ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/384/19 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/34/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 345 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
адвоката: ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_8
потерпілого: ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000745 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року, відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Початок відбуття строку покарання ОСОБА_8 обраховано з моменту приведення вироку до виконання.
Обрано ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .
Частково задоволено цивільний позов потерпілого, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди. у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 15 травня 2018 року близько 11.30 години, знаходячись в кварталі 73 виділу 13 Збур`ївського лісництва неподалік с. Таврійське Голопристанського району Херсонської області, діючи умисно, з метою залякування та примушування до нескладання акту про лісове порушення відносно свого брата ОСОБА_10 , якого було затримано на місці вчинення лісового порушення, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, наніс декілька ударів по голові ОСОБА_9 , який будучи працівником правоохоронного органу - лісничим Збур`ївського лісництва Голопристанського ЛМГ здійснював рейд по охороні території Збур`ївського лісництва чим спричинив останньому середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить вирок скасувати. Направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.
Вказує, що вирок є незаконним та необґрунтованим, судом допущена неповнота судового розгляду
Апелянт не погодився із тим, що покладені в основу вироку докази доводять винуватість ОСОБА_8 .
Зазначає, що описуючи в мотивувальній частині вироку пояснення свідків, суд «перекрутив» їх значення і висвітлив невірно, порівняно з тими, що насправді розповідали свідки.
Також судом зазначено, що винуватість ОСОБА_8 підтверджується копіями наданих ДП «Голопристанським ЛМГ» документів, які підтверджують повноваження потерпілого як лісничого. При цьому суд використав формулювання «копіями наданих документів», яке містить загальне поняття, зводить обґрунтованість обвинувачення особи на «гуртове» (оптове) поняття і оцінку доказів, що виключає можливість пересвідчитися учасникам справи у правомірності наданій оцінці зазначеним документам.
Посилається на те, що у вироку не знайшли свого відображення покази самого ОСОБА_8 , не зазначено чому судом надано перевагу показам потерпілого над показами обвинуваченого, чим обмежено право обвинуваченого, щодо висвітлення для судів вищих інстанцій, висловленої позиції в судовому засіданні, оскільки так покази можуть бути покладені в основу вироку для встановлення його невинуватості.
Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_11 перебуває в прямій залежності і під керівництвом потерпілого, а тому суд мав ставитися до його показів критично, оскільки свідок на прохання потерпілого міг надати суду будь-які свідчення для того, щоб не втратити роботу.
Висновок про те, що автомобіль «УАЗ», на якому приїхав потерпілий є службовим автомобілем, зроблений судом на підставі припущень, оскільки на підтвердження зазначеного факту не надано жодного належного та допустимого доказу.
Неповнота судового розгляду полягає у тому, що судом не прийнято рішення за клопотанням сторони захисту про визнання недопустимими доказів, яке було направлено на адресу суду ще 18 березня 2020 року, що дає підстави для висновку про те, що вони взагалі не були досліджені в нарадчій кімнаті.
Судом не було враховано, що потерпілий в день події був вдягнений не у форму, а у звичайний цивільний одяг, що підтверджується відеозаписом, який досліджено в судовому засіданні.
Автомобіль, на якому приїхав на місце події потерпілий, не мав будь-яких розпізнавальних знаків, маячків, наліпок у зв`язку з чим жоден з учасників події не міг сприймати потерпілого, як представника правоохоронного органу.
Судом не проаналізовано дії потерпілого, який прибув на місце події, де відпочивали особи, без пояснень зібрав всі пили і поклав до автомобіля, на якому приїхав. При цьому, ОСОБА_9 не оформлював жодного документу про вилучення бензопил, не викликав поліцію, умисно пошкодив автомобіль ОСОБА_12 , здійснивши на нього наїзд.
Тому дії обвинуваченого ОСОБА_8 не можуть кваліфікуватися за ч.2 ст. 345 КК України, оскільки обов`язковою ознакою зазначеного кримінального правопорушення є те, що дії вчиняються винною особою у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.
Не було враховано роз`яснення викладені у п. 6 постанови Пленуму ВСУ № 8 від 26.06.1992 року, згідно яких відповідальність за злочини проти представників правоохоронних органів настає як за дії вчинені відносно потерпілого під час безпосереднього виконання ним службових обов`язків так і в інший час (наприклад помста за службову діяльність потерпілого в минулому)
У вироку не вказано яким чином особи, що перебували 15.05.2018 року у кварталі 73 виділу 13 Збур`ївського лісництва могли усвідомлювати, що ОСОБА_9 діє з метою виконання службових обов`язків, якщо він не віддавав законних наказів і не припиняв будь-яких незаконних дій, так як особи на момент його появи нічого не робили (вирубка не велася, вони просто відпочивали у затінку), не був потерпілий вдягнений у формений одяг, переміщався на транспортному засобі, який не має розпізнавальних маячків, вчинив дії по незаконному вилученню бензопил, під час спілкування поводився грубо, вчинив дії по спричиненню ушкоджень автомобілю, що належав ОСОБА_13 .
Обвинувачений зазначив, що він не наносив ударів потерпілому, а намагався лише відтягнути від потерпілого свого брата ОСОБА_14 , який накинувся з метою з`ясувати стосунки з потерпілим, що підтвердили і свідки, а тому обвинувачений не вчиняв злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК.
Суд не дав жодної оцінки тому, що потерпілий давав різні покази на стадії досудового розслідування та в суді щодо механізму нанесення ударів і щодо того, хто саме наносив йому удари.
Обвинувачений вказав, що він не наносив ударів ОСОБА_9 , а лише намагався відтягнути від потерпілого свого брата ОСОБА_15 , який накинувся на потерпілого з метою з`ясувати стосунки.
З пояснень потерпілого і свідка ОСОБА_11 не можливо встановити механізм, кількість та локалізацію нанесених ударів ОСОБА_9 , а також те, що не підтверджено факт нанесення ударів безпосередньо обвинуваченим.
Вказані обставини свідчать про те, що суд не повністю з`ясував обставини вчинення злочину, не надав правильної оцінки діям обвинуваченого та потерпілого, не навів підстав надання переваги одним показам свідків та потерпілого над іншими показами свідків, не перевірив у діях обвинуваченого наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, тим самим суд порушив норми матеріального та процесуального права.
Крім того, захисник не погоджується з вироком суду в частині призначеного покарання, та вказує, що призначене покарання є надмірно суворим.
Стверджує, що всупереч ст. 65 КК України суд не врахував, що обвинувачений раніше не судимий, приводів до поліції не мав, характеризується позитивно, має сім`ю, на утриманні ОСОБА_8 перебуває 2 неповнолітніх дітей та дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до 3 років, внаслідок чого призначив надто суворе покарання.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.
Прокурор, потерпілий ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги захисника.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Мотиви Суду.
Відповідно до вимог ч 1 ст. 404 КПК України вирок переглядається апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Захисник в апеляційній скарзі наводить доводи про неповноту судового розгляду, неправильну оцінку судом доказів та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого. При цьому апелянт заявляє вимоги про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Перевіряючи доводи та вимоги апеляційної скарги , колегія суддів враховує наступне.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, суд повно встановив всі обставини кримінального провадження та оцінив всі надані йому докази.
Докази, надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо і неупереджено дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів, за результатами апеляційного перегляду не встановлено.
Суд відповідно до приписів ст. 374 КПК України у вироку навів докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Як видно із вироку, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушень, передбаченого ч.2 ст.345 КК України ґрунтується на показах потерпілого, свідків, письмових доказах, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції.
Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги покази потерпілого ОСОБА_9 , який в суді вказав, що 15.05.2018 року він як лісничий, разом із майстром лісу ОСОБА_11 , з метою перевірки дотримання особами лісового законодавства, на службовому автомобілі здійснювали обхід лісових насаджень, в ході якого у кварталі 73 виділу 13 виявили групу осіб, що здійснювали незаконну порубку дерев без дозвільних документів.
