ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000264 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, з середньо-технічною освітою, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання вирішено відраховувати з дня приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили.
Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування процесуальних витрат 1200 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень, а всього 51 200 гривень.
Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 365 000 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 гривень, а всього 415 000 гривень.
Вирішено долю процесуальних витрат у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 3 ст. 190 КК України за ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману вчинене повторно, у великих розмірах.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 25.12.2014 в денний час ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_3 , вартістю 259 362 гривень, що є великим розміром, яка на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.12.2000 серії АВО № 731657 належить на праві власності ОСОБА_9 , прибув до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу Дніпропетровської області ОСОБА_11 , розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , де, реалізуючи свій злочинний намір, діючи із корисливих мотивів, надав приватному нотаріусу ОСОБА_11 для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 , офіційний документ, який надає права, а саме, акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (квартири загальною площею 33,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ) від 31.01.2014 за підписом державного виконавця ОСОБА_12 та затвердженого начальником відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_13 , який містить завідомо неправдиві дані про те, що 10.12.2013 ОСОБА_7 став переможцем прилюдних торгів арештованого майна (квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ) проведених Філією 04 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» 10.12.2013 за адресою: АДРЕСА_6 .
На підставі вказаного акту приватним нотаріусом ОСОБА_11 зареєстровано право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_7 , що у подальшому дало останньому можливість розпорядитись цією квартирою.
Продовжуючи свою злочинну діяльність, 15.04.2015 в денний час ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами потерпілої ОСОБА_14 у великому розмірі, діючи з корисливих мотивів, повторно, знаходячись у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Дніпропетровського міського округу Дніпропетровської області ОСОБА_15 , розташованого за адресою: АДРЕСА_7 , укладав з ОСОБА_14 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , отримавши від ОСОБА_14 грошові кошти в розмірі 365 000 гривень, тобто заволодів майном останньої у великих розмірах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та призначити покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.
Позовні вимоги ОСОБА_16 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпіла зазначає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 не відповідає по ступеню тяжкості кримінальному правопорушенню та особі обвинуваченого через свою м`якість.
Зокрема, потерпіла зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, свою вину у вчиненому не визнав, а також одночасно з інкримінованим діянням вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України, яке виразилося у використанні завідомо підробленого офіційного документу - акта про проведення прилюдних торгів від 31.01.2014 року, від якого ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Крім того, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, збитки завдані потерпілим кримінальним правопорушенням не відшкодував, офіційно ніде не працевлаштований та джерела його доходу не встановлені, обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 . В задоволенні цивільних позовів відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду постановлено без належного дослідження всіх доказів у справі, без надання належної оцінки тим доказам, які було судом досліджено.
Захисник зазначає, що покази ОСОБА_7 цілком узгоджуються з зібраними по справі письмовими доказами і показами свідків про те, що він не усвідомлював того, що наявний у нього документ є підробним, що підтверджуються тим, що нотаріус Ричка зазначила, що ОСОБА_7 вона не впізнає, вперше його бачить.
Відповідно до показів свідків, поруч з ОСОБА_7 увесь час був якийсь чоловік, що свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв не самостійно, а виключно під впливом цієї особи, не усвідомлюючи свою роль. При цьому, ОСОБА_7 не зміг би підробити якісь документи, оскільки він має середню спеціальну освіту, не володіє комп`ютерною технікою, ніколи не мав справ з виконавчим провадженням, не був боржником чи стягувачем, підпис ОСОБА_7 міститься тільки на тих документах, які він підписував у нотаріусів у присутності особи, яку він називає ОСОБА_17 , більше ні на одному документі немає його підпису. Крім того, ОСОБА_18 взагалі не знає, де і яким чином було виготовлено технічний паспорт і отримував він цей паспорт у нотаріуса Рички.
Крім того, при розгляді справи було встановлено, що фігурує дві квартири: перша - по АДРЕСА_5 , і друга - по АДРЕСА_5 ., однак ані досудовим, ані судовим слідством не було встановлено, яким чином було підібрано дві квартири з однаковими номерами в одному будинку.
Разом з тим, захисник не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 190 КК України, оскільки не зрозуміло кого ОСОБА_7 ввів в оману, ОСОБА_19 він не знав, ніколи не був з ним знайомий та, відповідно, не обманював, а з ОСОБА_20 він уклав договір на купівлю нею квартири, яку ОСОБА_18 відверто вважав своєю, мав на неї необхідні документи і передавав покупцю всі права і ключі на цю квартиру.
На думку захисника, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, за час, що минув з моменту інкримінованих йому подій, він працював та був офіційно працевлаштованим, з останнього місця роботи, де він працював з 18.10.2019 року по 14.11.2020 року має позитивну характеристику, він не перебував під цілодобовим домашнім арештом та не утримувався під вартою ані під час досудового слідства, ані під час розгляду його справи судом, і в цей час ним не вчинено жодних правопорушень, що свідчить про його адекватну соціальну поведінку та відсутність необхідності його «виправляти» будь - яким чином в місцях позбавлення волі, та на даний момент ОСОБА_7 проходить співбесіду для подальшого офіційного працевлаштування.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні обвинувачений та захисник апеляційну скаргу захисника підтримали, на її задоволенні наполягали з викладених у ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги потерпілої заперечували.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого та потерпілого, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін.
До початку апеляційного розгляду від потерпілої ОСОБА_10 надійшла заява про розгляд справи без її участі, та також зазначила, що свою апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи апеляційний суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказів та фактичних обставин, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених доказів, що узгоджуються між собою.
Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вказані докази, суд першої інстанції дав їм належну оцінку не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеність вини останнього у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.
Так, судом поза розумним сумнівом було встановлено, що документ, наданий ОСОБА_7 25.12.2014 р. для реєстрації за ним права власності на квартиру АДРЕСА_3 , - акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (квартири загальною площею 33,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ) від 31.01.2014 за підписом державного виконавця ОСОБА_12 та затверджений начальником відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції ОСОБА_13 , - був підроблений і містив неправдиву інформацію про те, що обвинувачений є переможцем проведених 10.12.2013 прилюдних торгів з реалізації вказаної квартири.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що учасниками кримінального провадження, в тому числі стороною захисту, ця обставина не оспорюється, а висунута обвинуваченим та його захисником версія про добросовісність згаданих дій ОСОБА_7 , який нібито не був обізнаний про підробленість використаного ним документу, є очевидно неспроможною.

