Справа № 344/1012/20
Провадження № 11-кп/4808/227/20
Категорія ст. 81 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.03.2020 року про відмову в задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

з участю: прокурора ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИНА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення. В обґрунтування своїх доводів вказував на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення врахував виключно негативні відомості щодо його особи, які містились в наданій суду характеристиці, та посилався на наявність у нього 18 стягнень, які, як стверджує апелянт, на даний час погашені у передбаченому законом порядку. Звертає увагу на те, що при прийнятті рішення, судом не було враховано практику Європейського суду з прав людини.

Відмовляючи засудженому ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що у клопотанні останнього, не наведено будь-яких даних, які б свідчили про те, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (як підстави для умовно-дострокового звільнення).

Під час апеляційного провадження:

- засуджений ОСОБА_6 та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, ухвалу суду скасувати.

- прокурор просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, учасників судового провадження, перевіривши надані суду матеріали, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини по справі та з вивченням особової справи надав їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, що застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засудженого ОСОБА_6 , відносно якого обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, законодавством України не передбачено.

Свої висновки в цій частині суд першої інстанції належним чином обґрунтував.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції також дав належне обґрунтування своїм висновкам й в частині твердження ОСОБА_6 щодо необхідності задоволення клопотання на підставі ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Кримінальним процесуальним кодексом України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені ст.ст. 81, 82 КК України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі не є строковим видом покарання в розумінні норм КК України.

Стаття 51 КК України визначає вичерпний перелік покарань, які поділяються на: строкові, тобто такі, які мають визначений строк застосування, та безстрокові, а саме покарання, які не мають визначеного строку застосування, в тому числі - це довічне позбавлення волі.

Діючим законодавством, на даний час, не передбачено застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенція).

У цьому рішенні, ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Зіставивши вказане рішення ЄСПЛ з системним аналізом законодавства України в цій частині, колегія суддів доходить висновку, що у національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків по вказаному питання, оскільки на даний час в України існує виключено інститут Президентського помилування, зокрема ч. 2 ст. 87 КК України передбачено, що засудженого до довічного позбавлення волі може бути помилувано мінімум через 20 років відбування покарання із заміною на певний строк позбавлення волі, який не може бути менше 25 років.

Згідно з абз. 2 п. 4 Указу Президента України «Про Положення про порядок здійснення помилування» від 16.09.2010 року №902/2010, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Повторне ж подання довічником клопотання про помилування у разі відмови може бути здійснено лише через 5 років (п. 15 Положення).

Таким чином до того, як засуджений відбув 20 років позбавлення волі, він позбавлений будь-якої можливості перегляду його покарання з метою дострокового звільнення. Умовно-дострокове звільнення до довічно засуджених не застосовується.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 засуджений 13.06.2001 року Московським обласним судом РФ за п.п. а, в, д, к ч. 2 ст. 105, п.в ч. 3 ст. 131, п.в ч. 3 ст. 132, ч.3 ст.30, ч. 2 ст. 167, ч. 3 ст. 69 КК РФ до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду РФ від 09.10.2001 року вирок залишено без змін. 18.03.2004 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області засуджений за ст. 94 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.07.2004 року вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2004 року залишено без змін. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 02.07.2014 року про приведення вироку Московського обласного суду РФ від 13.06.2001 року у відповідність законодавством України, ОСОБА_6 засуджений за п.п. «г, ж, е» ст. 93, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ч. 2 ст. 17-145 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі. Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23.04.2018 року зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 07.10.2000 року до 09.10.2001 року відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в розрахунок один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 1 рік 3 дні.

Станом на 17.03.2020 року ОСОБА_6 відбув покарання 20 років 5 місяців 14 днів.

Судом першої інстанції встановлено, що будь-яких відомостей про те, що ОСОБА_6 звертався у встановленому порядку до Президента України з заявою про помилування та (у разі звернення) про результати розгляду такої заяви, останнім не надано.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що оскільки чинним законодавством визначений лише такий механізм заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, тобто лише шляхом помилування засудженого, то суд першої інстанції, при прийнятті рішення, діяв з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з належним обґрунтуванням своїх висновків та з посиланням на норми міжнародного законодавства.

В своїй апеляційній скарзі, засуджений ОСОБА_6 стверджує, що судом першої інстанції прийнято рішення без врахування практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), проте, на думку колегії суддів, вказане твердження апелянта спростовується висновками суду, що містяться в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Так, відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, зокрема Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї, є частиною національного законодавства України.

Ратифікована Конвенція і практика ЄСПЛ відповідно до діючого законодавства України, є джерелами права і обов`язковими до застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конвенції, високі Договірні Сторони зобов`язались виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами, прецедентний характер мають виключно рішення, в яких Україна була стороною процесу.

Ратифікувавши Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та врегулювавши на законодавчому рівні практику застосування та виконання рішень ЄСПЛ, України, Україна, в особі відповідних її органів, взяла на себе зобов`язання здійснювати застосування усієї практики ЄСПЛ, використовуючи відповідні норми Конвенції разом з рішеннями ЄСПЛ, в яких Європейським Судом тлумачаться її положення.

З мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції вбачається, що проаналізувавши міжнародне та національне законодавство, а також виходячи з прийнятого ЄСПЛ рішення у справі «Петухов проти України», яке набуло статусу остаточного, та яким фактично надано права засудженим до довічного позбавлення волі на перегляд вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення, судом першої інстанції правомірно були перевірені підстави, передбачені ч. 2 ст. 81 КК України щодо умовно-дострокового звільнення.

Судом першої інстанції повно та всебічного вивчено дані про особу засудженого ОСОБА_6 , що містяться в особовій справі останнього, зокрема характеристики та довідки про заохочення та стягнення, при цьому, суддею, відповідно до чинного законодавства, обґрунтовано враховано дані й про поведінку засудженого ОСОБА_6 в цілому, а також відношення до праці за весь період знаходження у виправних установах.

На підставі дослідження вказаних вище відомостей, у сукупності, суд першої інстанції, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_6 , своєю поведінкою і ставленням до праці, не довів свого виправлення, як того вимагають приписи ч. 2 ст. 81 КК України в частині можливого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Між тим, примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

На думку колегії суддів, доказом сумлінного ставлення засудженого до праці є його участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Згідно норм закону, умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

В той же час, дослідивши поведінку засудженого ОСОБА_6 за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду наданих суду матеріалах, зокрема матеріалах особової справи засудженого.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі утримується з 07.10.2000 року.
Судом першої інстанції було досліджено поведінкута ставлення засудженого ОСОБА_6 до праці за весь час відбування покарання, зокрема: 1) в слідчому ізоляторі м. Кашира Московської області РФ з 27.10.2000 року, де ОСОБА_6 характеризувався посередньо, стягнень не накладалось, заохочення не оголошувалося; 2) в Федеральній ДУ тюрмі-2 м. Володимира Володимирської області РФ з 13.11.2001 року, де ОСОБА_6 характеризувався негативно, допускав порушення установленого порядку відбування покарання 11 разів, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності; на даний час всі стягнення погашені, заохочення не оголошувалося; 3) в Івано-Франківському слідчому ізоляторі з 22.01.2004 року, де ОСОБА_6 характеризувався посередньо, стягнень не накладалось, заохочень не оголошувалося; 4) з 03.11.2004 року ОСОБА_6 повернутий в Федеральній ДУ тюрмі-2 м. Володимира Володимирської області РФ; 5) в ВК №6 м. Соль-Ілєцк Оренбурзької області РФ з 22.12.2011, де ОСОБА_6 характеризувався посередньо, допускав порушення установленого порядку відбування покарання 7 разів, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності; на даний час всі стягнення погашено, за добросовісне ставлення до праці 3 рази заохочувався; 6) в Івано-Франківській УВП №12 з 17.10.2017 року, де ОСОБА_6 характеризується позитивно; у взаємовідносинах з іншими засуджений не конфліктував; за активну участь в творчих конкурсах один раз оголошувалось заохочення.
З наведених вище відомостей, колегією суддів встановлено, що з 6-ти установ відбування покарань, ОСОБА_6 зарекомендував себе з позитивної сторони лише в одній - в Івано-Франківській УВП №12.
З характеристики на засудженого ОСОБА_6 (а.с.4) та довідки про заохочення та стягнення (а.с.5), судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 за час перебування у місцях позбавлення волі з 2001 року порушував установлений порядок відбування покарання, за що неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності; накладені стягнення погашені у встановленому законом порядку.
Врахувавши наведене вище, колегія судді погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позитивна характеристика ОСОБА_6 за час його відбування покарання у ДУ «Івано-Франківська УВП (№12)», тобто з 17.10.2017 (час прибуття), не може бути достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки для такого звільнення згідно ст. 81 КК України, особа повинна не лише сумлінною поведінкою, а й ставленням до праці довести своє виправлення.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення врахував виключно негативні відомості щодо його особи, не знайшли свого підтвердження.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції були ретельно досліджені всі відомості, що містились в матеріалах провадження, які дали суду підстави дійти обґрунтованого висновку про те, що за час перебування у місцях позбавлення волі з 2000 до 2015 року ОСОБА_6 заохочень не оголошувалося, лише у 2016 - 2017 роках начальником ІК №6 (м. Соль-Ілєцк Оренбурзької області РФ) останній заохочувався за добросовісне ставлення до праці, та один раз у 2019 році начальником УВП №12 за участь у конкурсі та добросовісне ставлення до праці.
Апелянтам не конкретизовано які саме дані, що характеризують його особу, не були враховані судом під час прийняття рішення.
Будь-яких інших відомостей щодо поведінки та ставлення ОСОБА_6 до праці апеляційному суду не надано.
Посилання апелянта на те, що наявні у нього 18 стягнень, на даний час погашені у передбаченому законом порядку, не впливає на прийняте судом рішення, під час якого вказані відомості враховуються з метою з`ясування поведінки засудженої особи за весь час відбування покарання. Крім того, як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суддею було наголошено про погашення стягнень.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення та перевиховання, а тому його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не підлягає до задоволення, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.03.2020 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4