УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2021 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_4 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000105, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_4 за погодженням з прокурором Запорізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 лютого 2020 року за № 0000105, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.03.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Свої вимоги слідчий мотивує викладеними у клопотанні обставинами, посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2019 у справі №331/4782/18 залишеним в силі постановою Запорізького апеляційного суду від 13.08.2019, задоволено позов прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Міністерства аграрної політики та продовольства України, ОСОБА_6 , третя особа ДП «Бердянське агроторгове підприємство» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення державного майна. Зобов`язано ОСОБА_6 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Святого Миколая (Артема), 53 у м. Запоріжжя. Рішення суду набрало законної сили та наразі перебуває на стадії примусового виконання.

У ході примусового виконання зазначеного судового рішення встановлено, що нерухоме майно, яке підлягало поверненню у державну власність, знесено. Також установлено, що ОСОБА_6 на підставі рішення Запорізької міської ради від 31.10.2018 №35/72 набуто право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0214, площею 1, 1554 га для розташування багатоповерхового житлового будинку. Земельну ділянку передано в оренду без проведення аукціону у зв`язку з тим, що на ній розташовані об`єкти нерухомого майна, які належали ОСОБА_6 та на той час буди предметом судового спору за позовом прокурора. У подальшому, 15.05.2019, зазначену земельну ділянку передано в суборенду ТОВ «Сайлент Девелоп».

Слідчий зазначає у клопотанні, що у зв`язку з тим, що судом визнано недійсним договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 набуто право власності на вказані об`єкти нерухомого майна, підстави для набуття останнім права користування земельною ділянкою під цими об`єктами поза конкурсною процедурою відсутні. Товариством «Сайлент Девелоп» 25.05.2019 отримано містобудівні умови та обмеження на будівництво багатофункціонального комплексу з вбудованими житловими приміщеннями по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, що передана в оренду та на якій планується будівництво, розташована у виробничо-комерційній зоні (ВКВ-І) відповідно до Плану зонування території м. Запоріжжя, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2018 №75. Розташування у цій зоні багатоквартирних житлових будинків допускається лише за умови обов`язкового розроблення детального плану території.

Разом з цим, опрацюванням даних відкритих джерел установлено, що детальний план зазначеної території не розроблявся. Окрім цього, відповідно вказана земельна ділянка знаходиться в історичному ареалі міста Запоріжжя, що визначає певні обмеження в її використанні. Зруйнована будівля за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом культурної спадщини та містобудування «Олександрівський спиртоочисний завод» і входить до Приблизного переліку будівель другої половини ХІХ століття початку ХХ століття, що мають архітектурну, містобудівну та історичну цінність на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 26.12.1989 №363 «Про створення історико-культурної Заповідної території «Старий Олександрівськ». Разом з цим, Міністерством культури України дозвіл на проведення будь-яких робіт по вул. Святого Миколая, 53 у м. Запоріжжя не надавався.

Крім того, як вказано в клопотанні, було виявлено, що на вказаній земельній ділянці без належних дозвільних документів ведеться будівництво. З огляду на вищевикладене, використання та забудова земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0214 є незаконною.

Слідчий просив накласти арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га для розташування багатоповерхового житлового будинку та заборонити органам державної реєстрації, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, іншим акредитованим суб`єктам державної реєстрації прав, всім виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на яких покладаються функції державних реєстраторів здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки;заборонити Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га (для розташування багатоповерхового житлового будинку);заборонити будь-яким особам вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га (для розташування багатоповерхового житлового будинку) дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки, а також проводити на вказаній земельній ділянці будь-які будівельні роботи;заборонити органам державної реєстрації, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, іншим акредитованим суб`єктам державної реєстрації прав, всім виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на яких покладаються функції державних реєстраторів вчиняти дії, спрямовані на державну реєстрацію за будь-якими особами прав на нерухоме майно, яке збудоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га для розташування багатоповерхового житлового будинку.

У судовому засіданні прокурор на задоволенні клопотання наполягає і просить клопотання слідчого задовольнити на підставах, що викладені у клопотанні. Власник майна в судове засідання не викликався, у відповідності до ч. 2 ст. 172 КПК України.

