Ухвала
іменем України
16 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 643/4171/15
провадження № 51- 2192 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, якою повернуто її апеляційну скаргу на вирок Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року щодо неї та відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження судового рішення,
встановив:
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч.2 ст.307 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією майна, на підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років один місяць з конфіскацією майна.
08 вересня 2020 року засуджена ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на зазначений вирок суду першої інстанції разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 23 лютого 2021 року, враховуючи положення п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, повернув подану апеляційну скаргу у зв`язку із закінченням строку апеляційного оскарження та відсутністю підстав для його поновлення.

Ухвалою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 29 квітня 2021 року касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
12 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшла розписка від 30 липня 2021 року про отримання засудженою копії ухвали від 29 квітня 2021 року.
На виконання вказаної ухвали у визначений строк засуджена ОСОБА_4 звернулася до касаційного суду з скаргою, в якій ставить питання про перегляд ухвали апеляційного суду в касаційному порядку з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, порушення її права на захист, просить скасувати судове рішення, надати їй можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, скаргу розглянути з її участю, при цьому посилається на те, що:
- у вироку суду першої інстанції зазначено про відрахування строку відбування покарання з часу її затримання 18 травня 2018 року, але фактично її було затримано і взято під варту лише 24 жовтня 2018 року;
- за час відбування покарання в установі виконання покарань вона неодноразово була етапована до медичних закладів для проходження лікування, тому не мала змоги фізично ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та своєчасно подати апеляційну скаргу, при цьому на неодноразові звернення до місцевого суду про ознайомлення зі справою їй було відмовлено;
Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно ч.2 ст.113 КПК будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Ч. 5 ст. 115 КПК передбачено, що при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, проведення стаціонарної психіатричної експертизи, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту чи поміщення до відповідного медичного закладу.
Відповідно до ст. 116 КПК процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки.
Положеннями ч. 1 ст. 117 КПК визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального права, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно з ч. 3 ст. 395 КПК, для особи яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Із наданої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження засуджена поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження просила визнати те, що вирок суду було ухвалено без її участі, чим було порушено її право на захист, копію вироку вона отримала 24 жовтня 2018 року, коли знаходилась у Харківській установі виконання покарань № 27, та у зв`язку зі станом її здоров`я, оскільки частково була нерухома, постійно потребувала допомоги сторонніх людей, не могла своєчасно оскаржити вирок Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року.
Із наданих до скарги копій оскаржуваної ухвали апеляційного суду від 23 лютого 2021 року та вироку Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року убачається, що за наслідками розгляду даного кримінального провадження судом першої інстанції 18 травня 2018 року відносно ОСОБА_4 ухвалено обвинувальний вирок, засуджена була присутня під час судового розгляду провадження (т.2, а.п.215-217), 18 травня 2018 року вирок проголошено без участі засудженої, а копію вироку, в якому зазначено роз`яснення порядку і тридцяти денного строку його оскарження в апеляційному порядку, суд першої інстанції направляв засудженій на її адресу, який вона не отримала, про що свідчить відмітка на конверті (т.2, а.п. 227). Проте, копію вироку засуджена отримала 24 жовтня 2018 року, перебуваючи під вартою, про що свідчить її розписка (т.2, а.п. 247), та у касаційній скарзі нею не заперечується.
Враховуючи положення статей 113, 116, 395 КПК суд апеляційної інстанції зазначив в ухвалі про те, що:
- засуджена ОСОБА_4 була належним чином повідомлена про дату й час проголошення вироку, їй була направлена копія вироку за місцем її проживання, однак його копію вона отримала 24 жовтня 2018 року, перебуваючи під вартою, проте апеляційна скарга обвинуваченою була подана лише 08 вересня 2020 року, через більш ніж два роки після проголошення вироку, тобто із значним порушенням строку на апеляційне оскарження вироку;

- матеріали кримінального провадження, клопотання про поновлення строку та апеляційна скарга засудженої не містять даних, які б підтвердили поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження,
та дійшов висновку, що за вказаних обставин, звернення обвинуваченої із апеляційною скаргою на вирок суду першої інстанції через більш ніж два роки після його ухвалення, не ґрунтується на зазначених нею доводах у клопотанні про поновлення строку та апеляційній скарзі та свідчить про відсутність у ОСОБА_4 достатньої активної процесуальної позиції та належної зацікавленості у справі, яка б свідчила про наявність підстав для поновлення пропущеного строку.

