ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2021 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,обвинуваченого ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с.Новософіївка Вільнянського району Запорізької області,громадянина України,із середньою освітою,неодруженого,мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ,проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командир гармати 3 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону ,раніше не судимого

у скоєнні злочину,передбаченого ч.4 ст.407 Кримінального кодексу України, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) пп ВО 105 №205 від 01 серпня 2016 року, старшого солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини.

21 жовтня 2019 року, відповідно до наказу командира військової частини (по стройовій частині) НОМЕР_1 №255 старшого солдата ОСОБА_4 призначено на посаду командира гармати 3 артилерійської батареї 1 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошена часткова мобілізація та з 18 березня 2014 року настав особливий період, який діє по теперішній час.

У відповідності до ст.ст. 17, 65 Конституції України ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися

Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Відповідно до розпорядку дня військовослужбовців за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , військовослужбовці у нічний час перебувають за місцем фактичного проживання та прибувають на службу до військової частини НОМЕР_1 (або до визначеного місця служби) на 08 годину 00 хвилин, тобто на ранкове шикування.

Проте, старший солдат ОСОБА_4 , проходячи військову службу та будучи забезпечений речовим, грошовим, продовольчим та іншими видами забезпечення, достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами Законодавства, що регламентують порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби та маючи можливість належно їх виконувати, будучи невдоволеним умовами проходження служби,31 серпня 2020 року вирішив стати на злочинний шлях та не з`явитись вчасно на ранкове шикування о 08 год. 00 хв., до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_4 , діючи в порушення статутних вимог, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитись від обов`язків з військової служби, з мотивів невдоволення умовами проходження служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 31 серпня 2020 року без поважних причин, без відповідних дозволів командирів і начальників не з`явився вчасно на ранкове шикування о 08 год. 00 хв. до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, при цьому не звертаючись до органів військового управління, правоохоронних органів чи інших державних органів з питань подальшого проходження військової служби, хоча мав реальну можливість вчинити вказані дії.

17 листопада 2020 року старший солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, самостійно прибув до військової прокуратури Запорізького гарнізону та заявив про себе.

Таким чином, 31 серпня 2020 року, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128, 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на ранкове шикування о 08 год. 00 хв. до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та незаконно, без поважних причин перебував поза межами військової частини до 17 листопада 2020 року, обов`язки військової служби не виконував, до місця служби не прибував, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, при цьому не звертаючись до органів військового управління, правоохоронних органів чи інших державних органів з питань подальшого проходження військової служби, хоча мав реальну можливість вчинити вказані дії.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та щиро розкаявся у скоєному. Пояснив,що за контрактом з 2016 р.проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ,в останній час виконував обов`язки військової служби у розташуванні військової частини по АДРЕСА_3 .В останній рік проходження військової служби у нього поступово погіршувались відносини із офіцерським складом військової частини,які загострились у серпні 2020 р.,звернення до себе з боку командирів із використанням принизливих,образливих ,лайливий висловлювань,у присутності великої кількості людей,він сприймав як приниження власної гідності,але не знайшов іншого виходу із кризової ситуації,окрім як з 31.08.2020 р.не з`являтися на службу, до 17.11.2020 р.,коли він добровільно повернувся у розташування військової частини.Інших причин,які б завадили йому прибути до військової частини у зазначений проміжок часу,не було.

Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз`яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії по ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини,вчинене в умовах особливого періоду,крім воєнного стану, військовослужбовцем(крім строкової служби).

При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину,який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином,та враховує відомості про особу обвинуваченого:раніше не судимий,має постійне місце проживання,де мешкає у сім`ї з батьками,на обліках у ЗОНД та ЗОПЛ не перебуває,продовжує військову службу за контрактом.

Відповідно до службової характеристики ,зарекомендував себе посередньо.

Обставин,які обтяжують покарання обвинуваченого,суд не встановив.

Обставинами,що пом`якшують покарання обвинуваченого,суд відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

З урахуванням всіх цих обставин у сукупності з відомостями про особу обвинуваченого,його критичне ставлення до скоєного,що вказує на усвідомлення ним протиправності своїх дій та бажання стати на шлях виправлення,дозволяє зробити висновок ,що обвинувачений загрози для суспільства не становить,є суспільно корисним,можливо прогнозувати,що в майбутньому його поведінка не буде спрямована на порушення існуючих у суспільстві норм та правил.

Всі ці відомості у сукупності із пом`якшуючими обставинами суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки скоєного та дають підстави при призначенні покарання за ст.407 ч.4 КК України для застосування ст.75 КК України ,оскільки забезпечити виправлення обвинуваченого можливо без реального відбування ним покарання,але в умовах контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків органами з питань пробації протягом іспитового строку,який сам втілює в собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання обвинуваченим умов випробування,що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства.

Відповідно до обвинувального акту,процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-

З А С У Д И В:

Визнати винуватим ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75,76 КК України, ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнити,якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення,обвинувачем,який тримається під вартою,у той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1