Справа №485/590/21
Провадження №1-кп/485/59/21
УХВАЛА
іменем України

08 червня 2021 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка матеріали кримінального провадження № 0000090 від 05.05.2021, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, українця, громадянина України, не одруженого, не маючого утриманців, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України;

за участю: прокурора ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6

встановив:

Згідно обвинувального акту, 05.05.2021 близько 02:40 години, більш точного часу вході досудового розслідування встановити не представилося можливим, ОСОБА_3 , прийшов до під`їзду №1, п`ятиповерхового житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає колишня дружина ОСОБА_5 з метою з`ясування особистих стосунків із нею.

Перебуваючи біля вищевказаного під`їзду, ОСОБА_3 , зустрів ОСОБА_5 , яка повернулася додому після прогулянки та почав із нею розмову.

В ході розмови між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на грунті раніше виниклих неприязних відносин сталася сварка, в ході якої у ОСОБА_3 , виник раптовий умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , умисно штовхнув ОСОБА_5 , руками в область грудної клітки, після чого вхопивши останню за волосся ззаду почав притискати її передню частину тіла до землі, від чого вона впала на коліна, та долоні рук на бетонну плиту та тримаючи за волосся ззаду наносив удари іншою рукою по голові.

Продовжуючи свої умисні протиправні дії, направленні на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , ОСОБА_3 штовхнув потерпілу, яка в цей час перебувала в сидячому положенні, в передню частину тіла, від чого вона впала спиною на кам`яний бордюр клумби, яка знаходилася біля будинку.

В результаті умисних протиправних дій ОСОБА_3 , спричинив потерпілій ОСОБА_5 тілесні пошкодження у вигляді садин в області поперекового відділу хребта, на долоні правої руки, на колінах, набряк м`яких тканин в області лівого зап`ястка, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України.

Потерпіла ОСОБА_5 подала до суду заяву, відповідно до якої потерпіла просить закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що притягувати його до кримінальної відповідальності не бажаю.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 зазначила, що відмовляється від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та просить закрити кримінальне провадження.
Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисника обвинуваченого, які не заперечують щодо задоволення клопотання потерпілої про відмову від обвинувачення та закриття провадження у справі приватного обвинувачення, з`ясувавши добровільність й істинність звернення потерпілої із заявою про закриття провадження за вказаних підстав, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява потерпілої підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, а також відповідно до абз.2 ч.7 ст.284 КПК України якщо обставини, передбачені пунктом 7 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Законодавство про запобігання та протидію домашньому насильству складається з Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та інших нормативно-правових актів щодо недопущення насильства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 1, п.2 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь; дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: зокрема колишнє подружжя.

У той же час, злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 Закону про домашнє насильство, не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.
Суд виходить з того, що Закон № 2227, яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, що є предметом спору у цій справі, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі Стамбульська Конвенція).
Зокрема, виключення цим законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті 55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, … і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».

Хоча Стамбульська Конвенція до цього часу Україною не ратифікована, однак пряме посилання на неї в законі зобов`язує Суд при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.

Стаття 2 Стамбульської Конвенції передбачає, що «ця Конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства…». Пункт (а) статті 3 визначає, що «насильство стосовно жінок» … означає всі акти насильства стосовно жінок за гендерною ознакою…». Відповідно до пункту (d) статті 3, «насильство стосовно жінок за гендерною ознакою» означає насильство, яке спрямоване проти жінки через те, що вона є жінкою, або яке зачіпає жінок непропорційно».

Таким чином, Стамбульська Конвенція та орган, створений для її імплементації, підкреслюють, що термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства.
Хоча пункт (b) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та круг осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних, ознаках.
GREVIO пояснює таке гендерно-нейтральне формулювання тим, що, хоча Стамбульська Конвенція застосовується переважно до жінок, оскільки стосується форм насильства, які відчувають лише жінки тому що вони жінки, або які жінки відчувають набагато частіше ніж чоловіки, але хоча рідше і менш суворих формах чоловіки можуть також відчувати деякі форми насильства, що охоплюються Стамбульською Конвенцією, такі як домашнє насильство, зґвалтування та примусовий брак. Тож Конвенція заохочує держави-учасників застосовувати її положення до всіх жертв домашнього насильства, включаючи чоловіків, дітей та людей похилого віку,[5] і лише проголошує принцип недискримінації до невичерпного переліку підстав, включаючи гендерну ідентичність та сексуальну орієнтацію, при застосуванні її положень.[6]

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.
Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючі Закон № 2227-VIII, під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.
Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.
Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.
Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Така вимога вже висловлювалась Судом, коли він зазначив, що необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».[7]

Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.
Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.
У цій справі сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджувала, що в ході розмови між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на грунті раніше виниклих неприязних відносин сталася сварка, в ході якої у ОСОБА_3 виник раптовий умисел на вчинення кримінального правопорушення. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку ОСОБА_3 , мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , як колишнім подружжям. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розлучились у вересні 2020 року, з цього часу проживають окремо, мировою угодою розділили спільне майно. Як встановлено зі слів потерпілої, вони з ОСОБА_3 з моменту розлучення бачились два рази, дані зустрічі були спонтанними та не мали агресивного характеру.
Також суду не було надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.
Крім того, ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.
Натомість, як убачається з матеріалів цієї справи, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. У вказаному процесуальному документі прокурор також констатувала відсутність обтяжуючих обставин.
Оскільки органами досудового розслідування ОСОБА_3 не інкримінувалося вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, він не був обізнаний із таким обвинуваченням і не мав можливості захищатися від нього.
За таких обставин, матеріалами справи не підтверджено, що кримінальне правопорушення, у якому обвинувачувався ОСОБА_3 , пов`язаний з домашнім насильством.
Частиною 4 ст.26 КПК України передбачено, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Відповідно до ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених статтею 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).
Враховуючи заяву потерпілої ОСОБА_5 про відмову від обвинувачення, думку прокурора, захисника, обвинуваченого, які не заперечили щодо закриття провадження у справі, суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Наслідки закриття справи обвинуваченому роз`яснено.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувався.
Щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження доказів до суду не надано.
Витрати на залучення експерта відсутні.
У кримінальному провадженні речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст. 26, 129, 284, 286, 370 - 372, 477 КПК України, суд, -
ухвалив:
Кримінальне провадження №0000090 від 05.05.2021 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрити у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду через Снігурівський районний суд протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1