Так, у межах судового розгляду в суді першої інстанції було досліджено зокрема показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_21 , які факт реалізації ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської області вказаної квартири заперечували; довідку ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської області про відсутність виконавчих проваджень про стягнення коштів з власника квартири ОСОБА_22 ; документи щодо діяльності ПП ОСОБА_23 , якими проведення цим підприємством публічних торгів з реалізації квартири АДРЕСА_3 не підтверджується; висновок експерта від 26.09.2015 р. № 62/04/06-331, згідно якому в акті про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (квартири загальною площею 33,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ), підписи від імені державного виконавця ОСОБА_24 та начальника відділу ДВС ОСОБА_13 виконані не ними, а іншими особами, а відбиток печатки ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської області нанесено не печаткою цього органу, а іншою печаткою з аналогічними реквізитами.

Цими та іншими доказами беззаперечно підтверджується, що публічні торги з реалізації вказаної квартири ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дніпропетровської області не організовувалися і не проводилися, а отже ОСОБА_7 не міг взяти у них участь, перемогти та отримати відповідний акт, як він про це вказував у своїх поясненнях.

Колегія суддів не вбачає розумних і логічних підстав, з яких ОСОБА_7 , отримавши із не встановленого джерела акт про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, в яких він участі не брав і кошти за придбане майно на користь ДВС та/або організатора торгів ПП Нива-В.Ш. не сплачував, міг добросовісно вважати себе легальним власником зазначеного в акті майна і не розуміти злочинності своїх подальших дій щодо оформлення його за собою і наступного продажу. Сторона захисту на такі обставини не посилається і їх наявність не обґрунтовує, обмежуючись висуненням очевидно невірогідної версії подій, що, на думку колегії суддів, свідчить про бажання ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинені діяння.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись з оцінкою, наданою вищевказаним обставинам судом першої інстанції, вважає, що у діях ОСОБА_7 в частині надання ним приватному нотаріусу ДМНО ОСОБА_11 завідомо підробленого документу - акту про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (квартири загальною площею 33,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 ), і реєстрації за собою у такий спосіб вищевказаної квартири на праві власності, що дало йому можливість у подальшому розпорядитися цим майном, вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, - заволодіння чужим майном шляхом обману, вчиненого у великих розмірах.

Доводи апелянта щодо відсутності у діях ОСОБА_7 у цій частині ознаки обману з огляду на те, що він не був знайомий із реальним власником квартири ОСОБА_9 і його не обманював, колегія суддів оцінює критично, оскільки при кваліфікації злочину за ст. 190 КК України як шахрайства під обманом належить розуміти повідомлення неправдивих відомостей з метою заволодіння майном, що може бути здійснений як в усній або письмовій формі, так і шляхом використання підробленого документу, як це мало місце в даному випадку. При вчиненні цього злочину обвинувачений шляхом надання підробленого документу ввів в оману приватного нотаріуса ДМНО ОСОБА_11 , яка здійснила реєстрацію за ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 . Те, що у межах вчинення даного діяння ОСОБА_7 не вступав у безпосередні зносини із власником даної квартири ОСОБА_9 , що є потерпілим у даному кримінального провадженні як особа, якій подією злочину було заподіяно матеріальну шкоду, значення для кваліфікації дій цього обвинуваченого не має.

У подальшому ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що квартира за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрована за ним на праві власності на підставі підробленого документу і фактично йому не належить, 15.04.2015 р. здійснив її відчуження на користь потерпілої ОСОБА_14 , за що отримав від останньої ціну у розмірі 365 000 гривень, тобто заволодів її майном у великих розмірах шляхом обману, вчинивши тим самим кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 не вводив ОСОБА_14 в оману, оскільки добросовісно вважав відчужувану квартиру своєю власністю, колегія суддів оцінює критично з вищенаведених міркувань про попереднє здійснення обвинуваченим реєстрації права власності на дану квартиру за собою на підставі документу, що завідомо для нього був підроблений.

