УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 613/508/18
провадження № 51-1282ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000117, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Богодухів Харківської області, зареєстрованого у тому ж місті, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого, в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Суть питання
За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 березня 2018 року, близько 10 год 00 хв, перебуваючи в кухонному приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_1 ), у ході сварки з ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс останньому кулаком правої руки один удар в область обличчя, від чого той впав обличчям на підлогу. Далі ОСОБА_4 лівою рукою підняв його з підлоги та, утримуючи за верхній одяг лівою рукою, повторно наніс кулаком правої руки ще 5-6 ударів в область обличчя, від чого ОСОБА_5 знову впав. Після цього ОСОБА_4 , перетягнувши потерпілого за ноги до приміщення коридору, наніс йому, коли той перебував у лежачому положенні, ще 2-3 удари кулаком правої руки в область обличчя. Потім, зв`язавши ОСОБА_5 руки та ноги електричним дротом і шнурком, перетягнув його до сараю-дровника та поклав обличчям на підлогу і умисно наніс останньому два удари металевою сокирою в область потилиці, тобто життєво-важливий орган, чим спричинив ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від яких останній того ж дня помер у кареті швидкої медичної допомоги.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 19 січня 2021 року, змінив вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову і постановив стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 200 тис. грн. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду апеляційної інстанцій, прокурор звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу через м`якість, просив скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог прокурор указує на те, що призначаючи ОСОБА_4 покарання місцевий суд не повною мірою врахував, що останній раніше не судимий, в силу ст. 89 КК України, але є особою, що раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, вчинив злочин, який у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та являє собою підвищену суспільну небезпеку, обвинувачений хоча не заперечував факту побиття потерпілого, однак у вчиненні інкримінованого злочину винним себе не визнав та не розкаявся у скоєному, удари сокирою, від яких в подальшому настала смерть потерпілого ОСОБА_5 , спричинив тоді, коли той перебував в безпорадному стані (зв`язаний і позбавлений можливості рухатись), та не міг захищатись або чинити опір, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, тощо. Вказане, на думку прокурора, свідчить про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу через м`якість. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його діям за ч. 1 ст. 115 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судового рішення у цій частині прокурором не оскаржується.
Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дані про особу обвинуваченого, який: не одружений, із базовою середньою освітою; має на утриманні малолітню дитину; офіційно працевлаштований; раніше в силу ст. 89 КК України не судимий; має місце реєстрації та постійно мешкає в Харківський області; за місцем мешкання характеризується позитивно; на обліку у лікаря нарколога не перебуває; перебуває на консультативному обліку у лікаря психіатра; згідно висновку судово психіатричної експертизи від 19 березня 2018 року № 253, ОСОБА_4 на теперішній час страждає на психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості, відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними, у період часу, якому відповідає правопорушення, перебував у стані, вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на теперішній час відповідно до свого психічного стану застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; згідно висновку наркологічної експертизи від 04 березня 2018 року, ОСОБА_4 перебував у стані алкогольного сп`яніння. При цьому щире каяття ОСОБА_4 визнано судом обставиною, що пом`якшує його покарання, а скоєння кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статі, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною обвинувачення у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування чи зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань справедливості обраного засудженому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість Верховний Суд не вбачає.
Також прокурор у своїй касаційній скарзі зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав оцінку всім доводам його скарги, однак він не конкретизував, які саме доводи його апеляційної скарги суд належним чином не розглянув, не оцінив і не дав на них відповіді, та як це вплинуло на законність постановленого цим судом рішення в цілому.
При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 січня 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3