Вилучили у цих осіб дві бензопили та зв`язалися із майстром лісу ОСОБА_16 , повідомивши його про факт виявлення незаконної порубки та необхідність йому прибути на місце лісового порушення для складання документів про лісове порушення, а також повідомили керівництво лісгоспу, щоб прислали на місце порушення додатково працівників лісового господарства, враховуючи численну перевагу порушників. ОСОБА_16 , відмовився складати адміністративний протокол про лісове порушення та викликати поліцію.
В цей час особи, які здійснювали незаконну порубку лісу на автомобілі ВАЗ 2106 здійснили спробу залишити місце незаконної порубки, у зв`язку з чим він був вимушений сісти за кермо службового автомобіля, перегородити їм дорогу службовим автомобілем УАЗ, внаслідок чого втікачі пошкодили свій автомобіль, вдарившись об кузов службового автомобіля.
Після чого на місце події прибув обвинувачений ОСОБА_8 та без будь-яких пояснень вдарив його декілька разів кулаком в обличчя, внаслідок чого потерпілий втратив свідомість та його витягнули із службового автомобіля. Коли він прийшов до тями, то на місці події порушників та братів ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вже не було, також зникла службова відеокамера.
Свідчення потерпілого підтверджені показаннями свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_19 декілька разів вдарив потерпілого кулаком в обличчя, після чого обвинувачений з братами витягнули потерпілого із службового автомобіля, потерпілий лежав на землі без свідомості і свідок викликав швидку допомогу.
Свідок ОСОБА_11 повідомив, що він був у службовій формі.
При цьому потерпілий та свідок вказали на те, що вони були знайомі з обвинуваченим та іншими учасниками цієї події, так як обвинувачений ОСОБА_20 у різний час до цього залучався лісництвом до проведення законних рубок лісу, і що обвинувачений був достовірно обізнаний про те, яку посаду займають потерпілий та свідок і їх функціональні обов`язки.
Покази потерпілого та свідка ОСОБА_11 повністю узгоджуються між собою, а також і відомостями, що зафіксовані на записі відеокамери на яку потерпілий знімав обставини скоєння лісопорушення 15.05.2018 року.
Суд обґрунтовано прийняв до уваги відомості, що зафіксовані на відеозаписі на флеш-карті, що визнаний речовим доказом. На відеозаписі зафіксовано, що ОСОБА_9 та майстер лісу ОСОБА_11 виявили лісопорушення, повідомили про цей факт посадових осіб та керівництво лісництва, вчинили дії спрямовані на документування виявленого лісопорушення, а особи, які вчинили лісопорушення намагалися покинути місце події . Цим же відеозаписом підтверджується, що особи, яких було виявлено на місці лісопорушення, повідомили, що для здійснення рубки лісу їх направив саме ОСОБА_19 . Ці ж особи повідомили телефоном ОСОБА_21 , що їх було викрито працівниками лісництва на місці рубки лісу.
Належну оцінку суду у вироку отримали і інші письмові докази, зокрема протоколи огляду предмета від 15.05.2018 року та від 10.07.2018 року, згідно яких було оглянуто камеру відеоспостереження потерпілого, яку видав обвинувачений та вміст флешки із камери відеоспостереження, на якій зафіксовано обставини події.
Свідчення потерпілого, свідка ОСОБА_11 щодо характеру, механізму та локалізації нанесених потерпілому тілесних ушкоджень узгоджуються із висновками в експерта № 66/гп від 13.07.2018 року, з яких вбачається, що ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження, які по локалізації та ступеню тяжкості об`єднані у дві групи: перша група - закритий осколковий перелом передньої стінки лівої фронтальної (лобної) пазухи, перелом кісток носа без суттєвого зміщення відламків та фрагментів, закрита черепно-мозкова травма у виді струсу головного мозку, забиття, синці м`яких тканин обличчя та голови; друга група - синці в проекції правої лопатки та поперекової області зліва.
