Березівський районний суд Одеської області
17.12.2020
Справа № 494/1212/20
Провадження № 1-кп/494/195/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.12.2020 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області кримінальне провадження № 0000232 щодо обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Миколаїв, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий
в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України);

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 17.09.2020, приблизно о 20:00 год., діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, прибув до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 .. Реалізовуючи свої злочинні наміри, направленні на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 підійшов до паркану домоволодіння, що належить ОСОБА_5 та переліз через отвір у ньому , потрапивши на територію домоволодіння потерпілого. Знаходячись на території домоволодіння потерпілого, ОСОБА_4 зняв скляну шибку та проник до середини домоволодіння через утворений отвір у вікні. Продовжуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, протиправно, таємно з метою особистого збагачення, з корисливіх мотивів ОСОБА_4 викрав інфрачервоний обігрівач торгової марки «ERGО» моделі «НІ-1625», бувший у використанні, вартістю1200 грн., який належить потерпілому. З викраденим майном, обвинувачений з місця пригоди зник, розпорядившись майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 1200 грн.

На розгляд суду досудовим слідством внесено обвинувачення ОСОБА_4 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаного з проникненням у житло, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.
Судом встановлено, що з урахуванням обвинувачення, внесеного на розгляд суду, вказаними умисними діями ОСОБА_4 скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднаного з проникненням у житло, тобто вчинив злочин, передбачений частиною третьою статті 185 КК України.
Потерпілий на виклик суду не прибув, хоча відповідно до вимог ст. ст. 135, 136, 325 КПК України та положень п.12 Постанови Пленуму ВС України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" № 13 від 02.07.2004 року належним чином повідомлялася про дату, час і місце судового засідання.
Суд, виконуючи вимоги ст.325 КПК України, заслухав думку учасників судового провадження щодо проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду, та можливість за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, і вважає за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілого з огляду на вимоги КПК України, положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року щодо справедливого розгляду справи упродовж розумного строку.
Відповідно до положень частини третьої статті 349 Кримінально-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КПК України), з урахуванням того, що усі сторони просили суд про однаковий порядок дослідження доказів, що полягав у дослідженні пояснень обвинуваченого та письмових характеризуючих доказів, наданих суду та за відсутності заперечень сторін, з урахуванням розуміння сторін обставин справи, змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши сторонам правові наслідки таких їх дій про те, що вони будуть позбавлені права оскаржити вирок в апеляційному порядку з підстав не встановлення обставин, доказів про які суду сторони не надали, суд задовольнив вказані клопотання і встановив порядок дослідження доказів, про який просили сторони.
Крім того, суд з`ясував, що обвинувачена правильно розуміє зміст наданих їй прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Будучи допитаним під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчинені кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та надав суду пояснення про те, яким чином ним було скоєно кримінальне правопорушення, що він щиро розкаюється у вчинені злочину та просив суд призначити найменш суворе покарання.
Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який характеризуються за місцем проживання негативно, раніше неодноразово судимий, має інвалідність.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 передбачених статтею 66 КК України, суд відносить визнання вини та щире каяття, добровільне відшкодування матеріальних збитків потерпілому.

На думку суду, ціллю вказаного зізнання та щирого каяття є можливість отримання більш м`якого покарання, що є природним правом кожного обвинуваченого, яким обвинувачений скористався.
Обставини, які обтяжують обвинуваченому покарання згідно статті 67 КК України не встановлено.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання. Так, державний обвинувач просив суд призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за частиною третьою статті 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки із покладанням обов`язків передбачених статтею 76 КК України. Обвинувачений просив призначити найменш суворе покарання та вказав, в подальшому житті не будуть вчиняти таких дій. Потерпілий у судове засідання не з`явився, хоча була належним чином повідомлена про час, день та місце розгляду справи.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Зазначене узгоджується із положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, якими передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Злочин вчинений обвинуваченим є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на право власності особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Так, у п. 1 ст. 5 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».
У справі «Гарькавий проти України» (рішення від 18.02.2010) Європейський суд з прав людини зазначив, «що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція».
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, наданих суду відомостей щодо особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого ним злочину, позицію державного обвинувача та

самого обвинуваченого, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції його від суспільства, а тому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності та інтересів потерпілого.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 залишити попередньо обраний, а саме: домашній арешт.

Цивільний позов по справі не заявлений.
Суд також вважає, що речовий доказ, а саме: інфрачервоний обігрівач марки «ERGО» моделі «НІ-1625», який переданий на зберігання ОСОБА_5 - необхідно залишити потерпілому.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369, 374 КПК України, ч. 3 ст. 185 КК України, суд
ПОСТАНОВИВ
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,, визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк терміном на 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 залишити попередньо обраний - домашній арешт.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлений. Витрати на експерта відсутні.
Речовий доказ: інфрачервоний обігрівач марки «ERGО» моделі «НІ-1625», який переданий на зберігання ОСОБА_5 - необхідно залишити потерпілому.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі подачі апеляції - з моменту винесення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1