Справа № 739/1090/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/279/21
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Рожневі Поля, Снятинського району, Івано-Франківської області, проживав до засудження: АДРЕСА_1 , засудженого 15.01.2015 р. Івано-Франківським міським судом за ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, п.п.1, 6, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.28, п.п.4, 6, 13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна,

відмовлено у задоволенні клопотання про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду та постановити нову ухвалу, якою замінити покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, посилаючись на безпідставність відмови його підзахисному у задоволенні клопотання. Зокрема, призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, згідно практики Європейського суду з прав людини, а також є нелюдським та принижуючим людську гідність.

Засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу місцевого суду, посилаючись на її необґрунтованість, і постановити нову, якою задовольнити його клопотання в повному обсязі. Зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність).

Заслухавши доповідь судді; засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, котрий просив ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали справи та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України (в редакції 2012 року), питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Згідно ст.5 цього Кодексу процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ «Новгород-Сіверська установа виконання покарань №31».

З матеріалів судового провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до Новгород-Сіверського районного суду, тобто за місцем відбування ним покарання, з клопотанням про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Вказує, що подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Суд першої інстанції розглянув клопотання засудженого за правилами, передбаченими ст.ст.535-539 КПК України, та прийшов до переконання про відсутність підстав для його задоволення, з чим погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Як слідує з матеріалів провадження, вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.01.2015 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, п.п.1, 6, 13 ч.2 ст.115; ч.3 ст.28, п.п.4, 6, 13 ч.2 ст.115; ч.3 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 рахується з часу його затримання з 16 грудня 2009 року.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.09.2015 року, вищевказаний вирок Івано-Франківського міського суду щодо ОСОБА_8 залишено без змін.

Згідно ухвали Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 18.03.2016 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_8 було зараховано у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 16 грудня 2009 року по 24 вересня 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Щодо доводів засудженого стосовно заміни йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, слід зазначити наступне.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 р. зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок КСУ ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Відповідно до ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

За змістом ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15.01.2015 року був засуджений саме до довічного позбавлення волі.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований у рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання.

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в Україні не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Частиною 1 ст.87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

За наведеною нормою правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Разом із тим, колегія суддів, виходячи зі змісту доводів, які наводяться засудженим та його захисником в обґрунтування необхідності заміни покарання з довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, дійшла висновку про відсутність правових підстав для заміни покарання.

Відтак, доводи апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4