КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/8003/20
Провадження №11-кп/824/916/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 5 ст. 191 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Київський слідчий ізолятор» матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у кримінальному провадженні №0000551 щодо ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинуваченого захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 22 січня 2021 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 1 000 000 грн.

Мотивуючи таке рішення, суд врахував тяжкість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину у складі організованої групи, те, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 закінчується 24.11.2020 року, а підстави для зміни міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою відсутні, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу на даний час не перестали існувати.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року в частині щодо продовження міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою АДРЕСА_1 , заборонивши ОСОБА_6 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 23-ої години по 6-ту годину наступного дня, та зобов`язавши ОСОБА_6 прибувати за кожною вимогою суду, прокурора. У випадку якщо суд апеляційної інстанції не знайде підстав для обрання іншого запобіжного заходу, просить суд зменшити розмір застави до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи клопотання прокурора обґрунтував свої висновки посиланням на ч. 1 ст. 331 КПК України, та розглянув клопотання про продовження запобіжного заходу без врахування заяви ОСОБА_6 щодо вручення йому клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу в порушення вимог ст.199 КПК України.

Апелянт, вказує на те, що питання продовження запобіжного заходу вирішується виключно за ініціативою суду, а відтак, на його думку, прокурор не мав права подавати клопотання про продовження запобіжного заходу, а суд першої інстанції не мав права обґрунтовувати свої висновки посиланням на ч.1 ст.331 КПК України. Разом з тим, на думку апелянта, клопотання сторони захисту в свою чергу стосувалася питання саме зміни запобіжного заходу, як це передбачено положенням вище зазначеної статті.
Щодо посилання прокурора в клопотанні на можливість втечі обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки останній перетнув кордону із Луганською областю, захисник зазначає, що виїзд обвинуваченого до Луганської області був поважним та вимушеним, оскільки пов`язаний із похованням померлої матері дружини ОСОБА_9 в місті Луганську на похоронах обвинувачений пробув день та повернувся до м. Києва будучи усвідомленим про наявність кримінального провадження, оскільки останній допитувався в якості свідка та був попереджений про повідомлення про підозру в подальшому, проте у випадку бажання та наміру втекти останній міг просто залишитися у Луганській області.
Також захисник зазначає, що переміщення громадян на тимчасове окуповану територію Луганської області, є чітко регламентованим, здійснюється за перепустками отриманими за заявою на виїзд в СБУ, ризик якої зменшується до нуля, шляхом подачі відповідної інформації до уповноваженого органу про заборону ОСОБА_6 на переміщення до тимчасово окупованих територій Луганської і Донецької областей, а тому, на думку апелянта, не подання відповідної інформації, а утримання обвинуваченого під вартою є порушенням його прав і свобод.
Крім цього апелянт вказує на те, що саме клопотання про обрання міри запобіжного заходу обиралося декілька судових засідань, за умови що ОСОБА_6 в порядку статті 208 КПК України не затримувався, самостійно приходив на судові засідання усвідомлюючи, що відносно останнього вирішується питання про поміщення до Київського слідчого ізолятора. Також ОСОБА_6 з`являвся на допит в якості свідка.

Пояснення прокурора стосовно примусового приводу ОСОБА_6 до слідчого в якості підозрюваного, на переконання захисника, не відповідає дійсності, ввело в оману та безумовно вплинуло на рішення суду при застосуванню запобіжного заходу.
Апелянт зазначає, що рішення суду приймалося в грудні 2019 року, як до свідка, за відсутності у ОСОБА_6 , будь якої інформації стосовно обставин виклику, прибуття ОСОБА_6 до слідчого ГСУ НП України, відбулося в добровільному. 15.05.2020 року його було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. 22.05.2020 року ОСОБА_6 прибув до Печерського районного суду міста Києва, для участі у розгляді клопотання про обрання міри запобіжного заходу, проте судові засідання неодноразово відкладалися і лише 01.06.2020 року відбувся судовий розгляд клопотання та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Щодо не можливості сплатити заставу, захисник зазначає, що оплата застави в розмірі 1 000 000 грн., відповідно інформації про доходи, яка міститься в додатках до клопотання прокурора від 27.07.2020 року, є не прийнятною для обвинуваченого ОСОБА_6 , про що свідчить і не сплата застави в продовж 6 місяців тримання під вартою та запобігає, отриманню доходів що сприяло би забезпеченню застави у вигляді заробітної плати за місцем постійного працевлаштування ПНЗ "Міжнародний інститут бізнесу", в зв`язку з чим обвинувачений несе істотні матеріальні збитки.
За доводами захисника, майновий стан обвинуваченого не передбачає ні реальної ні гіпотетичної можливості внести заставу в розмірі 1000 000,00 грн., а відтак, наявні підстави для зменшення розміру застави.
Ризик впливу на свідків, на думку захисника, не є підставою для продовження запобіжного заходу - виключно "тримання під вартою", оскільки за самим визначенням ризику, є дією як самого обвинуваченого так і інших осіб за (вимогою, проханням та ін.) обвинуваченого, що невилює принцип обрання запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.
Захисник вказує на те, що Голосіївським районним судом м. Києва три рази поспіль було відкладення судового розгляду на той же саме термін, що і запобіжний захід, що на переконання захисника, унеможливлює судовий розгляд справи по суті та є порушенням вимог КПК України щодо розумних строків судового розгляду та носить ймовірні ознаки тиску на обвинуваченого, а тримання під вартою є дійсністю.
Апелянт зазначає, що врозшуку ОСОБА_10 не перебував, в місті Києві мешкає останніх 25 років за однією і тією ж адресою, не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, а відтак, на думку захисника, зазначенні підстави, свідчать про розуміння ОСОБА_6 відповідальності щодо неналежної процесуальної своєї поведінки, наявність родини яку ОСОБА_6 немає жодного наміру покидати, а тим більше вчиняти інші злочини, тощо.

На апеляційну скаргу захисника, прокурором у кримінальному провадженні прокурором першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях щодо організованої злочинності ОСОБА_8 подала заперечення, в яких просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Щодо посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 прибував за усіма викликами слідчого під час досудового розслідування, прокурор зазначає, що починаючи з 2015 року, не дивлячись на неодноразові виклики, до слідчого ОСОБА_6 не з`явився і лише, виконуючи ухвалу слідчого судді печерського районного суду м. Києва про привід, обвинувачений ОСОБА_6 був допитаний слідчим.
Крім цього прокурор вказує на те, що відповідно до відомостей Державної прикордонної служби України, з 2016 року ОСОБА_6 систематично виїжджав на окуповану територію Луганської області, що свідчить про наявність ризику переховування від суду.
Окрім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_6 скоїв злочин у складі організованої групи, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, покарання за який передбачає до 12 років позбавлення волі, що, на думку прокурора, саме по собі може бути підставою та мотивом обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та суду.
Також, на думку прокурора, є достатньо підстав вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_6 , як і організатор вчинення даного злочину, який на даний час перебуває у міжнародному розшуку, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення інкримінованого йому злочину, може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності.
З приводу ризику щодо здійснення впливу на свідків зі сторони обвинуваченого ОСОБА_6 чи інших осіб за його проханням з метою уникнення кримінальної відповідальності, у тому числі шляхом їх підкупу або примушуванням, то, на переконання прокурора, даний ризик є цілком очевидним, оскільки, на думку прокурора, перебуваючи на волі, ОСОБА_6 матиме необмежену можливість у спілкуванні за допомогою телефону, електронної пошти та інших засобів зв`язку. Навіть, у разі застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, а не в певний час доби, як про це просить сторона захисту, на думку прокурора, у обвинуваченого ОСОБА_6 буде можливість проводити зустрічі за місцем виконання запобіжного заходу з метою впливу на свідків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 22 січня 2021 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 1 000 000 грн..
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 12 років позбавлення волі.
Суд першої інстанції при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченому ОСОБА_6 строку під вартою, з урахуванням доводів прокурора, викладених у клопотанні, щодо наявності достатніх підстав для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням стадії судового розгляду, тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та даних про його особу, дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, ступінь яких не зменшився та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, який, згідно з положеннями ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого передбачає до 12 років позбавлення волі, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою. Більш того, за доводами клопотання прокурора, починаючи з 2015 року, не дивлячись на неодноразові виклики, ОСОБА_6 до слідчого не з`являвся і лише, виконуючи ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва про привід, обвинувачений ОСОБА_6 був допитаний слідчим.
З приводу іншого ризику, а саме можливого впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні та іншого підозрюваного, то на переконання колегії суддів, з врахуванням того, на даний час у даному кримінальному провадженні свідки не допитані, організатор групи, за повідомленням прокурора, перебуває у міжнародному розшуку, а інші учасники організованої групи, з якими ОСОБА_6 вчиняв злочин на даний час не встановлені, тому з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них.
Відтак, доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доводами районного суду, не підтверджуються матеріалами кримінального провадження та в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості обвинувачення висунутого особі, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих їй злочинів.
Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання та родини, на чому наголошує захисник у своїй апеляційній скарзі, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у нього наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що на стадії судового розгляду суд, відповідно до ст. 331 КПК України не має процесуальних повноважень продовжувати строк тримання під вартою є необґрунтованими, оскільки хоч частина 1 вказаної норми закону передбачає право суду під час судового розгляду змінити, скасувати або обрати запобіжний захід, разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 цієї ж статті вказано, що "за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію".
З приводу доводів апеляційної скарги захисника про те, що питання продовження запобіжного заходу вирішується виключно за ініціативою суду, є також безпідставними та суперечать змісту вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, який вказує на те, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. Відтак, наведена норма права зобов`язує суд розглянути питання про продовження строку тримання під вартою до спливу двомісячного терміну, але ніяким чином не забороняє вирішення питання про продовження строку за клопотанням прокурора.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою колегія суддів не встановила.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про непомірність визначеної судом застави, то на переконання колегії суддів вони є необґрунтованими, оскільки з огляду на те, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави йому визначений у межах, передбачених ст. 182 КПК України, суд першої інстанції досить повно та обґрунтовано навів у судовому рішенні мотиви визначення застави саме у такому розмірі, врахувавши практику ЄСПЛ.
Таким чином, рішення суду про необхідність продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження обвинуваченого, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданих апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року - без змін.
Керуючись ст. 376, ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року, якою у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт відмовлено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою у ДУ «Київський слідчий ізолятор» до 22 січня 2021 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 1 000 000 грн. залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4