Дані тілесні ушкодження виникли в результаті впливу тупих предметів з обмеженою поверхнею контактування, можливо 15.05.2018 року та відносяться: ушкодження першої групи до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров`я; ушкодження другої групи мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Висновки судової медичної експертизи № 66/гп від 13.07.2018 року захисником під сумнів не ставляться.
Суд прийняв до уваги і письмові докази, які підтверджують повноваження ОСОБА_9 та виконання ним службових обов`язків в момент вчинення злочину щодо нього, що знаходяться у провадженні на а. с. 114-122, на яких містяться, зокрема, накази про призначення ОСОБА_9 на посаду лісничого, довідка про те, що на балансі лісництва находиться екшн-камера та карта пам`яті, журнал виїзду та в`їзду автотранспорту по Збур`ївському лісництву, згідно якого ОСОБА_9 15.05.2018 року виїхав на автомобілі УАЗ 5329.
Доводи захисника про те, що загальне посилання суду у вироку на документи, надані ДП «Голопристанське ЛМГ» виключає можливість пересвідчитися учасниками справи у правомірності наданої оцінки цим доказам, колегія суддів вважає непереконливими.
Як видно ці документи були досліджені судом, суд у вироку зробив посилання на аркуші провадження, на яких містяться ці докази, що дає чітке уявлення про те, які саме докази були прийняті судом до уваги і відповідно які обставини, вони доводять.
Ці письмові докази у сукупності із показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_11 доводять, що потерпілий під час виконання службових обов`язків використовував службовий автомобіль УАЗ д.н.з НОМЕР_1 , зокрема і 15.05.2018 року.
Відсутність на автомобілі спеціальних знаків лісової охорони, не спростовує висновок про те, що цей автомобіль є службовим.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , який працював майстром лісу, покази якого також були враховані судом першої інстанції, підтвердив, що будь-яких дозвільних документів у письмовій формі ОСОБА_10 на вирубку дерев у лісі він не надав, це питання було вирішено на рівні усної домовленості. Після того, як його викликав на місце події лісничий ОСОБА_9 , він, як майстер лісу відмовився складати будь-які документи щодо факту фіксування лісопорушення, оскільки пиляли з його усного дозволу.
ОСОБА_16 підтвердив, що після конфлікту, який мав місце за участі братів ОСОБА_22 та потерпілого, у останнього були наявні тілесні ушкодження, зокрема синці на обличчі.
Суд повно і всебічно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення з яких вбачається, що ОСОБА_9 15.05.2018 року, як лісничий, виконуючи свої посадові обов`язки, до яких зокрема входять і обов`язки складання актів, протоколів про лісопорушення та повноваження державної лісової охорони, разом із майстром лісу ОСОБА_23 виявив лісопорушення, повідомив посадові особи лісництва про виявлення порушення, вчинив відповідні заходи для забезпечення документування порушення. Особи, які були викриті на місці вчинення лісопорушення, намагалися залишити місце події з метою уникнути фіксування лісопорушення. Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи детально проінформованим про ці обставини, та достовірно обізнаним про те, що ОСОБА_9 , якого він добре знає, є лісничим, виконує повноваження лісової охорони, прибувши на місце події наніс декілька ударів потерпілому в обличчя, внаслідок чого потерпілий втратив свідомість, потім його витягли з автомобіля. Після чого ОСОБА_8 та інші особи, яких було викрито на місці лісопорушення, покинули місце події до прибуття працівників лісництва, яких ОСОБА_9 додатково викликав на фіксування лісопорушення.
Покладені в основу вироку докази, яким суд дав належну оцінку доводять винуватість ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.
