У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» серпня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003050 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

-обвинуваченого за ч. 4 ст. 187 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення слідчого судді.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року, продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 29.08.2020 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати. Постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням засобів електронного контролю та з покладенням на нього обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими, обвинуваченими та свідками по кримінальному провадженню; здати (у разі наявності) документи, що надають право на виїзд з України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що ризики, визначені ч. 1 ст. 177 КПК України не підтверджуються доказами.

Вказує, що ризик переховування від суду є недоведеним, оскільки органами досудового розслідування не надано доказів того, що ОСОБА_6 якимось чином уникав кримінальної відповідальності. Стверджує, що він не переховувався, не виїздив до іншого міста, не перебував у розшуку, знаходився за місцем свого постійного проживання, де і був затриманий.

На думку захисника, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків теж є недоведеним, оскільки протягом всього строку досудового розслідування та розгляду кримінального провадження судом, прокурором не надано доказів впливу на потерпілих та свідків. Крім того, всі свідки вже допитані.

Вважає ризик продовжити злочинну діяльність також недоведеним, оскільки ОСОБА_6 до його затримання ніколи не притягувався ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно.

Встановлені слідчим суддею обставини.

В провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Під час проведення досудового розслідування ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.08.2018 р. відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.05.2020 р.

25.06.2020 р. на адресу Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання прокурора Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають підстави вважати, що ОСОБА_6 , опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження; що ОСОБА_6 з огляду на тяжкість покарання, що загрожує в разі визнання його винним у інкримінованому злочині, зможе вплинути на інших обвинувачених, ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення (ризик переховування), так як обвинувачений ОСОБА_6 має посвідчення моряка (АВ605894), яке не вилучалось; що ОСОБА_6 зможе знищити або сховати будь-яку з речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки частина майна, яка була викрадена у потерпілої ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон та золота сережка, так і не були знайдені під час проведення досудового розслідування.

Також суд першої інстанції прийняв до уваги, що ОСОБА_6 неодружений, офіційно не працює, не має постійного та стабільного джерела прибутку, що вказує на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Тому суд вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 днів до 29.08.2020 р. включно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд встановив наступне.

Строк тримання під вартою може бути продовжений за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст. 199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Ці вимоги закону не достатньо враховані судом при прийнятті рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, відомості про яке 01.08.2018 р. внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003050.

Під час проведення досудового розслідування ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.08.2018 р. відносно ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому неодноразово продовжувався судом, востаннє ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.05.2020 р.

Тобто, на момент апеляційного розгляду ОСОБА_6 утримується під вартою майже два роки.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. визначено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, п. 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватися в кожній справі з урахуванням її конкретних обставин.

У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії», п. 30).

ЄСПЛ у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, де в ст. 183 КПК України зазначено, що прокурор має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Під час розгляду клопотання про продовження тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , прокурор не навів обставин, які б свідчили про необхідність продовження ОСОБА_6 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ризики, на які посилався прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , а саме: спроби з боку обвинуваченого переховуватися від суду; незаконно впливати на інших обвинувачених; знищити, сховати будь-яку з речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не зменшилися.

Зазначивши про існування вказаних ризиків, суд першої інстанції взагалі не мотивував рішення в цій частині, не вказав підстав для такого висновку. При цьому, суд констатує, що протягом всього періоду тримання ОСОБА_6 під вартою прокурор посилається на однакові ризики для продовження виняткового запобіжного заходу, хоча ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу змінилися, оскільки ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою.

Як визначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови», одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»).

Суд першої інстанції, посилаючись на ступінь тяжкості вчиненого злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , даних про його особу, вважав, що більш м`які запобіжні заходи наявним ризикам запобігти не зможуть та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Проте, суд першої при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу не достатньо врахував вимоги ст. 199 КПК України, якою передбачено порядок продовження строку тримання від вартою.

Так, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, що є особливо тяжким злочином.

Однак, лише тяжкість злочину, в якому обвинувачується особа, не є достатньою підставою для продовження строку тримання під вартою.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

При прийнятті рішення суд першої інстанції також належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання у м. Одесі, хоча не одружений, але має батьків, тобто обвинувачений має міцні соціальні зв`язки. Крім того, з наданих до апеляційного суду характеристик слідує, що обвинувачений має позитивні характеристики з навчальних закладів, до затримання офіційно працював, а також позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що судовий розгляд проходить досить тривалий час, у кримінальному провадженні призначено проведення декількох експертиз, що потребує певного часу.

Тому, з урахуванням наведеного та даних про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, має міцні соціальні зав`язки та постійне місце проживання, а також враховуючи, що прокурором не підтвердженні ризики, на які він послався у клопотанні про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою, не навів нових ризиків, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, апеляційний суд вважає, що подальше продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою не є виправданим.

Застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю та покладенням певних обов`язків, на думку суду, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

За такого, ухвала суду підлягає скасуванню, із постановленням нової ухвали про застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж той, який зазначений у клопотанні прокурора, а саме: цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю та з покладенням на нього певних обов`язків.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 411, 424, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 липня 2020 року, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням засобів електронного контролю та з покладенням на нього обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання; утримуватися від спілкування із потерпілими, обвинуваченими та свідками по кримінальному провадженню; здати (у разі наявності) документи, що надають право на виїзд з України.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти з зали суду.

Строк дії ухвали до 29.08.2020 р.

Копію зазначеної ухвали надіслати до ГУНП в Одеській області для виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3