Решту доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони в цілому полягають у висловленні припущень і суджень оціночного характеру та акцентуванні уваги на окремих другорядних обставинах, що не мають істотного значення і не свідчать про незаконність та/або необґрунтованість оскаржуваного вироку.
Так, посилання апелянта на те, що судом не було встановлено, чи не були інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення вчинені ним у співучасті з іншими особами; не було з`ясовано, звідки він взяв підроблений документ та хто є особою на ім`я ОСОБА_25 , яка супроводжувала обвинуваченого при укладанні угоди купівлі-продажу з ОСОБА_14 і під впливом якої ОСОБА_7 ймовірно перебував, не розуміючи своєї дійсної ролі у цих подіях; хто саме підібрав будинок, в якому находилися дві квартири із тим самим номером, - колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що обставини набуття обвинуваченим підробленого документу виходять за межі обвинувачення, а решта зазначених обставин за межі кола осіб, яким воно пред`явлене, а отже в цілому наведені доводи апеляційної скарги захисника виходять за межі судового розгляду, визначені ст. 337 КПК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи захисника у цій частині ґрунтуються на припущеннях і не узгоджуються із показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який не вказував на будь-яких осіб, які були б його спільниками та/або під впливом яких він перебував би під час вчинення інкримінованих йому дій, і цими показаннями спростовуються.
Посилання апелянта на те, що обвинувачений не міг вчинити інкриміновані йому дії через брак спеціальної освіти, навичок володіння комп`ютерною технікою і досвіду участі у виконавчих провадженнях колегія суддів вважає непереконливими з огляду на те, що факт вчинення інкримінованих ОСОБА_7 дій безпосередньо ним самим підтверджується матеріалами кримінального провадження поза розумним сумнівом, і вчинення цих дій не вимагало від нього застосування спеціальних знань і навичок, що виходять за межі загальнодоступних. Що стосується використаного при вчинення злочину підробленого документу, то його виготовлення ОСОБА_7 не інкримінується.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, вказуючи на відсутність в ОСОБА_7 джерела коштів для придбання квартири, одночасно не поставив під сумнів наявність таких джерел у потерпілої ОСОБА_14 , а також не звернув уваги на сумнівну законність діяльності ПП «Нива-В.Ш.», колегія суддів вважає міркуваннями загального характеру, які не містять відомостей, що могли б поставити під сумнів правильність оскаржуваного вироку.

Посилання захисника на непослідовність показань потерпілої ОСОБА_14 і те, що не було достовірно встановлено, хто саме і за яких обставин оглядав квартиру АДРЕСА_3 перед укладанням 15.04.2015 р. договору її купівлі-продажу, суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки показання цієї потерпілої є в цілому послідовними, узгоджуються із іншими дослідженими судом доказами, а окремі наявні у них пробіли не мають істотного характеру, не стосуються підстав притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності і пояснюються збігом значного часу з моменту укладання угоди з обвинуваченим до дня допиту останньої судом першої інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційних скарги захисника та потерпілої щодо, відповідно, суворості та м`якості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України були враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином; відомості про особу обвинуваченого його вік, те, що він є раніше не судимим, має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; відсутність обставин, що як пом`якшують, так і обтяжують його покарання; фактичні обставини вчинення злочину і наслідки, що настали від нього для обох потерпілих.

Взявши до уваги ці обставини, суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 190 КК України, віддалене від нижчої та вищої його меж, втім ближче до останньої, - у виді позбавлення волі строком на 6 років, - яке, на думку колегії суддів, за видом та розміром є законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційних скарг правильності таких висновків не спростовують, оскільки у цій частині в цілому полягають у незгоді із суддівським розсудом, застосованим у межах та на підставі закону.

Наведені на їх обґрунтування обставини, а саме потерпілою процесуальна позиція обвинуваченого, яка полягає у невизнанні своєї вини незважаючи на її повну доведеність, що свідчить про відсутність в нього будь-якого каяття і не усвідомлення тяжкості вчиненого злочину і протиправності своїх дій, характер його дій при вчиненні злочинів, те, що він одночасно вчинив і злочин, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України, за який відповідальності не поніс у зв`язку із збігом строків давності, а також те, що обвинувачений від відшкодування заподіяної шкоди ухилився; захисником те, що ОСОБА_7 є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, був офіційно працевлаштований і за місцем роботи характеризувався позитивно, має на утриманні малолітню дитину, за час досудового розслідування в умовах не застосування до нього запобіжних заходів від слідства і суду не ухилявся і будь-яких протиправних дій не вчиняв, - були відомі суду першої інстанції та, на думку колегії суддів, достатньою мірою враховані при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що процесуальна позиція обвинуваченого є складовою частиною його права на захист, що використовується ним на власний розсуд, і у цьому сенсі не може бути підставою для посилення покарання, а відсутність в обвинуваченого каяття, що вбачається з його процесуальної поведінки, була належним чином оцінена судом, який не врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.

У зв`язку із вищенаведеним колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Жовневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4