КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

13 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0006209 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Скадовськ Херсонської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 24.07.2019 року приблизно о 06 годині 00 хвилини, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , на території автомийки « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яка належить ФОП « ОСОБА_9 », діючи умисно, з корисливих мотивів, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, підійшов до адміністратора вказаної автомийки ОСОБА_10 та здійснюючи моральний тиск, змусив останнього надати йому ключ від сейфу, який знаходився в приміщенні вказаної авто- мийки. Після чого, отримавши ключ, у присутності адміністратора ОСОБА_10 відкрив сейф та відкрито заволодів грошовими коштами у розмірі 9300 грн., що належать потерпілому ОСОБА_11 та з місця вчинення злочину з викраденим зник.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, зазначає про те, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зокрема, як зазначає Перший заступник керівника Київської міської прокуратуриу своїй скарзі, призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, не може досягнути мети покарання через невідповідність вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання.

На думку прокурора, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, а також без необхідної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення

Крім цього, прокурор просить звернути увагу на те, що судом недостатньо враховано тяжкість кримінального правопорушення, яке складає підвищену суспільну небезпеку, а також судом відверто проігноровано зухвалий та небезпечний характер зухвалого заволодіння грошовими коштами. Під час вчинення умисного, корисливого злочину, обвинувачений змусив потерпілого надати доступ до сховища грошей, що вказує на підвищений рівень суспільної небезпеки, як вчиненого діяння, так і особи обвинуваченого.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки, в даному випадку, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченим, свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинений злочин.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить залишити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року без змін, а апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратурита просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Першого заступника керівника Київської міської прокуратури не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі прокурором, не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація скоєного ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, яке віднесене кримінальним законом до нетяжких злочинів та особу обвинуваченого, який не одружений, працевлаштований неофіційно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, раніше не судимий.
Обставиною, що, згідно ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого суд першої інстанції визнав його щире каяття, а обставин, що, згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.
На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, а тому визнав за необхідне призначити йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК України (в редакції Закону № 270-VІ від 15.04.2008) у виді штрафу, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного покарання, колегія суддів погоджується з ними та не вбачає достатніх підстав для визнання призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання невідповідним ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на таке.
По-перше, доводи апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок мякості, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки, як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Між тим, в апеляційній скарзі не наведено достатнього обґрунтування на підтвердження того, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 186 КК України, у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість.

Зокрема, посилання прокурора в апеляційні скарзі на те, що призначене обвинуваченому покарання не може досягнути мети покарання через його невідповідність вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки судом явно порушений принцип індивідуалізації покарання, слід визнати безпідставним, оскільки саме з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, на підставі загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 цього Кодексу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 має бути призначене покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 186 КК України, у виді штрафу, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети покарання.
По-друге, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що судом недостатньо враховано тяжкість кримінального правопорушення, яке складає підвищену суспільну небезпеку, а також відверто проігноровано зухвалий та небезпечний характер заволодіння обвинуваченим грошовими коштами потерпілого, оскільки, всупереч доводам скарги, за обставин, визнаних судом доведеними, обвинувачений, без застосування будь-якого насильства або погроз, змусив надати йому ключ від сейфу, де знаходилися готівкові кошти не потерпілого, адміністратора автомийки, яка належить потерпілому ФОП « ОСОБА_9 ».
Крім того, як встановлено під час апеляційного розгляду, на час вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, останній неофіційно працював на іншій автомийці у ФОП « ОСОБА_9 », який обіцяв йому грошову винагороду за якісну роботу але своєї обіцянки не виконав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що інкриміновані ОСОБА_6 дії вказують на підвищений рівень суспільної небезпеки, як вчиненого діяння, так і особи обвинуваченого, не можуть бути визнані такими, що відповідають дійсності та ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, тим більше, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, а вчинений ним злочин є нетяжким.
По-третє, що стосується тверджень апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки, в даному випадку, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченим, свідчить про те, що останній під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинений злочин, то вони взагалі є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 під час судового розгляду не тільки повністю визнав свою вину та не заперечував проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким, у тому числі і ним, не оспорювалися, а дійсно щиро покаявся, про що свідчить не лише той факт, що обвинувачений самостійно з`явився до поліції та зізнався у вчиненому, а той факт, що прокурор, який брав учать у розгляді справи в суді першої інстанції, переконавшись у щирості обвинуваченого, а не у його намаганні уникнути справедливого покарання, також пропонував суду призначити йому покарання у виді штрафу.

Приймаючи до уваги ці та інші обставини справи, зокрема дані про особу обвинуваченого та мотиви вчинення ним кримінального правопорушення, за яке його засуджено згідно оскаржуваного вироку, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 за цим вироком покарання є справедливим, а тому підстави для його скасування та ухвалення нового вироку, які наведені в апеляційній скарзі прокурора, відсутні.
За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає необхідним залишити вказаний вирок суду без змін, а апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 752/5772/21

Номер провадження : 11-кп/824/2920/2021

Категорія: ч. 1 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1