ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/1434/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3383/20
Категорія: ч.2 ст.187, ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_10 , 1995 року народження та ОСОБА_9 , 1989 року народження на 60 діб, до 08 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Указав, що раніше не переховувався від слідства, у розшуку не був, до кримінальної відповідальності не притягувався, має намір вступити до шлюбу, має місце реєстрації, міцні соціальні зв`язки, хвору тітку та двоюрідного брата з інвалідністю, які потребують його допомоги. Відзначив, що до інкримінованого злочину не причетний. Просить обрати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, з визначенням застави у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у тому числі права на захист. Зазначив, що прокурором за вісім місяців не було надано жодного доказу на підтвердження зазначених у клопотанні ризиків. Наголосив, що інкримінований злочин він не вчиняв, що було підтверджено у судовому засіданні потерпілим. Відзначив, що перебуваючи під підозрою з грудня 2019 року з`являвся до правоохоронних органів на кожну вимогу, не вчиняв ніякого впливу на потерпілого чи свідків, що свідчить про безпідставність посилань на наявність ризику переховування та впливу на учасників судового провадження. Указав, що після надання прокурором та захисником своїх клопотань стосовно запобіжного заходу, головуючий не надав можливості захиснику ОСОБА_8 та йому висловитись щодо цих клопотань, а також заявити інші клопотання. Просить застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги обвинувачених, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років із конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що злочинні дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які перебували у стані алкогольного сп`яніння, були направлені на заволодіння чужим майном, поєднані із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого ОСОБА_11 , в результаті яких останньому було завдано тілесні ушкодження та значну матеріальну шкоду на суму 9850 грн. Крім того, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні крадіжки за обтяжуючою покарання обставини - у стані алкогольного сп`яніння, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання обвинувачених на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

До того ж, враховуючи, що ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочину направленого на заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, зазначене свідчить про наявність ризику здійснення незаконного впливу на потерпілих, свідків, інших співучасників вчинення злочинів, а також можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, в разі обрання щодо них більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_10 на наявність у нього місця реєстрації та міцних соціальних зав`язків, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою.

Що стосується доводів обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про те, що вони не вчиняли інкримінований злочин, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Щодо доводів скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону внаслідок ненадання судом можливості висловитись щодо заявлених у судовому засіданні клопотань, то вони є необґрунтованими.

Як убачається із матеріалів провадження, зокрема технічного запису судового засідання від 10 вересня 2020 року, всі учасники судового провадження, кожний окремо, висловили свою думку щодо заявлених прокурором та захисником ОСОБА_7 клопотань стосовно запобіжного заходу.

Необґрунтованими є і доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про ненадання судом можливості надати інші клопотання по справі, оскільки предметом розгляду у вказаному судовому засіданні були лише клопотання щодо запобіжного заходу.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: