Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/480/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2021 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0001939 від 19 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 квітня 2021 року яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-26 червня 2008 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

-04 листопада 2011 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.2, 3 ст.185 та ч.3 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст..70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років;

-16 вересня 2016 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ч.3 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України, із застосуванням ст.ст.. 70,71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 4 місяці. На підставі ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.07.2019 року, ОСОБА_7 15.07.2019 року звільнений умовно-достроково, невідбутий строк 8 місяців 16 днів,

визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст.71 КК України, ОСОБА_7 , за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарань, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2016 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 4714 грн. 29 коп.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок та призначити йому більш м`яке покарання не пов`язане з позбавленням волі, вказуючи на те, що при призначенні покарання суд в повній мірі не врахував його щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння у розкритті злочину, а також те, що у нього на утриманні перебуває хвора мати, яка потребує постійного догляду та стан його здоров`я, який на його думку не можливо підтримувати перебуваючи в місцях позбавлення волі.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватими у таємному викрадені чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднана з проникненням у житло, при слідуючих обставинах.
Так,19.03.2020 року, о 2-00 год., ОСОБА_7 , перебувачи біля будинку, який розташований по АДРЕСА_2 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, шляхом віджиму металопластикового вікна, проник до будинку за вказаною вище адресою, звідки таємно викрав: мобільний телефон «Samsung Galaxy A10 2019 SM-A105F, 2/32 GB»; срібний ланцюжок 925 проби, масою 3 гр.; срібну каблучку 925 проби, масою 2 гр.; срібну каблучку 925 проби, масою 2 гр.; срібну каблучку 925 проби, масою 3 гр.; грошові кошти в сумі 10000 гривень, які належали ОСОБА_8 .

З викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 13468 грн. 94 коп.
Крім того, період часу з 27.11.2020 року по 29.11.2020 року, точного часу не встановлено, ОСОБА_7 перебуваючи біля кімнати АДРЕСА_3 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, шляхом пошкодження замка вхідних дверей, проник до вищевказаної кімнати № 914, звідки таємно викрав: планшет «Bravis WXi89 3 G», який належав ОСОБА_9 .
З викраденим майном ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 1666 грн. 67 коп.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, повідомлений належним чином про дату та місце розгляду апеляційної скарги шляхом вручення повістки через працівників поліції, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги до канцелярії суду не надавав, у зв`язку з чим, колегія суддів у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги без участі обвинуваченого ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідача, в дебатах думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, який двічі умисно, повторно, з корисливих мотивів, таємно, шляхом проникнення до приміщень, заволодів майном потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким розпорядився на свій власний розсуд, чим завдав потерпілим матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставини цієї справи, викладені у вироку суду не оспорює.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, його особу, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності, офіційно не працює, не одружений, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання суд визнав його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та часткове відшкодування потерпілим матеріальної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями.

Обставин, які обтяжують ОСОБА_7 покарання судом не встановлено.

Підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства.

На спростування доводів обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначення йому надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.
Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних умисних, корисливих злочинів, знов вчинив тяжкий кваліфікуючий злочин проти власності, ніде не працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

З урахуванням характеру, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, а також його особи, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_7 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі, згідно санкції ч.3 ст.185 КК України є мінімальним, достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Достатніх та обґрунтованих підстав для призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання, про що просить обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає і таких даних обвинуваченим ОСОБА_7 , під час перегляду справи, не представлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував його особу, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання не вбачає.

Більш того, 15 липня 2019 року ОСОБА_7 був звільнений від відбування покарання умовно-достроково з невідбутою частиною покарання 8 місяців 16 днів та вчинив злочин протягом невідбутої частини покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 вересня 2016 року у зв`язку з чим призначення остаточного покарання із застосуванням ст..71 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць, на думку колегії суддів, не може вважатися суворим та несправедливим.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 квітня 2021 року в кримінальному провадженні № 0001939 від 19 березня 2020 року стосовно ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України - без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.