Дослідивши клопотання про арешт майна та додані до нього матеріали, заслухавши думку прокурора, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.
Згідно з пунктом 7 частини другої статті 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Пунктом 1 частини третьої статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до статей 94, 132, 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Такі дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням про арешт майна, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому КПК України порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання. У клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

З матеріалів клопотання слідчого про арешт майна встановлено, що слідчим відділом Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.12.2020 року за № 0000105, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Згідно короткого опису обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінальне правопорушення, вказано, що опрацюванням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєтру прав власності на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0214, що розташована за адресою: м.Святого Миколая, 53 у м.Запоріжжя та знаходиться в історичному ареалі міста Запоріжжя, що визначає певні обмеження в її використанні, планується будівництво, однак Міністерством культури України дозвіл на проведення будь-яких робіт не надавався, що може завдати істотної шкоди державним та громадським інтересам.

Частина 5 ст. 132 КПК України встановлює, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. Аналогічна вимога передбачена у ч.2 ст. 171 КПК України.

Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

В описі встановлених органом досудового розслідування обставин, зазначених у клопотанні, вказано про встановлення певних обставин судовими рішенням. Разом із тим, з опису обставин вказаних у клопотання та з судового рішення від 06.05.2019 року встановлено, що предметом судових рішень було нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці за адресою: м.Запоріжжя, вул. Святого Миколая, 53 у м.Запоріжжя, яке згідно опису обставин підлягає поверненню державі.

Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням вказаних обставин, стороною обвинувачення не доведено тих обставин, що це майно земельна ділянка, тоді як предметом судових рішень було нерухоме майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, а відтак, що накладення арешту на майно має на меті запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, тобто забезпечення збереження речових доказів.

Подане клопотання не містить обґрунтування наявності ризиків, а саме, можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а клопотанні взагалі про наявність ризиків не зазначено. В клопотанні не наведено, яке саме доказове значення має вищевказане майно, з огляду на правову кваліфікацію правопорушення, відомості про яке внесені до ЄРДР.

Сам факт внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України не є підставою для накладення арешту у розумінні положень ст. 170 КПК України, а клопотання, всупереч вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, не містить належного обґрунтування необхідності вказаного арешту.

Слідчий суддя зауважує, що арешт майна накладається не з метою охорони і збереження майна від чиїхось злочинних посягань, а у випадку, якщо це майно є речовим доказом і без його накладення у слідчого можуть виникнути складнощі, в отриманні цих доказів, внаслідок його знищення, відчуження.

Більш того, з тексту клопотання слідчого вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, встановлених органом досудового розслідування та посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження, а прокурором не доведено, що унаслідок застосування вищевказаного заходу забезпечення кримінального провадження може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий звернувся з клопотанням.

Ухвалою слідчого судді від 30.12.2020 року клопотання слідчого про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000105, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України- повернуто прокурору для усунення недоліків. Встановлено строк для усунення недоліків - 72 години.
Разом із тим, слідчий вдруге звернувся з клопотанням, аналогічним за змістом попередньому клопотанню, недоліки клопотання не усунув.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Крім того, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Клопотання прокурора в частині заборони вчиняти будь які дії, виходить за межі вимог ч. 11 ст. 170 КПК України та не входить до компетенції слідчого судді, а вимога заборонити органам державної реєстрації, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, іншим акредитованим суб`єктам державної реєстрації прав, всім виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на яких покладаються функції державних реєстраторів здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки;заборонити Департаменту архітектури та містобудування Запорізької міської ради здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га (для розташування багатоповерхового житлового будинку);заборонити будь-яким особам вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га (для розташування багатоповерхового житлового будинку) дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки, а також проводити на вказаній земельній ділянці будь-які будівельні роботи;заборонити органам державної реєстрації, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, іншим акредитованим суб`єктам державної реєстрації прав, всім виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, на яких покладаються функції державних реєстраторів вчиняти дії, спрямовані на державну реєстрацію за будь-якими особами прав на нерухоме майно, яке збудоване на земельній ділянці з кадастровим номером :01:014:0214 площею 1,1554 га для розташування багатоповерхового житлового будинку взагалі не узгоджується з положенням ст. 170 КПК України.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Враховуючи викладене, слідчий суддя, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, приходить до висновку, про відсутність підстав для накладення арешту на майно.

Керуючись ст. ст. 131-132, 170-173, 175, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Запорізькій області ОСОБА_4 про арешт майна по кримінальному провадженню № 0000105, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.12.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1