Пояснення потерпілого та свідків про те, що крім обвинуваченого ОСОБА_21 до потерпілого застосовувала фізичне насильство ще й інша особа, не впливають на висновок суду про те, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження заподіяні не обвинуваченим, оскільки потерпілий та свідок вказували, що обвинувачений наносив удари по голові потерпілого, що узгоджується із висновками експертизи щодо локалізації виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд у вироку «перекрутив» показання свідків і потерпілого, колегія суддів визнає необґрунтованими.
Відповідно до приписів ст. 374 КПК України, суд у вироку не має дослівно відтворювати показання потерпілого та свідків, а має зазначити зміст показів, обставини, які він встановив з показань та навести оцінку цих обставин.
Цих вимог кримінального процесуального закону суд дотримався, виклав у вироку зміст показань потерпілого та свідків і прослуховуванням технічних записів судових засідань, на яких були допитані ці учасники кримінального провадження в суді першої інстанції встановлено, що зміст викладених у вироку показів у повній мірі відповідає показам, які надані потерпілим та свідками в суді.
Зазначаючи про те, що суд невірно виклав покази, апелянт конкретно не вказує, які саме покази викладені невірно чи "перекручено" і як це вплинуло на правильність висновків суду.
Суд підставно при прийнятті рішення врахував відповідно до ст.95 КПК показання потерпілого в суді, які повністю узгоджуються з даними, що зафіксовані на відеозаписі, показаннями свідка ОСОБА_11 .
Посилання захисника на те, що суд не дав оцінки показанням потерпілого на стадії досудового розслідування є неприйнятними, оскільки це суперечить вимогам ст. 95 КПК України, згідно яких суд не вправі обґрунтовувати свої висновки показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Матеріали провадження не містять підстав для висновку про те, що потерпілий оговорює обвинуваченого. Жоден із учасників судового провадження не вказував на те, що до моменту скоєння інкримінованого кримінального правопорушення, між обвинуваченим та потерпілим існували неприязні стосунки чи існували інші обставини, які б давали підстави для сумніву у достовірності показань потерпілого та висновку про те, що потерпілий має на меті оговорити обвинуваченого.
Посилання захисника на те, що свідок ОСОБА_11 дає недостовірні свідчення, оскільки перебуває у службовій підпорядкованості потерпілого, є бездоказовими.
Свідок під час допиту в суді заперечив будь-який вплив на нього з боку потерпілого з метою надати відповідні покази та вказав на те, що надає об`єктивні відомості про події, які бачив особисто. Показання свідка повністю узгоджуються із показаннями потерпілого та відеозаписом обставин події, а тому ставити під сумнів їх достовірність колегія суддів не вбачає.
Під час апеляційного розгляду захисником було заявлено клопотання про допит свідків та потерпілого апеляційним судом .
Таке клопотання захисник обґрунтував тим, що у такий спосіб апеляційний суд може пересвідчитися у тому, що суд у вироку «перекрутив» їх свідчення.
Колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки захисник всупереч вимогам ч.3 ст. 404 КПК не довів наявності підстав для повторного дослідження цих доказів апеляційним судом, зокрема, що ці докази досліджені судом із порушенням або неповно.
А відповідність свідчень, викладених у вироку, показанням потерпілого та свідків, які вони давали в суді першої інстанції, перевіряється прослуховуванням технічних записів судових засідань, під час яких здійснювався їх допит. Також колегія суддів при вирішенні клопотання виходить із того, що апелянтом не заявлено вимогу щодо надання апеляційним судом іншої оцінки цим доказам і не ставиться питання про ухвалення апеляційним судом свого рішення за результатами апеляційного розгляду.
Належну оцінку у вироку отримали і показання обвинуваченого на свій захист, які підставно судом оцінені критично, як такі, що суперечать встановленим судом обставинам події.
Твердження захисника на те, що у вироку суд не виклав показання обвинуваченого є безпідставними. Як видно суд у вироку навів свідчення обвинуваченого і їх зміст відповідає показанням, наданим під час судового розгляду, що вбачається із технічного запису судового засідання.
Зазначаючи про таку обставину, захисник взагалі не наводить доводів про те, яку саме конкретну інформацію, яку ОСОБА_8 повідомив суду, не висвітлено у вироку.
Суд відхилив показання обвинуваченого про те, що він не наносив ударів потерпілому та навів переконливі мотиви такого рішення, підставно зазначивши, що показання обвинуваченого на свій захист суперечать показанням свідка ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 які давали послідовні показання щодо обставин спричинення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень та які узгоджуються між собою та з іншими доказами, а також врахував встановлені обставини, зокрема обстановку вчинення злочину, якому передувала законна вимога працівника правоохоронного органу (потерпілого ОСОБА_9 ) щодо припинення та належного документування незаконної порубки, вчиненої братом обвинуваченого ОСОБА_10 та ще двома особами та намагання обвинуваченого шляхом застосування фізичної сили до потерпілого перешкодити цьому.
Суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 після того як йому зателефонував його брат ОСОБА_10 та повідомив про вказану вище вимогу потерпілого, прибув на місце події, підійшов до службового автомобіля та будучи добре поінформованим про те, що відбувається та про особу потерпілого та займану ним посаду, про законність його вимог щодо припинення та належного документування незаконної порубки дерев, оскільки дозвільних документів на здійснення такої діяльності в лісі група людей на чолі з ОСОБА_10 не мала, застосував до потерпілого фізичну силу, а саме декілька разів вдарив кулаком в обличчя і його поведінка була направлена саме на перешкоджання законної вимоги працівника правоохоронного органу та не мала жодного іншого підґрунтя.
Ці обставини, які були вірно встановлені судом, спростовують доводи апеляційної скарги про те, що дії обвинуваченого по відношенню до потерпілого вчинялися не у зв`язку із виконанням ним службових обов`язків.
Покладені в основу вироку докази у повній мірі підтверджують висновки суду, про те, що тілесні ушкодження потерпілому нанесені обвинуваченим саме з метою перешкодити фіксуванню вчиненого братом обвинуваченого лісопорушення.
Потерпілий та свідок вказали на те, що ОСОБА_8 раптово став наносити йому удари, при цьому мотивів таких дій не пояснив.
Доказів того, що обвинувачений наносив потерпілому тілесні ушкодження з іншою метою, ніж ту яку встановив суд, матеріали провадження не містять, та не надано стороною захисту у змагальному судовому процесі відповідно до принципів змагальності, забезпечення права на захист та диспозитивності.
Матеріали провадження не містять будь-яких відомостей та доказів того, що дії потерпілого щодо припинення лісопорушення шляхом вилучення пил, чи інші дії здійснені ним на місці виявлення лісопорушення, визнані неправомірними.
Твердження апелянта про те, що особи, які були виявлені на місці події там відпочивали, а не здійснювали незаконну вирубку лісу, спростовуються встановленими судом обставинами провадження та доказами, в т. ч. і відомостями, що зафіксовані на відеозаписі, показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_11 .
З пояснень потерпілого та свідка ОСОБА_11 видно, що 15.05.2018 року відповідно було задокументовано виявлене лісопорушення, а саме самовільна вирубка акації без дозвільних документів.
Посилання апелянта на те, що особи, які були викриті у вчиненні лісопорушення, не могли усвідомлювати того, що ОСОБА_24 діє з метою виконання службових обов`язків, слід визнати необґрунтованими.
Із встановлених судом фактичних обставин провадження вбачається, що обвинувачений та його брат ОСОБА_25 , який фактично здійснював вирубку лісу, були знайомі із потерпілим саме через його службову діяльність, достовірно були обізнані про те яку посаду він займає та його повноваження, оскільки до цього часу залучалися до проведення законних вирубок лісу та за обставинами розвитку події достовірно усвідомлювали, що він є представником правоохоронного органу, що не спростовувалося обвинуваченим, свідками.