При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано врахував практику Європейського суду з прав людини, та зазначив в ухвалі, що при реалізації норм національного процесуального законодавства, яке регламентує порядок поновлення строку на апеляційне оскарження, необхідно враховувати і правові позиції ЄСПЛ сформульовані, зокрема, в рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України». Так, у пункті 41 цього рішення Європейський Суд зазначив, що якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. При цьому Європейський Суд визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави, однією із яких може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення (принцип res judicata).
Врахувавши зазначене, суд апеляційної інстанції вказав про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження за клопотанням ОСОБА_4 .

Водночас, до касаційної скарги, як на підтвердження наявності поважних обставин пропуску апеляційного строку засуджена надала довідку медичної частини № 65 про її хворобливий стан в період з 22 листопада 2018 року та про перебування на лікуванні в медичному закладі з 30 листопада 2018 року та в різні періоди 2019-2020 років. Однак, в ухвалі судом апеляційної інстанції зазначено, що клопотання та апеляційна скарга засудженої не містили даних, які б підтвердили поважність причин пропуску строку, а також із ухвали не вбачається про надання апеляційному суду обвинуваченою будь-яких доказів, в тому числі зазначеної довідки із вказаною у ній інформацією про стан її здоров`я на період 2018 2020 років.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи у клопотанні обвинуваченої не можуть бути визнані поважними причинами, які б давали підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження вироку щодо неї.
Враховуючи вищезазначене і те, що засуджена хоча й надала до касаційної скарги довідку про періоди лікування під час відбування покарання в межах початку та закінчення строку апеляційного оскарження вироку щодо неї, однак не навела обґрунтованих підстав, чому відразу після повернення з медичного закладу 28 грудня 2018 року, та у тридцяти денний строк між проходженням лікування, хоча б у 2019 році, зокрема з 03 травня по 05 червня, чи в інший період у 2020 році, вона не вжила будь-яких заходів щодо подання апеляційної скарги.
Крім того, будучи присутньою при розгляді кримінального провадження щодо неї та повідомленою про день і час проголошення вироку, перебуваючи на волі після проголошення вироку 18 травня 2018 року, не під вартою, у касаційній скарзі обвинувачена не зазначила переконливих доводів та не надала доказів про те, що вона була позбавлена процесуального права та можливості своєчасно особисто подати апеляційну скаргу про перегляд вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку чи скористатись правовою допомогою захисника, а саме в період тридцяти днів з дня проголошення вироку 18 травня по 18 червня 2018 року.
ОСОБА_4 не навела у касаційній скарзі будь-яких доказів про те, що в період з 18 травня до 18 червня 2018 року, вона знаходилася на лікуванні, чи в цей період ознайомлювалася з матеріалами кримінального провадження, або через інші істотні обставини, не мала змоги своєчасно подати апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга ОСОБА_4 була подана у вересні 2020 року, тобто зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення, що на думку Суду, обґрунтовано було враховано судом апеляційної інстанції, а надана до касаційної скарги довідка про періоди проходження засудженою лікування, за вказаних обставин, та доводи її скарги про порушення права на захист з урахуванням вищезазначених висновків, в цілому не спростовують правильність рішення суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги засудженої, у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження судового рішення та відсутністю поважних причин для його поновлення.
При цьому, Суд звертає увагу на висновок Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 2 березня 2018 року, про те, що процесуальний строк може бути поновлено за умови його пропуску з поважних причин, а поняття поважності причин пропуску строків є оціночним і його вирішення покладається на розсуд суду.
Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.
Отже, апеляційний суд правильно встановивши, що строк на апеляційне оскарження пропущений, подане клопотання про його поновлення не містить поважних причин пропуску строку, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та повернення апеляційної скарги.
Будь-яких інших доводів щодо порушень, допущених судом апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Прохання ОСОБА_4 про розгляд скарги за її участю та про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не може бути вирішено на цьому етапі провадження за скаргою, оскільки такі питання вирішуються судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою та під час підготовки кримінального провадження до касаційного розгляду. Однак, Суд не знайшов підстав для відкриття касаційного провадження за скаргою засудженої.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року, якою повернуто її апеляційну скаргу на вирок Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року щодо неї та відмовлено у поновленні строку на апеляційне оскарження судового рішення відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3