Постанова

Іменем України
02 березня 2021 року
м. Київ
справа № 707/424/20
провадження № 51-5091км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження

за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя

АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня

2020 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Вирішено долю речових доказів, а також питання про стягнення судових витрат

у кримінальному провадженні.
Згідно з вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим

у тому, що він 04 лютого 2020 року близько 23:30, перебуваючи на зупинці громадського транспорту «Новопречистенська» у м. Черкасах, незаконно придбав, а саме знайшов 11 поліетиленових пакетиків із порошкоподібною речовиною білого кольору, яка містить психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін, масою в перерахунку на амфетамін-основу 1,078 г. Знайдене він поклав до кишені своєї куртки та надалі зберігав при собі для власного вживання без мети збуту до моменту вилучення 05 лютого 2020 року в період з 02:02 по 02:11 слідчо-оперативною групою в ході проведення огляду місця події неподалік будинку № 4 на вул. Пирогова в с. Червона Слобода, куди ОСОБА_7 приїхав на автомобілі ЗАЗ СА 0837 близько 00:25 цієї ж ночі, та де до нього звернулись працівники поліції для здійснення поверхневої перевірки транспортного засобу, в ході спілкування

з якими на їх запитання про наявність у нього заборонених для вільного обігу предметів чи речовин, останній повідомив, що має при собі заборонену речовину, та бажає її добровільно видати.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити підзахисному покарання в межах санкції інкримінованого кримінального правопорушення, не пов`язане з позбавленням волі. Вказує на те, що суди належним чином не врахували тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також того, що ОСОБА_7 раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, має стійкі соціальні зв`язки та проживає разом із матір`ю, яка хворіє. З огляду на наведені вище дані вважає за можливе застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник в судовому засіданні просила задовольнити її касаційну скаргу.
Прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 , доведеність обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 309 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними.
Так, відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення

та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. Ця функція

за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування

та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої

і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Статтею 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги

без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.
Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, з яким погодився і апеляційний суд, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, його поведінку під час та після вчиненого, його ставлення до вчиненого, а також відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.
Вказуючи на відсутність пом`якшуючих покарання обставин, суд належним чином обґрунтував свою позицію як стосовно щирого каяття, так і щодо активного сприяння розкриттю злочину.
Взявши до уваги все вищевикладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність визначення засудженому покарання у виді позбавлення волі.
При цьому суд першої інстанції слушно зазначив, що покарання у виді позбавлення волі відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується

до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави

в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства і потребою захисту основоположних прав особи.
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині призначеного

покарання, ОСОБА_7 подав до апеляційного суду апеляційну скаргу.
Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи в його апеляційній скарзі щодо суворості призначеного покарання, які аналогічні доводам у його касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив подану скаргу без задоволення, навівши при цьому мотиви прийнятого рішення.
Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Крім того, з огляду на всі наведені обставини справи у їх сукупності колегія суддів не вбачає підстав для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Разом із тим з 1 липня 2020 року набув чинності Закон України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII).
Як встановлено ч. 2 ст. 12 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII з подальшими змінами), кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу

в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Відповідно до санкції ч. 1 ст. 309 КК України в редакції Закону № 2617-VIII за діяння, визначені в диспозиції цієї норми, передбачено покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправних робіт на строк до 2 років, або арешту на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 5 років.
Таким чином, злочин за ч. 1 ст. 309 КК України згідно із Законом № 2617-VIII віднесено до кримінальних проступків, і покарання у виді позбавлення волі санкцією цієї статті в новій редакції не передбачено.
Вимогами ч. 1 ст. 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння

до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Оскільки нова редакція відповідної норми є більш м`якою, ніж попередня, керуючись принципом зворотної дії закону в часі, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 слід призначити інше покарання в межах санкції ч. 1 ст. 309 КК України у редакції Закону № 2617-VIII з урахуванням тяжкості вчиненого ним злочину та даних, що характеризують його особу.
Однак, як видно з матеріалів кримінального провадження, Полтавський районний суд Полтавської області 17 грудня 2020 року ухвалою задовольнив подання Державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)» про приведення вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_7 у відповідність до вимог Закону № 2617-VІІІ. Постановив викласти перший абзац резолютивної частини вказаного вироку

в такій редакції: «Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки». В іншій частині вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня

2020 року залишив без змін. Цією ухвалою зараховано ОСОБА_7 строк тримання під вартою та перебування у місцях позбавлення волі з 17 червня

по 17 грудня 2020 року включно з урахуванням ст.72 КК України з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
З огляду на те, що покарання, призначене ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України, вже приведено у відповідність до чинної редакції зазначеного Кодексу (у редакції Закону № 2617-VIII), колегія суддів касаційного суду вважає, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3