ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 633/460/20 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1356/21 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю захисника - ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 14 січня 2021 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 14.01.2021 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч.3 ст. 15 , ч.2 ст. 152 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 14.03.2021 року включно.

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що судом, при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , враховано наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15 - ч.2 ст.152 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України, є тяжким злочином за вчинення якого, передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до десяти років, дані про особу обвинуваченого, той факт, що обвинувачений раніше був судимий.

Не погодившись з ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 14.01.2021 року, захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 подали на нього апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Апелянт зазначає, що інкримінований злочин він не вчиняв; перебуває під вартою з 25.06.2020 року і з цього часу стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження його вини за пред`явленим обвинуваченням; обвинувачення ґрунтується лише на показаннях потерпілої, які є неправдивими; судом першої інстанції не надано висновків щодо клопотання сторони захисту про необхідність зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу; ризиків переховування від органів досудового розслідування чи суду, впливу на свідків, експерта та потерпілу немає; досудове розслідування проведено з істотним порушенням вимог КПК України.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду в частині продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу скасувати, відмовивши в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу та звільнивши обвинуваченого з-під варти в залі суду.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник вказує, що до свого клопотання прокурором не надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків; в оскаржуваному судовому рішенні відсутні висновки суду з яких саме підстав суд не взяв до уваги доводи сторони захисту і віддав перевагу клопотанню прокурору; посилання суду на високі стандарти та тяжкість вчиненого злочину, які виправдовують продовження тримання під вартою, є необґрунтованими і такими, що не ґрунтуються на законі; ОСОБА_7 було незаконно затримано; умислу на переховування від органів досудового розслідування чи суду у обвинуваченого немає; прокурором не долучено до матеріалів судового провадження доказів на підтвердження вини її підзахисного за пред`явленим обвинуваченням; інкримінований злочин ОСОБА_7 не вчиняв; долучений до матеріалів кримінального провадження ніж в якості речового доказу не підтверджує його вину у вчиненні злочину; судом безпідставно не застосована застава при обранні запобіжного заходу; всі сумніви повинні трактуватися на користь обвинуваченого; висновки ЄСПЛ є обов`язковими для всіх судів України; ризику вчинення кримінального правопорушення також немає.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника, яка підтримала апеляційні скарги сторони захисту; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.15 - ч.2 ст.152 КК України, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В клопотанні прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_7 у вчиненні злочину, а саме за ч.3 ст.15 - ч.2 ст.152 КК України, за вчинення якого передбачено покарання, з урахуванням вимог ч.3 ст.68 КК України, у виді позбавлення волі на строк до 6 років 6 місяців, зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 25.06.2020 року; протоколом затримання ОСОБА_7 в порядку ст.208 КПК України; показаннями потерпілої ОСОБА_8 ; показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; висновком судово-медичної експертизи №12-14-308-Чт/20 від 30.06.2020 року; висновком судово-цитологічної експертизи №15-12/№ 741-С/2020 від 31.08.2020 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 12.09.2020 року за участю потерпілої; висновком судово-медичної експертизи №12-14-389-Ч/20 від 18.09.2020 року.
Однак, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, а саме вчинення обвинуваченим незакінченого замаху на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої, вчинене повторно, на думку колегії суддів, внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Колегія суддів також приймає до уваги, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, згідно пред`явленого обвинувачення, знову вчинив тяжкий злочин, що додатково може свідчити про існування ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
Колегія суддів не перевіряє апеляційні доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 про невинуватості останнього за пред`явленим обвинуваченням та щодо фактичних обставин цього кримінального провадження, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
Щодо апеляційних доводів обвинуваченого та його захисника про необхідність зміни запобіжного заходу у зв`язку з неодноразовим відкладенням судового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу, не минули та продовжують існувати на даний час.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про необхідність дотримання судом вимог ч.5 ст.28 КПК України, згідно яких кримінальне провадження щодо особи, яка тримається від вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першої інстанції першочергово.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
З огляду на викладене, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Печенізького районного суду Харківської області від 14 січня 2021 року в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді