Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/248/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2021 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.12.2020 року.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сніжкове Світловодського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого АДРЕСА_1 та фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 15 листопада 2019 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України на 4 роки 3 місяці 17 днів позбавлення волі, покарання відбуте, судимість не погашена;
- 08 липня 2020 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;
- 13 серпня 2020 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185, ч.2 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.289, ч.1 та ч.4 ст.70 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 серпня 2020 року, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 8 місяців позбавлення волі без конфіскації майна та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня його взяття під варту 23 березня 2020 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування майнової шкоди 20000 грн. 00 коп. та моральної шкоди в сумі 80000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судовий збір в сумі 2942 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судових інженерно транспортних експертиз та судових дактилоскопічних експертиз в сумі 6796 грн. 44 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним в кримінальному правопорушенні, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, за таких підстав.
Так, 01 березня 2020 року в темну пору доби, близько 22 години 00 хвилин (точного часу під час досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_8 , перед початком керування автомобілем марки «Москвич 412», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_10 , не увімкнув світлові пристрої, не запустив двигун, щоб привести у експлуатаційний режим гальмівну систему вказаного транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чим допустив порушення вимог п. 19.1(а), п. 31.6(а) і (б) Правил дорожнього руху України (далі ПДР), згідно яких (п. 19.1 (а) «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги … на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкненні такі світлові пристрої: а) на всіх механічних транспортних засобах фари ближнього (дальнього) світла». П. 31.6 (а) і (б) «Забороняється подальший рух транспортних засобів у яких: а) робоча гальмова система чи рульове керування не дають змоги водієві зупинити транспортний засіб або здійснити маневр під час руху з мінімальною швидкістю; б) у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості не горять лампи фар чи задніх габаритних ліхтарів»). Порушуючи зазначені вище Правила дорожнього руху України ОСОБА_8 розпочав рух накатом на автомобілі марки «Москвич 412», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_10 , з не увімкненим світлом фар та з не працюючою в експлуатаційному режимі гальмівною системою, що заборонено при русі автомобілем.
ОСОБА_8 заздалегідь достовірно знаючи про вказані порушення експлуатації керованого ним транспортного засобу, 01 березня 2020 року близько 22 години 00 хвилин, здійснював рух у дворовій території біля будинку №22 по вулиці Михайла Грушевського в м.Світловодськ Кіровоградської області, в напрямку проїзної частини вулиці Михайла Грушевського на вищевказаному автомобілі марки «Москвич 412».
Під час руху на вказаному автомобілі, у вказаний час та у вказаному напрямку ОСОБА_8 , порушив п. 2.3 (д) ПДР України (п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, чим позбавив себе можливості безпечно керувати транспортним засобом, щоб не наражати на небезпеку інших осіб та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху. Так, ОСОБА_8 під час руху по прибудинковій території біля будинку № 22 по вулиці Михайла Грушевського м. Світловодськ Кіровоградської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка стояла на пішохідному тротуарі по ходу руху керованого ним транспортного засобу.
У результаті дорожньо транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток тазу: гілки лонної кістки і сідничної (сидалещної) кістки справа з незначним зміщенням. Отримані потерпілою ОСОБА_9 тілесні ушкодження, згідно висновку судової медичної експертизи № 46 від 01.04.2020 відносяться до категорії середніх, які викликали тривалий розлад здоров`я,які знаходяться в прямому причинному зв`язку із ДТП, що сталася.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції змінити у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судового збору в сумі 2942 грн. 80 коп. В решті вирок залишити без змін. Свої вимоги обґрунтував тим, що задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції у вироку зазначив, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік», з обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. за розгляд позовних вимог про стягнення на користь потерпілої матеріальних збитків та 2102 грн. 00 коп. за вимоги щодо стягнення моральних збитків, всього на суму 2942 грн. 80 коп. Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Такі засади, до яких належить і законність, закріплено у статтях 7, 9 КПК. Водночас, за правилами ч. 6 ст. 9 вказаного Кодексу у випадках, коли його положення не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 КПК. Однак, приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосуються цивільного позову та судового збору, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається з матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_9 подано до Світловодського міськрайонного суду позовні заяви про стягнення на їх користь із ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на суму 20000 грн. та 80000 грн. моральної шкоди відповідно.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судовий збір» № 3 674-VI судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з: 1) судового збору; 2) витрат, пов`язаних з розглядом справи (по суті це і є процесуальні витрати). Отже, поняття «судові витрати» більш широке, ніж «процесуальні витрати».

Водночас у главі 8 КПК чітко врегульовано питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Вичерпний перелік видів таких витрат міститься уст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК. Зокрема, законодавець визначив такі види процесуальних витрат, які складаються: з витрат на правову допомогу; з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; з витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; з витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів. Отже, судовий збір до вказаних витрат не належить. Більш того, відповідно до ст. 119 КПК у певному випадку, передбаченому цією статтею, суд вправі звільнити обвинуваченого від сплати навіть визначених у законі процесуальних витрат.

