ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/231/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - скарга на ухвалу слідчого судді
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

скаржника ОСОБА_7 ,

свідка ОСОБА_8 ,

розглянувши 29 червня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі в залі Тернопільського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 06 травня 2021 р.,
В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про повернення тимчасово вилученого майна та зобов`язати вчинити дії.

Таке рішення слідчий суддя мотивував відсутністю жодних прямих доказів того, що кошти, про повернення яких вона клопоче, належать їй.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про повернення тимчасово вилученого майна та зобов`язати вчинити дії скасувати, постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 від 01.12.2020, зобов`язати прокурора повернути їй 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) доларів США.

Крім цього, просить витребувати та оглянути в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000687 від 20.02.2013.

Вважає ухвалу слідчого судді незаконною, протиправною, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, зокрема, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником.

Зазначає, що слідчий суддя помилково дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 не надала доказів, що кошти належать їй, а слідчий суддя не має повноважень це встановити, оскільки дане питання слід вирішувати у цивільному порядку.

Апелянт посилається на ч. 12 ст. 100 КПК України, в якій вказано, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства, але, на думку апелянта, в даному випадку ніякого спору про належність речей, що підлягають поверненню, немає.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що слідча суддя ОСОБА_1 не мала права брати участь у новому провадженні після скасування її ухвали відповідно до ч. 2 ст. 76 КПК України.

Також слідчим суддею було відмовлено у задоволенні клопотання щодо витребування та огляду в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження №0000687 від 20.02.2013, тобто, на думку апелянта не вжила всіх заходів, щоб вияснити фактичні обставини, які мають значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Крім цього, ОСОБА_7 доповнила апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення слідчого судді.

Причиною пропуску строку на апеляційне оскарження зазначила те, що повний текст ухвали було проголошено 11.05.2021 о 16.45 і лише після цього вона отримала копію ухвали, а тому просить строк на апеляційне оскарження їй обчислювати з дня отримання нею повного тексту ухвали.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги в частині повернення коштів апелянту, заявника ОСОБА_7 , яка просила скасувати рішення місцевого суду і задовольнити апеляційну скаргу, свідка ОСОБА_8 , який не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, крім цього зазначив, що грошові кошти в сумі 12 500 доларів США, які були вилучені в якості речових доказів у даному кримінальному провадженні,належать не йому, а ОСОБА_7 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді слід поновити, а апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступних підстав.

За нормами ч. ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За клопотанням заінтересованих осіб їхню необізнаність із мотивами прийнятого слідчим суддею рішення може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

При цьому згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 листопада 2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Враховуючи вищенаведене, строк на апеляційне оскарження ОСОБА_7 слід поновити.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, слідчий суддя цих вимог не дотримався.

Положеннями ст. 303 КПК України встановлено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження, зокрема бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Як вбачається з матеріалів провадження, 27 листопада 2020 року ОСОБА_7 подала процесуальному керівнику у кримінальному провадженні №0000687 прокурору Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 клопотання, у якому просила повернути їй 12 500 доларів США, які ОСОБА_9 отримав від неї, а потім в якості частини оплати за квартири та послуги, передав ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12

01 грудня 2020 року прокурор розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні. Своє рішення обґрунтував тим, що вони не підлягають поверненню, так як у ч. 12 ст. 100 КПК Україні зазначено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 19 лютого 2013 року ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні нотаріальної контори по вул. Грушевського, 5 у м. Тернополі, шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 в сумі 100 тис. доларів США та ОСОБА_7 в сумі 30 тис. доларів США, чим спричинив останнім шкоду на вказану суму. 20 лютого 2013 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру, а надалі досудове розслідування зупинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 06 травня 2021 р. було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про повернення їй вилучених грошових коштів в сумі 12 500 доларів США у зупиненому провадженні за міжнародним розшуком підозрюваного ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 190 КК України у кримінальному провадженні № 0000687 від 20.02.2013.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що дані кошти добровільно видались для тимчасового зберігання свідками ОСОБА_13 в сумі 2 500 доларів США, ОСОБА_11 в сумі 5 000 доларів США та ОСОБА_10 в сумі 5 000 доларів США, що було оформлено протоколами добровільної видачі.

Частиною 1 ст. 167 КПК України визначено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно з постановою слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП України в Тернопільській області ОСОБА_14 від 19 січня 2016 р. грошові кошти купюрами номіналом по 100 доларів США в загальній сумі 12 500 доларів США визнано речовим доказом та передано на зберігання в ПАТ КБ Приватбанк, що підтверджується актом прийому-передачі майна на зберігання №3 від 19 січня 2016 р.

Порядок їхнього зберігання визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 №1104. Згідно з п. 21 «Речові докази у вигляді готівки у національній валюті України або іноземній валюті передаються для зберігання уповноваженому банку, що обслуговує орган, у складі якого функціонує слідчий підрозділ (далі уповноважений банк). У разі коли готівка у національній валюті України чи іноземній валюті не містить слідів кримінального правопорушення, валютні кошти зараховуються на спеціально визначені для цієї мети депозитні рахунки».

В матеріалах кримінального провадження, витребуваних апеляційним судом з ГУНП в Тернопільській області СУ Тернопільського районного управління поліції, містяться заяви ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про те, що отримані від ОСОБА_9 кошти по 5 000 доларів США ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та 2 500 доларів США ОСОБА_13 належать потерпілій ОСОБА_7 і просять повернути дані кошти останній, жодних претензій щодо передачі вказаних коштів саме ОСОБА_7 у них немає.

Крім цього, з аналогічним клопотанням до керівника органу досудового розслідування ТВП ГУНП в Тернопільській області звертався і ОСОБА_8 , який в судовому засіданні апеляційного суду підтримав його, пояснивши, що гроші в сумі 12 500 дол. США належать саме ОСОБА_7 .

Причинами відмови у клопотанні про повернення грошових коштів ОСОБА_7 прокурор зазначав, що вони не підлягають поверненню, так як у ч. 12 ст. 100 КПК Україні зазначено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

На аналогічну норму зіслався і слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, зазначивши, що повернення майна особі, у якої воно не було вилучене без надання прямих доказів власності, прямо стосується цивільного права , котре полягає у дослідженні того, на якій правовій підставі ця особа вважає себе власником.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Ч. 2 ст. 100 КПК передбачено, що речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, у п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК зазначено, що речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню:

повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Аналізуючи наведені норми права та конкретні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим суддею не прийнято до уваги положення даної статті, не враховано правові підстави для зберігання даних коштів в банку стороною обвинувачення протягом більше ніж 5 років, відсутність спору щодо приналежності речових доказів у вигляді валюти.

На підставі викладеного, враховуючи розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та те, що дані кошти знаходяться в зберігача в особі Тернопільської філії ПАТ КБ Приватбанк більше ніж 5 років, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 392, 393, 395, 404, 409 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_7 на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про повернення тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_7 про повернення тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

12 500 доларів США, вилучених в якості речових доказів у кримінальному провадженні №0000687 від 20.02.2013, які передано на зберігання в ПАТ КБ Приватбанк, що підтверджується актом прийому-передачі майна на зберігання №3 від 19 січня 2016 р., передати законному володільцю потерпілій ОСОБА_7 на відповідальне зберігання.

Контроль за виконанням ухвали покласти на керівника органу досудового розслідування.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді