Дата документу 14.07.2020 Справа № 331/454/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/454/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1336/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 червня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лозова Харківської області, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, місця реєстрації не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Харків, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
22 серпня 2019 року Марганецьким міським районним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік;
08 липня 2019 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлений обвинувальний акт за ч.2 ст.186 КК України, судовий розгляд триває.
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 червня 2020 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 2 місяці - до 17 серпня 2020 року.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які продовжують існувати, інший більш м`який запобіжний захід не буде здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Ухвалу суду першої інстанції від 17 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку не оскаржено.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою зменшити розмір застави до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час досудового розслідування до підозрюваного ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з правом внесення застави в сумі 168 160,00 грн.
Під час розгляду справи судом обвинуваченому ОСОБА_7 неодноразово продовжувався строк тримання під вартою без зміни розміру застави.
На думку апелянта, суд не дослідив надані стороною обвинувачення на обґрунтування клопотання докази.
Ризиків, зазначених у клопотанні, не існує, оскільки немає підстав вважати, що підозрюваний буде переховуватись від суду або має намір вчинити інше кримінальне правопорушення, потерпілі та свідки у кримінальному провадженні допитані, експертизи проведені.
ОСОБА_7 мешкає за однією адресою, де позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_10 , 2011 року народження, ОСОБА_11 , 2015 року народження, мати яких померла.
Крім того, апелянт зазначає про те, що слідчий суддя не мотивував свої висновки в частині розміру застави.
Так, визначаючи розмір застави у максимальному розмірі, слідчий суддя не врахував майновий стан ОСОБА_7 , роль, яка йому була відведена у кримінальному правопорушенні, наявність в нього на утриманні двох дітей, яких він виховує один. В подальшому строк тримання під вартою щодо ОСОБА_7 неодноразово продовжувався без зміни розміру застави.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.187 КК України.

Обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 15 травня 2020 року кожному продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого встановлений до 15 липня 2020 року.

У судовому засіданні прокурор просить продовжити кожному з обвинувачених строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки в теперішній час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували і під час обрання обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_9 , яка в даному судовому засіданні здійснювала захист обох обвинувачених, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проти продовження строку тримання під вартою заперечували, просили змінити запобіжний захід на інший, не пов`язаний із триманням під вартою.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого на підтримання апеляційної скарги; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і наполягала на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_12 у судовому засіданні просила продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які були підставою обрання запобіжного заходу існують до теперішнього часу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, яке є тяжким.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 судимий за вчинення умисного корисливого злочину середньої тяжкості, на цей час обвинувачується у вчиненні двох епізодів тяжкого кримінального правопорушення - розбійних нападах за попередньою змовою групою осіб, вчинених в період іспитового строку, крім того, вчинених після надходження відносно нього до суду обвинувального акту у іншому провадженні за ч.2 ст.186 КК України. У обвинуваченого ОСОБА_7 міцні соціальні зв`язки відсутні, він ніде не працює, до затримання проживав у іншій області.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього не знятої та непогашеної судимості за умисний корисливий злочин.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи захисника про те, що судом визначений непомірний для ОСОБА_7 розмір застави, є недоречними, оскільки, згідно з матеріалами провадження, з урахуванням положень п.1 ч.4 ст.183 КПК України, суд, починаючи з підготовчого судового засідання, при вирішенні питання щодо запобіжного заходу, обґрунтовано не визначав розмір застави, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у правопорушенні, вчиненому із застосуванням насильства.
Твердження захисника обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Обставини, на які посилається захисник - про наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків та знаходження на його утриманні двох малолітніх дітей, об`єктивно нічим не підтверджені, більш того, навіть за наявності таких обставин запобігти встановленим ризикам, які є високими, без застосування вищевказаного запобіжного заходу неможливо.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 червня 2020 року, якою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 2 місяці, до 17 серпня 2020 року, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4