При вирішенні цивільного позову в межах кримінального провадження та стягнення з винної особи коштів у рахунок відшкодування завданої злочином шкоди необхідно мати на увазі, що статус особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність, насамперед пов`язаний зі статусом обвинуваченого, якому має бути гарантовано додержання закріпленої у статтях 7, 9 КПК засади законності, звідси й положень глави 8 цього Кодексу.

Тому, з огляду на зміст наведених норм процесуального права застосування ч. 1 ст. 141 ЦПК стягнення за вироком із засудженого судового збору суперечить ч. 5 ст. 128, статтям 2, 7, 9, 118, 119, 370 цього Кодексу в їх взаємозв`язку. Така позиція узгоджується з тим, що при оскарженні в апеляційному чи касаційному порядку судових рішень у частині цивільного позову, постановлених у кримінальному провадженні, засуджений, який несе цивільну відповідальність, не сплачує жодних судових витрат на відміну від цивільного судочинства.

Таким чином, постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.01.2019 (справа № 187/291/17) колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, крім визнання своєї вини, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які розглянуто судом першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

При цьому, районний суд дотримався вимоги змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч.1 ст.404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ст.349 ч.1 КПК України докази не досліджувались.

За таких обставин районний суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, особу винного, який раніше неодноразово судимий; наразі відбуває покарання у ДУ «КВК №6» за вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 серпня 2020 року за ч.3 ст.185, ч.2 та ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном на 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України судом призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 8 місяців позбавлення волі без конфіскації майна та без позбавлення права керувати транспортними засобами. ОСОБА_8 не одружений, до затримання не працював, у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває. Врахував досудову доповідь про обвинуваченого у кримінальному провадженні ОСОБА_8 яка містить висновок органу пробації, що існує високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, виправлення його без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства. Врахував обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Врахував відсутність обтяжуючих покарання обставин та обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання в межах санкції статті кримінального закону у виді обмеження волі. Врахував, що обвинувачений засуджений вироком від 13 серпня 2020 року та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі та на підставі ч.4 ст.70 КК України призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі та дійшов правильного висновку, що його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст. 50 КК України.

Разом із тим, згідно із п.2 ч.1 ст.409 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Такі засади, до яких належить і законність, закріплено у статтях 7, 9 КПК. Водночас, за правилами ч. 6 ст. 9 вказаного Кодексу у випадках, коли його положення не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

Однак, приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосуються цивільного позову та судового збору, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Так, як убачається з матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_9 подано до Світловодського міськрайонного суду позовні заяви про стягнення на їх користь із ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди на суму 20000 грн. та 80000 грн. моральної шкоди відповідно.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судовий збір» № 3 674-VI судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з: 1) судового збору; 2) витрат, пов`язаних з розглядом справи (по суті це і є процесуальні витрати). Отже, поняття «судові витрати» більш широке, ніж «процесуальні витрати».

Водночас у главі 8 КПК чітко врегульовано питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Вичерпний перелік видів таких витрат міститься уст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК. Зокрема, законодавець визначив такі види процесуальних витрат, які складаються: з витрат на правову допомогу; з витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; з витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; з витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів. Отже, судовий збір до вказаних витрат не належить. Більш того, відповідно до ст. 119 КПК у певному випадку, передбаченому цією статтею, суд вправі звільнити обвинуваченого від сплати навіть визначених у законі процесуальних витрат.

При вирішенні цивільного позову в межах кримінального провадження та стягнення з винної особи коштів у рахунок відшкодування завданої злочином шкоди необхідно мати на увазі, що статус особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність, насамперед пов`язаний зі статусом обвинуваченого, якому має бути гарантовано додержання закріпленої у статтях 7, 9 КПК засади законності, звідси й положень глави 8 цього Кодексу.

Тому, з огляду на зміст наведених норм процесуального права застосування ч. 1 ст. 141 ЦПК стягнення за вироком із засудженого судового збору суперечить ч. 5 ст. 128, статтям 2, 7, 9, 118, 119, 370 цього Кодексу в їх взаємозв`язку. Така позиція узгоджується з тим, що при оскарженні в апеляційному чи касаційному порядку судових рішень у частині цивільного позову, постановлених у кримінальному провадженні, засуджений, який несе кримінальну відповідальність, не сплачує жодних судових витрат на відміну від цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи викладене у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23.01.2019 року (справа № 187/291/17) колегія суддів дійшла висновку, що при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

За таких підстав, доводи апеляційної скарги прокурора знайшли своє об`єктивне підтвердження.

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 слід змінити в частині виключення з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судового збору. В решті вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21.12.2020 року стосовно ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь держави судового збору в сумі 2942 грн. 80 коп.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який перебуває під вартою у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)