УХВАЛА
Іменем України

07 липня 2021 року
м. Київ
справа № 188/601/17
провадження № 51-2257ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року і

встановила:
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один);

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного йому майна;

- за ч. 2 ст. 15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за оскарженим вироком приєднано частково невідбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.04.2016 року та призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією усього належного йому майна.

Цим вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у незаконному проникненні до житла; таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення; у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаним з проникненням у інше приміщення, із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та в закінченому замаху на вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, з корисливих мотивів.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задоволено частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

24 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_4 , засудженого за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України змінено.

Виключено з мотивувальної частини вироку посилання суду, як на обставину, що обтяжує покарання за вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності.

В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 висуває вимогу про скасування судових рішень через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.

Посилається у скарзі на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, обвинувальний ухил суду, а також на неповноту та упередженість судів обох інстанцій при розгляді справи. Стверджує, що жодних доказів на доведеність вчинення засудженим ОСОБА_4 злочину стороною обвинувачення не надано і судом першої інстанції не здобуто. Указує на недоведеність винуватості засудженого у вчиненому діянні за ст. 162 КК України зібраними у справі доказами, вважає, що ОСОБА_4 притягнуто до кримінальної відповідальності за злочини, які він не вчиняв та помилково кваліфіковано його дії за статтями ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зауважує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не усунув порушень допущених місцевим судом і не надав умотивовані відповіді на усі доводи сторони захисту в апеляційній скарзі, а тому оскаржувані вирок та ухвала не відповідають вимогам статті 370 КПК України і не можуть бути залишені в силі.
Також у касаційній скарзі зазначає, що, перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд не звернув увагу на неповноту судового розгляду, у результаті чого ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам процесуального законодавства.
Перевіривши аргументи, викладені в касаційній скарзі захисника, а також надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Висновки районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України ґрунтуються на доказах, перевірених у судовому засіданні та оцінених судом згідно з положеннями ст. 94 КПК України.

Так, у вироку суд зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку.

Щодо недоведеності та непричетності засудженого ОСОБА_4 до вчинених злочинів, то така версія належним чином перевірена під час судового розгляду і спростована судом у вироку з наведенням належних та достатніх мотивів, які ґрунтуються на досліджених доказах. Зазначені докази суд визнав належними, допустимим, достовірними та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому діянь, а також ці докази є взаємоузгодженими та доповнюють один одного.

Вказані обставини, які встановлено судом першої інстанції, не було спростовано під час апеляційного розгляду кримінального провадження.

Так, суд апеляційної інстанції в судовому рішенні послався на конкретні дані, що містяться у кримінальному проваджені та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильну кваліфікацію дій засудженого та доведеність його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.15, п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Таким чином, твердження захисника ОСОБА_5 про те, що під час апеляційного розгляду суд провів формальне засідання та не надав належної оцінки сукупності зібраних доказів, не перевірив фактів для прийняття відповідного процесуального рішення, є необґрунтованими.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції вказав, що під час призначення покарання судом першої інстанції обставинами, відповідно до вимог ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності.

Апеляційний суд врахував, що обставина «вчинення злочину щодо жінки, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності» є ознакою кримінального правопорушення, що вплинуло на його кваліфікацію, та вказав, що суд першої інстанції безпідставно повторно врахував цю обставину, як таку, що обтяжує покарання, у зв`язку з чим виключив її з вироку.

Суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції під час призначення покарання належним чином дотримався вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання та призначив покарання з урахуванням тяжкості вчинених злочинів, відомостей про особу обвинуваченого та обставин, що обтяжують покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, на переконання апеляційного суду, наявність або відсутність обставини, що обтяжує покарання «вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння», в даному кримінальному провадженні та за встановлених судами фактичних обставин, істотно не впливає на розмір покарання, призначеного судом.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні тим, що були викладені у апеляційній скарзі захисника і засудженого. Всі аргументи сторони захисту ретельно перевірені судом апеляційної інстанції та на них надані обґрунтовані відповіді.

В касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , серед іншого, посилається на упередженість суду та обвинувальний ухил, що, на її думку, обумовило постановлення таких судових рішень судами обох інстанцій.

Колегія суддів, аналізуючи цей аргумент сторони захисту, зважує на таке.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним та безстороннім судом, який визначено законом і який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти особи кримінального обвинувачення.

Відповідно до норм кримінального процесуального закону обвинуваченим у вчиненні найбільш тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, гарантована можливість здійснення судового розгляду судом присяжних. Відповідно до положень статей 124, 127 Конституції України в редакції Закону № 1401-VIII від 02.06.2016 народ безпосередньо бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних у визначених законом випадках.

За своєю правовою природою кримінальне провадження в суді присяжних є особливим порядком кримінального провадження, покликаним забезпечити додаткові гарантії особам, обвинуваченим у вчиненні найбільш тяжких злочинів. Залежно від волевиявлення обвинуваченого у справах цієї категорії може застосовуватись одна з двох альтернативних судових процедур: загальний порядок судового розгляду колегією у складі трьох професійних суддів; провадження у суді присяжних (ч. 3 ст. 31 КПК України). Така альтернативність покликана сприяти дотриманню балансу між економією процесуальних засобів та гарантіями дотримання прав особи у кримінальному судочинстві. Відповідні гарантії полягають у праві обвинуваченого заявити клопотання про розгляд його справи або колегією професійних суддів, або судом присяжних. Можливість вибору між різними процесуальними формами відправлення правосуддя передбачає обов`язок держави в особі її уповноважених органів та службових осіб забезпечити свободу цього вибору та його практичну реалізацію.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 здійснювалось за клопотанням обвинуваченого судом присяжних, який, в тому числі, покликаний сприяти підвищенню довіри до правосуддя, уникненню будь-яких проявів упередженості та обвинувального ухилу під час розгляду питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності.

Отже, даних, які би свідчили про однобічність судового слідства у зв`язку з обвинувальним ухилом, упередженість суду, на що посилається в касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не виявлено та в касаційній скарзі не наведено.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність скаржником у касаційній скарзі не наведено і таких даних із змісту судових рішень не вбачається.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 квітня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3