ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1469/21 Справа № 207/4141/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001429 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України , не працюючого, освіта професійно-технічна, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, який мешкає по АДРЕСА_1 , раніше судимого :
27 червня 2007 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 187 КК України 2001 року до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;
21 липня 2008 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 , ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 , ч. 2 ст. 121 , ч. 1 ст. 71 КК України 2001 року до 7 років 6 місяців позбавлення волі . Звільнений 31 липня 2015 року за відбуттям строку покарання;

8 травня 2018 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190 , ч. 1 ст. 121 КК України 2001 року до 5 років позбавлення волі . Звільнений 18 серпня 2019 року за відбуттям строку покарання,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 , ч. 3 ст. 186 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання :
за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі,
за ч. 2 ст. 190 КК України - у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі, обчислюючи строк відбування покарання з 1 листопада 2019 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою .
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, поєднаний з проникненням у житло; за ч. 2 ст. 190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману ( шахрайство ), вчинене повторно.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, ОСОБА_7 , повторно , 25 жовтня 2019 року приблизно о 19.00 годині ОСОБА_7 перебував біля будинку № 40 по вулиці Нікопольській в м. Кам`янське, де зустрівся з раніше знайомою йому ОСОБА_10 , з якою у нього склалися довірчі відносини. Знаходячись біля під`їзду № 6 вищевказаного будинку в той же день і час ОСОБА_7 , маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном, розраховуючи на довіру з боку потерпілої ОСОБА_10 , попросив у неї мобільний телефон нібито для здійснення телефонного дзвінка. Будучи впевненою в сумлінності намірів ОСОБА_7 , довіряючи останньому, ОСОБА_10 передала йому мобільний телефон «Bravis С241», Brace Dual Sim НОМЕР_1 , імеі-1: НОМЕР_2 , імеі-2: НОМЕР_3 . Отримавши від потерпілої мобільний телефон, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, із корисливих мотивів, цілковито усвідомлюючи протиправність своїх дій та розуміючи при цьому їх суспільну небезпечність, будучи упевненим в тому, що ОСОБА_10 довіряє йому, шляхом зловживання довірою останньої, умисно заволодів її майном вартість якого складає :мобільний телефон «Bravis С241», Brace Dual Sim НОМЕР_1 , імеі-1: НОМЕР_2 , імеі-2: НОМЕР_3 , вартістю 237,73 гривень; стартовий пакет «Київстар» «Для дзвінків», вартістю 25 гривень, всього на загальну суму 262,73 гривень.
Заволодівши майном ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, майном потерпілої розпорядився на власний розсуд, чим завдав їй матеріальну шкоду на суму 262,73 гривень .
Повторно, 31 жовтня 2019 року приблизно о 10.45 годині ОСОБА_7 проходив по вулиці Нікопольській м. Кам`янське. В цей час у нього виник прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло. Маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 31 жовтня 2019 року приблизно об 11.00 годині шляхом розбиття балконного вікна проник до вітальні квартири АДРЕСА_2 , де мешкає раніше знайома йому ОСОБА_11 . Остання разом з ОСОБА_12 на момент проникнення ОСОБА_7 знаходилась в у спальній кімнаті квартири за вищевказаною адресою.
Почувши звук розбитого скла вікна, потерпіла ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 вийшли у вітальну кімнату. Реалізуючи свій прямий умисел , побачивши, що помічений потерпілою, ОСОБА_7 , діючи відкрито, умисно, керуючись корисливою метою та корисливим мотивом , підійшов до журнального столу у вітальній кімнаті, звідки умисно, повторно, відкрито викрав належний ОСОБА_11 мобільний телефон «S-TELL» модель S1-08.2019, імеі: НОМЕР_4 , вартість якого складає 168,62 гривень.
Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд , чим заподіяв потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на суму 168,62 гривень.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції призначене занадто суворе покарання, оскільки судом першої інстанції не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 не чинив жодних дій, щоб якось уникнути від покарання за вчинене кримінальне правопорушення, а прямо і відкрито розповідав про скоєне ним кримінальне правопорушення. Крім того, ОСОБА_7 має легку розумову відсталість і тому він не міг усвідомити необхідність виразити, що він щиро розкаюється у вчиненому.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити свій вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців, за ч. 3 ст. 186 КК України призначити покарання у вигляді 6 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно призначити до відбуття 6 років 6 місяців позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_7 вчинив умисні корисливі нетяжкий та тяжкий злочин, обставини вчинення кримінальних правопорушень, обставину, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочину, а також те, що ОСОБА_7 частково визнає свою вину щодо відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, що є способом захисту обвинуваченого і його бажанням уникнути відповідальності за вчинення даного кримінального правопорушення,
Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів, останній раз 08.05.2018 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 5 років, звільнившись 18.08.2019 року з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і умисно вчинив нові корисливі злочини.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині засудження за ч. 3 ст. 186 КК України, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити йому менш суворе покарання.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з призначенням занадто суворого покарання та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Так, обвинувачений зазначає, що свідків скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України немає, оскільки потерпіла ОСОБА_11 померла та не була безпосередньо допитана в судовому засіданні, а свідок ОСОБА_12 лише вказав те, що після того, як ОСОБА_7 пішов, потерпіла ОСОБА_11 помітила, що з журнального столика зник мобільний телефон, а також вказав на те, що бачив обвинуваченого вже в кімнаті, що свідчить про те, що потерпіла сама впустила обвинуваченого до квартири.
Крім того, судом прийняті до уваги показання ОСОБА_13 , який взагалі не був свідком подій, та яким не було надано документи про те, що він є братом потерпілої, який пояснив, що ОСОБА_7 спочатку стукав до квартири у двері, але потерпіла його не впустила, а потім обвинувачений розбив вікно на балконі. При цьому, суд не взяв до уваги те, що балкон знаходиться з іншого боку будинку, на великій відстані від під`їзду, та те, що потерпіла та свідок ОСОБА_12 є давніми знайомими та вони самі відкрили двері квартири та впустили обвинуваченого. Разом з тим, судом першої інстанції не було допитано жильців будинку, які могли б бачити як потрапив до квартири обвинувачений.
Також судом першої інстанції не було надано оцінці тілесних ушкоджень як у ОСОБА_7 , та свідка ОСОБА_12 , а саме звідки та при яких обставинах вони отримані, та не проведена експертиза на алкогольне сп`яніння обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, просили їх задовольнити в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вказані обставини не оскаржуються в апеляційних скаргах, тому апеляційному перегляду не підлягають.

З викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченого доводами про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України, апеляційний суд не може погодитися.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складом злочину, визначеного ч. 3 ст. 186 КК України. З позицією суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_12 , фактичних даних, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів, у протоколах пред`явлення особи для впізнання, у висновках експертів, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку покази потерпілого ОСОБА_13 , який пояснив в судовому засіданні про те, що він є рідним братом потерпілої ОСОБА_11 , яка на даний час померла, та проживав з нею в одній квартирі, зі слів ОСОБА_11 йому відомо, що в кінці жовтня 2019 року ОСОБА_7 стукав до квартири, але сестра його не впускала до квартири, тому ОСОБА_7 розбив вікно на балконі та заліз до квартири. В цей час ОСОБА_11 разом з ОСОБА_12 знаходились у дитячій кімнаті, та почувши шум, пішли до вітальні, де побачили на балконі ОСОБА_7 , який розбив скло балконного блоку. При цьому, ОСОБА_12 намагався його вигнати, але ОСОБА_7 побив його і зайшов до квартири та зі столу взяв мобільний телефон ОСОБА_11 та пішов з квартири через балкон. В той час, коли ОСОБА_7 був у квартирі, ОСОБА_11 зателефонувала потерпілому та розповіла про те, що сталося.

Пояснення потерпілого ОСОБА_13 , узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 , з яких вбачається, що 31 жовтня 2019 року ОСОБА_7 прийшов до квартири потерпілої та стукав у двері, але вони з ОСОБА_11 йому не відчиняли, та знаходилися у дитячій кімнаті, потім почули звуки розбитого скла. Прийшовши до вітальні, вони побачили там ОСОБА_7 . Свідок намагався вигнати ОСОБА_7 з квартири і між ними виник конфлікт. Після того, як ОСОБА_7 пішов, ОСОБА_11 помітила, що з журнального столику зник мобільний телефон.

Пояснення свідка ОСОБА_12 спростовують доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що потерпіла та свідок ОСОБА_12 є давніми знайомими обвинуваченого та вони самі відкрили двері квартири та впустили його.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що судом першої інстанції не перевірялось чи дійсно ОСОБА_13 є братом потерпілої та в матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи, не відповідає фактичним обставинам, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявні копія паспорту ОСОБА_13 , а також копія свідоцтв про народження потерпілого ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_11 , які підтверджують їх родинні зв`язки (т. 2 а.с. 64-65). Крім того, відповідно до журналу судового засідання від 25.05.2020 року судом першої інстанції ОСОБА_13 був залучений в якості потерпілого до кримінального провадження (т. 2 а.с. 68-70).
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий чи свідок з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині. Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілого та свідка, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Такі дії обвинуваченого підпадають під ознаки відкритого викрадення майна, що охоплюється складом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, адже відповідно до положень ст. 186 КК України грабіж це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 Про судову практику у справах про злочини проти власності крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 186 КК України.
Відтак, доводи обвинуваченого щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки вони повністю спростовуються наявними у матеріалах провадження доказами.
Посилання обвинуваченого на те, що потерпіла сама впустила обвинуваченого до квартири, судом розцінюються лише як спосіб захисту обвинуваченим від пред`явленого обвинувачення та спростовується даними протоколу огляду місця події від 1 листопада 2019 року, в ході проведення якого було виявлено розбите скло балконних дверей, а також вищезазначеними показами потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_12 .
Крім того, згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 13 грудня 2019 року, свідок ОСОБА_12 вказав на обставини відкритого викрадення мобільного телефону ОСОБА_11 , а саме те, що він разом з ОСОБА_11 знаходились у квартирі та спали. Він прокинувся від звуку розбитого скла, та розбудив ОСОБА_11 і вони пішли до вітальні, де побачили ОСОБА_7 , який був у стані алкогольного сп`яніння. Він почав виганяти ОСОБА_7 , але ОСОБА_7 підійшов до журнального столику та взяв з нього мобільний телефон ОСОБА_11 , поклав до кишені та через балкон покинув приміщення.

Отже, підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, колегія суддів не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання обвинуваченого на те, що потерпілу не було допитано в судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки вона померла, спростовуються протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 , під час його вона вказала на обставини відкритого викрадення її мобільного телефону, а саме те, що вони разом з ОСОБА_12 знаходились у квартирі та спали у кімнаті, її розбудив ОСОБА_12 та сказав, що у квартирі хтось є. Коли вона пішла до вітальні та побачила, що на балконі знаходився ОСОБА_7 та ліктем розбиває скло у вікні між балконом та кімнатою. ОСОБА_12 вимагав, щоб ОСОБА_7 пішов з квартири, але ОСОБА_7 підійшов до журнального столику та взяв з нього її мобільний телефон, поклав до кишені та виліз у розбите ним вікно.

Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що покази потерпілого ОСОБА_13 не є доказом, оскільки він взагалі не був свідком подій, є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність встановлення фактичних обставин провадження у показаннях потерпілого не вбачається, а також зазначені покази підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 .

Посилання обвинуваченого на те, що потерпіла та свідок ОСОБА_12 є давніми знайомими та вони самі відкрили двері квартири та впустили обвинуваченого, а балкон знаходиться з іншого боку будинку, на великій відстані від під`їзду, суперечать показам самого обвинуваченого, наданих в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що він прийшов до будинку ОСОБА_11 та спілкувався з нею через вікно її квартири на першому поверсі, а вона запропонувала йому залізти до квартири через балкон, що він і зробив.

Таким чином, дії ОСОБА_14 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 186 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Доводи ж обвинуваченого про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені є безпідставними, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_14 та правильність кваліфікації його дій, за ч. 3 ст. 186 КК України. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Перевіряючи доводи поданих апеляційних скарг про невідповідність призначеного ОСОБА_14 покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, прокурора - внаслідок м`якості, та сторони захисту - внаслідок суворості, суд вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_14 кримінальних правопорушень та його особі, за доводами апеляційних скарг прокурора і захисника та обвинуваченого, колегія суддів виходить з того, що згідно з вимогами ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_14 , суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, які відносяться до категорій нетяжкого та тяжкого ступеню тяжкості, характер вчинених діянь, сукупність всіх обставин діянь, те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, не працює, а також враховуючи думку потерпілого про вид та міру покарання. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому, судом визнано рецидив злочину.
Суд апеляційної інстанції погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що призначене ОСОБА_14 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі та визначене остаточне покарання, за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, їх конкретним обставинам та наслідкам, особі обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працює, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення, та саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню скоєнню нових кримінальних правопорушень.
Також, колегія суддів не вбачає підстав для застосування щодо обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України.
Отже, на переконання колегії суддів, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_14 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства протягом визначеного судом строку, а тому призначене покарання за своїм видом і розміром слід вважати справедливим, та підстави для скасування вироку в частині призначеного покарання як через м"якість, про що йдеться в апеляційній скарзі прокурора, так і через суворість, на що вказують захисник та обвинувачений, у суду відсутні.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг у провадженні є необгрунтованими та не підлягають задоволенню, а вирок суду є законним, обґрунтованим, належним чином вмотивованим і справедливим та відповідає меті покарання.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 листопада 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 186 КК України, - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4