Справа № 139/977/20
Провадження № 1-кп/139/103/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2021 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю сторін провадження:

процесуального прокурора ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сугаки Могилів-Подільського району Вінницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, не одруженого, працюючого на посаді музиканта-соліста оркестру військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України
в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , не передбачаючи суспiльно небезпечний характер своїх дiй, хоча повинен був і мiг їх передбачити, дiючи не умисно, 23 травня 2020 року бiля 19-ої години, керуючи технiчно справним автомобілем «Mersedes-Benz Е 200», номерний знак транспортного засобу НОМЕР_2 , та рухаючись автодорогою М-21 сполученням м. Житомир - м. Могилiв-Подільський Вінницької області у напрямку м. Могилiв-Подільський, проїжджаючи у Мурованокуриловецькому районi Вінницької областi бiля дорожнього знаку «397 кiлометр», порушив вимоги п. 10.1 та п. 14.2(в) Правил дорожнього руху України: пiд час здiйснення обгону попутнього вантажного автомобіля не переконався в безпечностi вказаного маневру, а також в тому, що зустрiчна смуга руху, на яку він буде виїжджати вільна вiд транспортних засобiв на достатнiй для обгону вiдстанi, виїхав на зустрiчну смугу руху, де допустив зіткнення iз автомобілем «ВАЗ 21099», номерний знак транспортного засобу НОМЕР_3 , пiд керуванням ОСОБА_6 , який рухався в зустрічному напрямку по належнiй смузi руху.

Внаслiдок дорожньо-транспортної пригоди, водiй автомобiля «ВАЗ 21099» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав легкі тiлесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а його пасажири ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - тілесні ушкодження середньої тяжкості. Крім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобiля «Mersedes-Benz Е 200» ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , також отримала легкі тiлесні ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою вину в інкримінованому злочині і показав: 23 травня 2020 року він своїм автомобілем «Mersedes-Benz Е 200» разом з дружиною та двома дітьми їхав автодорогою М-21 в напрямку м. Могилiв-Подільський. На відрізку шляху між с. Лучинчик Мурованокуриловецького району та смт Вендичани Могилів-Подільського району перед ним їхав вантажний автомобіль, якого він вирішив обігнати. Переконавшись, що на зустрічній смузі відсутні транспортні засоби, він почав здійснювати обгін. Однак, коли маневру обгону було виконано на половину, на зустрічній смузі зненацька з`явився автомобіль «ВАЗ 21099», що рухався йому назустріч. Аби уникнути зіткнення, він намагався з`їхати на обочину, однак водій «ВАЗ 21099» також з`їхав з автодороги на ту ж обочину, де й відбулося зіткнення. Особам, які постраждали в результаті ДТП, він відшкодував всі витрати на лікування, за моральні страждання, а також за матеріальну шкоду, спричинену пошкодженням транспортного засобу.

У цьому кримінальному провадженні потерпілі внаслідок ДТП не подавали заяви про вчинення щодо них кримінального правопорушення або заяви про залучення їх до провадження як потерпілих.

З урахуванням повного визнання вини у вчиненні вищенаведеного кримінального правопорушення, а також клопотання прокурора, враховуючи думки обвинуваченого та його захисника, за відсутності заперечень та сумнівів, переконавшись у добровільності позиції, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, отриманих у ході досудового слідства, оскільки обвинуваченим не оспорюються ті обставини, які ними доводяться.

Дослідження доказів було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

За таких обставин, розглянувши справу в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_3 доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Обираючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, зокрема, що відповідно до класифікації злочинів, визначеної ст. 12 КК України, вчинене ними діяння є нетяжким злочином.

Суд також враховує особу винного, який за місцем походження служби характеризується виключно позитивно, як такий, що дотримується вимог військових статутів Збройних Сил України, добре відноситься до службових обов`язків, підтримує внутрішній порядок, постійно працює над підвищенням своєї професійної майстерності, якісно виконує поставлені завдання, здатен швидко та вміло орієнтуватися в складних обставинах, вимогливий до себе та інших, користується авторитетом (а.п. 95); обвинувачений не перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога (а.п. 86) чи психіатра (а.с. 87).

До обставини, що пом`якшують покарання, суд відносить: щире каяття в скоєному злочині та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину вперше (а.п. 83), відшкодування шкоди потерпілим від кримінального правопорушення, що доводиться їх заявами (а.с. 75, 76, 77, 78, 79).

Ні досудовим слідством, ні судом не встановлено обставин, які б обтяжували покарання для обвинуваченого.

