими та потерпілою ОСОБА_9 сприймались як реальні, а його дії , як такі, що загрожували її життю. Про погрози ОСОБА_7 щодо застосування фізичної розправи над потерпілою ОСОБА_9 та вчинення ним сварок з заподіянням останній тілесних ушкоджень - повідомляли допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ..

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпіла самостійно, випадково спричинила собі удар у грудну клітку ножем , коли він намагався у неї його забрати, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються: показаннями потерпілої ОСОБА_9 ; даними слідчого експерименту за її участю від 13.10.2020, в ході якого вона детально показала, з застосуванням статиста, яким чином та куди саме обвинувачений ОСОБА_7 наносив їй удари ножем, вказавши, що перший удар він наніс їй ножем в область грудної клітки зліва, після чого вона схопила ніж за лезо лівою рукою та зламала його, внаслідок чого порізала ліву долоню, коли вона вибігла з квартири - ОСОБА_7 наніс їй удар лезом ножа в область шиї зліва ; висновком судово-медичної експертизи від 30.10.2020 про характер та локалізацію спричинених ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які могли виникнути за обставин та в час повідомлених потерпілою ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту; показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що, перебуваючи в тамбурі під`їзду, ОСОБА_7 наносив її матері ОСОБА_9 удари ножем.

Покази обвинуваченого ОСОБА_7 , дані в суді першої інстанції про те, що він перебував в стані необхідної оборони та захищався від протиправних дій потерпілої ОСОБА_9 судом першої інстанції оцінено критично, з чим погоджується і колегія суддів.

За версією обвинуваченого ОСОБА_7 події 31.09.2020 розвивалися не так, як повідомила потерпіла. Він стверджував, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, що 31.08.2020 потерпіла ОСОБА_9 не ночувала вдома, повернулася в стані алкогольного сп`яніння та поводила себе агресивно, в цей час він перебував на кухні разом зі своєю сестрою ОСОБА_11 . ОСОБА_9 зайшла на кухню, запитала: «Ти хочеш мене вбити?», та взяла ножа. Його сестра почала заспокоювати ОСОБА_9 і вона поклала ніж на стіл. Потім він провів сестру. Повернувшись додому, він запитав у ОСОБА_9 , що вона собі дозволяє. ОСОБА_9 взяла ніж, він схватив її за зап`ястя, щоб його забрати, а вона намагалася висмикнути руку та в цей час заподіяла собі удар ножем в груди. Він вирвав ніж та кинув його на підлогу, від чого ніж розбився. ОСОБА_9 схватила інший ніж, він його забрав, та пішла до дверей, а він пішов з ножем, який тримав по інерції в руках , за нею. Вхідні двері квартири відчинила дочка ОСОБА_9 .. Потерпіла вийшла з квартири, він за нею, в тамбурі він тримав потерпілу за плечі, ОСОБА_9 вихватила в нього ножа та почала ним махати перед обличчям і порізала собі шию.

Зазначені показання обвинуваченого ОСОБА_7 не узгоджуються з встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами вчиненого злочину та дослідженими в ході судового розгляду доказами. Належних та допустимих доказів на підтвердження версії обвинуваченого матеріали кримінального провадження не містять та стороною захисту не надано.

Разом з тим з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він не наніс потерпілій ОСОБА_9 жодного удару ножем, а всі наявні в неї тілесні ушкодження вона випадково спричинила собі сама. При цьому ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 , за вказаних обставин вважали, що слід кваліфікувати його дії - за ст. 124 КК України, яка передбачає відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони, тобто для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 124 КК України він повинен був заподіяти потерпілій ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, спричинення яких він заперечує.

Тому колегія суддів вважає, що показання, надані обвинуваченим ОСОБА_7 в суді першої інстанції та його пояснення в суді апеляційної інстанції, суперечать встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам, є надуманими та дані ним з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Колегія суддів вважає, що встановленні судом фактичні обставини свідчать про відсутність акту суспільно-небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілій. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , використовуючи ніж та завдаючи ним потерпілій удар в область розташування життєво важливих органів, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій обвинуваченим ОСОБА_7 свідчить про те, що він на грунті раптово виниклих неприязних відносин з співмешканкою внаслідок ревнощів бажав заподіяти їй смерть та діяв з відповідним умислом. Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про необхідність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення за ст. 124 КК України, є неприйнятними.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про критичну оцінку показань свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , які є близькими родичами обвинуваченого ОСОБА_7 . Свідок ОСОБА_18 є матір`ю обвинуваченого, очевидцем вчинення кримінального правопорушення вона не була, та в судовому засіданні позитивно охарактеризувала свого сина. Свідок ОСОБА_11 є сестрою обвинуваченого, та її показання щодо того, що ОСОБА_9 спровокувала скандал та погрожувала вбити ОСОБА_7 , не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, а саме: показаннями потерпілої та свідків. Крім того, обвинувачений під час апеляційного розгляду не заперечував, що після того, як його сестра залишила квартиру, він перший почав з`ясовувати відносини з потерпілою та провокувати сварку, при цьому перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що потерпіла ОСОБА_9 його обмовила є необґрунтованими. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що показання потерпілої ОСОБА_9 , дані нею як в ході досудового слідства, так і в суді першої інстанції, були незмінними, вони узгоджуються з здобутими доказами в даному кримінальному провадженні та у своїй сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, підстав сумніватися у їх правдивості колегія суддів не вбачає.

В ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки, наведених судом у вироку, доказів.

Таким чином у вироці суду в відповідності з вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності.

Як на підставу для скасування вироку суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 посилаються на те, що не було допитано свідка ОСОБА_13 , яка була очевидцем подій, порушено право обвинуваченого на захист, так як судом першої інстанції було обмежено обвинуваченого та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , у наданні показів, не надано оцінки фотокартці, на якій зафіксовано поріз на руці ОСОБА_7 , а також не досліджено судом першої інстанції відеозапис проведеного слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 .

Вказані доводи є безпідставними, оскільки свідок ОСОБА_19 не була безпосереднім очевидцем вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, свідок ОСОБА_19 була сусідкою ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , та викликала швидку допомогу. Також свідок ОСОБА_19 є свідком обвинувачення. В ході судового розгляду прокурор відмовився від її допиту, а при з`ясуванні питання щодо обов`язкового допиту свідка, сторона захисту на цьому не наполягала. Крім того при вирішенні судом першої інстанції питання щодо можливості закінчувати судове слідство по справі, стороною захисту не заявлялось клопотань про необхідність допиту свідка ОСОБА_10 , тому за відсутності клопотань учасників судового провадження суд постановив рішення про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено порушення судом першої інстанції права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист. Зі звукозапису судових засідань не вбачається, що суд першої інстанції обмежував обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_11 у наданні ними показань.

Зі звукозапису судового засідання від 09.03.2021 вбачається, що цього дня в судовому засіданні були досліджені письмові докази в даному кримінальному провадженні, в тому числі: протокол слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 від 13.10.2020, досліджені докази, надані суду та приєднані до матеріалів кримінального провадження. До протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої приєднано відеозапис даної слідчої дії. Під час судового розгляду вказаний відеозапис не досліджувався та учасники судового провадження не заявляли клопотань про необхідність його перегляду. Крім того у вироку суд першої інстанції не посилається на нього, як на доказ винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи захисника ОСОБА_8 про ненадання судом першої інстанції оцінки фотокартці, на якій зафіксовано поріз на руці ОСОБА_7 , колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки клопотання про приєднання до матеріалів кримінального провадження фотокартки, як доказу, стороною захисту було заявлено лише при розгляді справи в суді першої інстанції, хоча про наявність такого порізу на руці ОСОБА_7 було відомо і в ході досудового розслідування, однак, в порядку ст.. 290 КПК України вказаний доказ не був відкритий стороні обвинувачення. Також з наданої фотокартки неможливо встановити те, що наявний невеличкий шрам на руці ОСОБА_7 ним отриманий саме 31.08.2020, а не в інший день та за інших обставин.

Твердження захисника ОСОБА_8 про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання щодо проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення способу отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки зазначене клопотання суд розглянув і прийняв по ньому відповідні обґрунтовані рішення, які належним чином мотивував.

За змістом закону, допит додаткових свідків, проведення експертиз та здійснення інших процесуальних дій є правом, а не обов`язком суду. Тому відмова в задоволенні клопотань сторони захисту з цього приводу свідчить не про істотне порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження обставин справи, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності вчинення цих дій, оскільки обставини, поставлені захистом під сумнів, було перевірено шляхом дослідження інших доказів, яким надано належну оцінку.

Частиною 1 ст. 415 КПК України визначено вичерпний перелік підстав для скасування вироку суду апеляційним судом та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, якщо:

- встановлено порушення, передбачені пунктами 2,3,4,5,6,7 частини 2 статті 412 цього Кодексу;

- в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

- судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

В апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 не наведено підстав, передбачених ст. 412, ч. 1 ст. 415 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, та істотних порушень, передбачених ч.2 ст.412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування вироку суду, - апелянтами не наведено.

При призначенні покарання ОСОБА_7 районний суд достатньо виконав вимоги ст.ст.50,65,66,67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, його ставлення до вчиненого злочину, обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, за відсутності пом`якшуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, з врахуванням положень ст.. 68 КК України, у виді 9 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є співмірним вчиненому, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а підстави, передбачені ст. 415 КПК України, для його скасування та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про це просили обвинувачений та його захисник в апеляційних скаргах, або його зміни відсутні.

Керуючись ст. 404, 405, ч. 1 ст. 407, ст. 418, ст. 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді