КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
за участю
представника цивільного позивача ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали за апеляційною скаргою цивільного позивача ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року, -
ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про арешт грошових коштів в рамках кримінального провадження № 0002320 від 19 вересня 2018 року.

Згідно ухвали, слідчий суддя вказав, що особою, якою подано клопотання не доведено необхідність такого арешту, не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, а відсутність вказаних доказів позбавляє слідчого суддю можливості перевірити факти викладені у клопотанні.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, цивільний позивач ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_6 про арешт майна та для забезпечення завдань кримінального провадження та цивільного позову ОСОБА_6 накласти арешт на грошові кошти в межах сум, які були визначені ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2015 року та від 19 травня 2015 року, що знаходяться на банківських рахунках Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" (юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Артема (Січових стрільців), 60. № НОМЕР_1 в Національному банку України (з 02 лютого 2016 року), МФО 300001, , свідоцтво платника ПДВ № 100249507, ІНН: 58, які є предметом протиправних посягань, з метою виконання рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року та забезпечення цивільного позову в кримінальному процесі, в порядку ст. 170 КПК України, шляхом блокування сум у розмірі 4 508 502,24 грн. (879810,55 гривень + 1526609,50 гривень, + 2102082,19 гривень) та 513033 Євро (еквівалент в гривні станом на 24.07.2020 становить 16 538 439,60 грн., виходячи з офіційного курсу 1 євро - 32,2366 грн.) та заборонити будь-кому будь-яким чином відчужувати, розпоряджатись, використовувати грошові кошти Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" (юридична адреса: 04050, м. Київ, вул. Артема (Січових стрільців), 60, відкритих в Національному банку України, МФО 300001, в межах сум у розмірі 4 508 502,24 грн. (879810,55 гривень + 1526609,50 гривень, + 2102082,19 гривень) та 513033 Євро (еквівалент в гривні станом на 24.07.2020 становить 16 538 439,60 грн., виходячи з офіційного курсу 1 євро - 32,2366 грн.)., що знаходяться на накопичувальних та транзитних рахунках у національній та іноземній валюті, до прийняття рішення по даному кримінальному провадженні та/або скасування арешту, та негайно надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Публічному акціонерному товариству «Банк«Фінанси та кредит» інформацію про точний час накладення арешту за вказаним рахунком ІВАN.

Як вказує апелянт, ухвала слідчого судді була постановлена за відсутності потерпілого та його представника, про що зазначено в самій ухвалі. Копію оскаржуваної ухвали слідчого судді разом із супровідним листом від 12 січня 2021 року було отримано ОСОБА_6 18 січня 2021 року, а тому строку апеляційного оскарження пропущено не було.
Як вказує апелянт, оскаржувана ухвала слідчого судді не відповідає приписам ст. 370 КПК України, оскільки не містить обгрунтування та мотивів її прийняття. Вказує, що в оскаржуваній ухвалі, окрім іншого, не наведено обставин, встановлених судом, відсутнє посилання на будь-які докази (у т.ч. ті, що були подані разом із клопотанням), відсутні мотиви неврахування поданих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
ОСОБА_6 посилається на те, що він, як єдиний спадкоємець ОСОБА_7 , є потерпілим у даному кримінальному провадженні. До клопотання було додано низку документів, у т.ч. копію свідоцтва про право на спадщину та копію постанови про визнання потерпілим.
Згідно клопотання, ОСОБА_7 розмістила власні кошти на депозитних рахунках у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Рішенням суду депозитні договори були розірвані та стягнуто з банку відповідні грошові кошти. Крім того, ухвалами суду було забезпечено позов ОСОБА_7 та накладено арешт на її кошти, що знаходилися на депозитних рахунках.
Стягнення відповідних коштів та накладення на них арешту було здійснено до введення тимчасової адміністрації (18 вересня 2015 року), отже ці гроші не є коштами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ліквідованого банку. Станом на 13 квітня 2016 року вищевказані арештовані грошові кошти в повному обсязі знаходились на депозитних рахунках ОСОБА_7 .
Крім того, вказує, що у даному кримінальному провадженні наявний цивільний позов, а санкція статті, а саме ч. 3 ст. 365-2 КК України передбачає конфіскацію майна як виду покарання або заходу кримінально - правового характеру щодо юридичної особи.
Апелянт посилається на те, що існують ризики приховування чи відчуження вказаних грошових коштів, набутих кримінально протиправним шляхом, іншим особам, оскільки термін здійснення ліквідації АТ «Банк» Фінанси та Кредит» було визначено до 17 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника цивільного позивача про необхідність скасування ухвали слідчого судді та накладення арешту на майно, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, Слідчими Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002320, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 вересня 2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст. 364,ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 365-2, ч. 3. ст. 382,ч. 2 ст.205-1, ч. 3 ст.212, ч.4 ст. 190, ч. 2 ст.364-1, ст. 219 КК України, за фактами невиконання рішень судів службовими особами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та вчинення службовими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у квітні 2016 року ряду незаконних дій при розпорядженні коштами у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», що належали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , чим було завдано істотної шкоди їх правам та інтересам, що спричинило тяжкі наслідки.
03 листопада 2021 року ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на грошові кошти в рамках кримінального провадження № 0002320 від 19 вересня 2018 року.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року у задоволенні зазначеного клопотання було відмовлено.

Відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання, внесеного в рамках кримінального провадження № 0002320, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на вищевказане майно, з огляду на те, що особою, якою подано клопотання не доведено необхідність такого арешту, не надано доказів на підтвердження обставин, викладених у клопотанні, а відсутність вказаних доказів позбавляє слідчого суддю можливості перевірити факти викладені у клопотанні.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

ОСОБА_6 , обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив, що вказане майно має доказове значення для проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, та з метою забезпечення цивільного позову, а також з метою забезпечення прав і законних інтересів учасників кримінального провадження необхідно накласти арешт.
Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які ОСОБА_6 послався у клопотанні.

Наявність цивільного позову, у даному кримінальному провадженні не є достатньою підставою для накладення арешту.
Так, відповідно до вимог, ч.6 ст.170 КПК України, з метою забезпечення цивільного позову арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Як слідчому судді, так і апеляційному суду цивільним позивачем чи його представником не надано будь яких доказів на підтвердження існування наведених вище, визначених законом обставин.
Таким чином, існування правової підстави для арешту вказаного майна не підтверджується відповідними доказами, як про це правильно і зазначив слідчий суддя.

Інші доводи апеляційної скарги не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Таким чином, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про арешт грошових коштів в рамках кримінального провадження № 0002320 від 19 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з часу проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

_______________ _______________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/1394/2021
Єдиний унікальний номер 757/47989/20
Категорія: ст. 171 КПК України
Слідчий суддя у суді першої інстанції ОСОБА_9
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1