Згідно абзацу 17 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, також приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого. Відповідно до такої інформації (а.с. 55-57) Голосіївський РВ філії ДУ «Центр апробації» у м. Києві та Київській області зробив висновок, що існує низький ризик вчинення обвинуваченим повторного злочину і низький ризик небезпеки особи для суспільства та окремих громадян, а виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Напідставі викладеного, дотримуючись загальних засад призначення покарання, зокрема, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи повне визнання вини обвинуваченим у вчиненому злочині, відсутність претензій зі сторони потерпілих, думки прокурора, висловленої в судових дебатах, наявність сукупності пом`якшуючих покарання обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 слід призначити найменш тяжке покарання за вчинений ним злочин у виді штрафу.

Щодо розміру покарання, суд враховує положення ч. 2 ст. 5 КК України, та вважає за правильне врахувати санкцію інкримінованої частини статті 286 КК України, що діяла до набрання чинності (01.07.2020) законом, який посилив кримінальну відповідальність у вигляді штрафу за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Таким чином, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 визначити розмір штрафу за скоєне ним як мінімальний, передбачений чинною на момент вчинення злочину ч. 1 ст. 286 КК України 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Санкція інкримінованої частини статті 286 КК України передбачає можливість або застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, або не застосовувати таке додаткове покарання.

При вирішенні цього питання суд враховує наступне:

- ОСОБА_3 , має стаж водіння транспортних засобів із 2009 року і завжди бережливо і уважно відносився до свого автомобіля.

- у кримінальному провадженні не здобуто доказів, що ОСОБА_3 притягувався до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України.

- у цьому кримінальному провадженні діянням ОСОБА_3 не спричинено будь-яких незворотніх наслідків.

- прокурор не просив про застосування щодо ОСОБА_3 позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином, суд вважає за можливе не позбавляти ОСОБА_3 права керувати транспортними засобами.

Щодо позиції сторони захисту про те, що ОСОБА_3 , хоча і визнає себе винним в інкримінованому правопорушенні, але підлягає виправданню, оскільки стороною обвинувачення не сформульовано обвинувачення, суд враховує наступне:

Так, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 (а.с. 23-24, 25) звертає увагу суду, що у формулюванні обвинувачення ОСОБА_3 відсутня вказівка на норми Правил дорожнього руху України, які він порушив, а також відсутня кваліфікація його дій за нормами Кримінального кодексу України, що суперечить вимогам п. 5 ч. 1 ст. 291 та п. 13 ч. 1 ст. 1 КПК України. Крім того, звертається увага на те, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, має місце лише тоді, коли потерпілому спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження. Однак, у даному кримінальному провадженні потерпілих осіб нема, а тому й не може бути складу відповідного злочину.

Дійсно, для кваліфікації злочину за ст. 286 КК України обов`язковою є наявність потерпілого. Це випливає не лише з логічного тлумачення складу порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, що спричиняє наслідки у вигляді завдання середньої тяжкості й тяжких тілесних ушкоджень, настання смерті тощо. У диспозиції ч. 1 і 2 ст. 286 КК України вжито термін «потерпілий». Кримінально-правовий статус потерпілого від злочину в кримінальному праві є досить неоднозначним. Кримінальне законодавство не містить визначення потерпілого від злочину. Єдине законодавче визначення потерпілого від злочину містить ч. 1 ст. 55 Кримінального процесуального кодексу України, відповідно до якої потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Однак, не є тотожними потерпілий як ознака складу злочину і потерпілий як учасник кримінального провадження. Відмінність між кримінально-правовим і кримінальним процесуальним поняттями потерпілого полягає в тому, що: 1) потерпілому від злочину не завжди завдано шкоду суспільно небезпечним діянням (у певних ситуаціях можливе лише створення загрози її завдання), натомість у КПК України чітко наголошено на завданні фізичної, моральної чи майнової шкоди; 2) у кримінальному праві особа набуває статусу потерпілого з моменту вчинення злочину, незалежно від того, чи його зареєстровано, натомість у кримінальному провадженні потерпілою визнають особу з моменту завдання їй кримінальним правопорушенням моральної, фізичної або майнової шкоди, однак права й обов`язки потерпілого особа набуває з моменту подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, заяви про залучення її до провадження як потерпілого або надання нею письмової згоди слідчому, прокурору, суду на визнання особи потерпілою; 3) у кримінальному провадженні потерпілим може бути визнано не лише фізичну особу, яка відповідно до кримінально-правової норми є потерпілим від злочину, а й інших фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, з огляду на положення закону і теорії кримінального права, потерпілим у будь-якому разі є фізична особа, якій унаслідок кримінального правопорушення завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Попри те, що права й обов`язки потерпілого відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК України виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, це не означає, що її не вважають потерпілим від злочину. У повному обсязі своїми правами й обов`язками потерпілий може користуватися лише із зазначеного вище моменту. Однак і до цього моменту законодавець визнає особу потерпілим. Про це свідчить той факт, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 56 КПК України, під час досудового розслідування потерпілий має право на визнання його потерпілим. Тобто законодавець до офіційного визнання визнає особу потерпілим.