Обвинувачений в суді, як видно не спростовував, що знав потерпілого як лісничого.
Покладені в основу вироку докази переконливо доводять і те, що як особи, які виявлені на місці лісопорушення так і обвинувачений, який прибув на місце події за телефонним дзвінком свого брата ОСОБА_12 , після виявленого лісопорушення, достовірно усвідомлювали те, що у них відсутній дозвіл на вирубку лісу і що ОСОБА_24 як лісничий вчиняє дії направлені на документування виявленого лісопорушення.
Показання свідка ОСОБА_10 не спростовують висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 .
Не спростовують висновок суду про винуватість і показання свідка ОСОБА_26 , допитаного за клопотанням сторони захисту, який повідомив, що самого конфлікту не бачив.
Крім того вбачається, що свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , про допит яких клопотала сторона захисту, у порядку ст. 290 КПК стороні обвинувачення не відкривалися.
В апеляційній скарзі захисник посилається на те, що суд допустив неповноту судового розгляду, що полягала у невідображені прийнятого рішення за результатами розгляду її клопотання від 18.03.2020 року про визнання недопустимим доказів.
Такі доводи є безпідставними.
Вбачається, що 23.03.2020 року захисником було подано клопотання від 18.03.2020 року, в якому було висловлене прохання визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 17.10.2018 року, який проводився одночасно з потерпілим та свідком ОСОБА_11 ( а.п. 177-182) .
Як видно із вироку суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 17.10.2018 року із потерпілим та свідком ОСОБА_11 та відповідно не взяв його до уваги, навів мотиви прийняття такого рішення.
Отже, ретельно проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується із твердженням апелянта про наявність підстав для скасування вироку.
Суд першої інстанції виконав вимоги ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів, які були надані сторонами кримінального провадження.
Наявності у сторони захисту перешкод у поданні до суду інших доказів не встановлено.
Посилання захисника на те, що суд мав витребувати додаткові докази не ґрунтуються на вимогах КПК, згідно яких суд здійснює провадження на основі змагальності та диспозитивності і не має процесуальних повноважень збирати докази в порушення вимог ст. 93 КПК.
Заявляючи вимогу про скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, захисник не вказав в апеляційній скарзі жодної підстави, визначеної ст. 415 КПК України для прийняття такого процесуального рішення.
За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вказуючи на неправильність вироку в частині призначеного покарання захисник не висловив до апеляційного суду прохання щодо пом`якшення призначеного покарання чи звільнення від відбування призначеного покарання із випробуванням.
Із вироку видно, що суд в межах дискреційних повноважень, визначаючи вид та міру покарання врахував відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, ступінь тяжкості вчиненого злочину, позитивну громадську характеристику обвинуваченого, наявність постійного місця проживання та роботи, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, вчинення злочину вперше та дійшов висновку про необхідність призначити покарання у виді обмеження волі, оскільки обвинувачений під час досудового та судового розгляду справи не визнавав своєї вини у вчиненому, не висловлював критичної оцінки своїх дій, не попросив вибачення у потерпілого, не відшкодував спричиненої злочином шкоди, що свідчить про небажання понести відповідне скоєному кримінальне покарання та про неможливість виправлення особи із застосуванням інституту випробування та іспитового строку. Врахував суд у сукупності з цими відомостями і висновок органу пробації.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, процесуальну поведінку обвинуваченого та його відношення до наслідків злочину і призначене судом покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Призначене судом покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК і підстав визнати це покарання явно несправедливим відповідно до ст. 414 КПК колегія суддів не вбачає.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Захисником не наведено переконливих доводів про те, що призначене судом покарання є явно несправедливим. Всі ті обставини, на які посилається захисник у повній мірі враховані судом при призначенні покарання.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування вироку і призначення провадження до нового судового розгляд, як про те просить захисник.
Істотних порушень вимог КПК, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни вироку не встановлено.
Керуючись ст. 404, 407, 419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду.

Судді: (три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4