Згідно з ч. 7 ст. 55 КПК України, якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд мають право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. Без такої згоди особу в разі необхідності може бути залучено до кримінального провадження як свідка, вона користуватиметься правами й обов`язками, передбаченими ст. 66 КПК України.

Отже, відсутність у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_3 потерпілих з процесуальним статусом потерпілих не є підставою для закриття кримінального провадження чи виправдання особи.

Щодо позиції сторони захисту про відсутність в обвинувальному акті вказівки на норми ПДР, які порушив ОСОБА_3 , та кваліфікації його діяння за нормами КК України, суд також не може погодитися з нею.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

При цьому, за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

Із наявного в матеріалах кримінальної справи обвинувального акту (а.с. 2-7) вбачається, що слідчим додержано вимог цього процесуального закону. Зокрема, після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення (а.с. 3-5), слідчим викладено правову кваліфікацію кримінального правопорушення (а.с. 5-6), зокрема, за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Після цього, на аркуші справи 6 в обвинувальному акті викладено формулювання обвинувачення, яке містить точні дату, час, місце скоєння злочину, розкрито суб`єктивну сторону злочину, описані диспозиції пунктів Правил дорожнього руху України, які порушено обвинуваченим, наслідки, до яких призвели протиправні дії обвинуваченого.

Таким чином, фактичні дані, які містить формулювання обвинувачення у цій конкретній справі, в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу злочину, що у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З врахуванням вищевикладеного, суд не знаходить підстав для виправдання ОСОБА_3 в інкримінованому злочині, вину в якому він повністю визнав у цьому судовому засіданні.
На підставі ч. 2 ст. 124 КПК України суд, у разі ухвалення обвинувального вироку стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експерта.

В обвинувальному акті (а.с. 7) зазначено, що судові витрати по справі за проведення судових експертиз складають 3432 гривні 45 копійок (за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 426 від 30.07.2020 1 144 гривні 15 копійок; за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу № 425 від 30.07.2020 1 144 гривні 15 копійок; за проведення судової авто технічної експертизи № 669 від 05.10.2020 1 144 гривні 15 копійок).

Однак, у судовому засіданні не досліджувалися докази на підтвердження витрат на залучення експертів, а тому, з огляду на відсутність документальних доказів таких витрат, суд позбавлений можливості прийняти рішення про їх стягнення.

Цивільний позов не заявлявся.

Оскільки, запобіжний захід відносно обвинуваченого в ході досудового слідства не обирався, суд не вбачає підстав і потреби в застосовуванні відносно нього запобіжного заходу на цьому етапі судового розгляду.

Ухвалою слідчого судді від 26 травня 2020 року у справі № 139/398/20 (а.с. 70-71) на визнані у кримінальному провадженні № 0000075 речові докази: автомобіль «Mersedes-Benz E 200», номерний знак НОМЕР_2 , та автомобіль «ВАЗ 21099», номерний знак НОМЕР_3 , накладено арешт з метою збереження слідів кримінального правопорушення у вигляді механічних пошкоджень для проведення відповідних експертиз.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Суд вважає, що в даному випадку арешт майна вичерпав своє процесуальне значення для цілей кримінального провадження, зокрема, для збереження речових доказів, а тому його може бути скасовано, а майно, на яке було накладено арешт, підлягає поверненню власникам (а.с. 66, 68) ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Керуючись ст. ст. 349, 368, 369-371, 373, 374, 376, 395 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 3400 (три тисячі чотириста) гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Скасувати арешт майна, який було накладено ухвалою слідчого судді Мурованокуриловецького районного суду від 26 травня 2020 року в межах кримінального провадження № 0000075.
Речові докази повернути власникам: автомобіль «Mersedes-Benz E 200», номерний знак транспортного засобу НОМЕР_2 , - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , автомобіль «ВАЗ 21099», номерний знак транспортного засобу НОМЕР_3 , - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому і прокурору.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подано апеляцію до Вінницького апеляційного суду через Мурованокуриловецький районний суд.

Суддя:_________