Житомирський апеляційний суд
Справа №277/271/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.407 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року. Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар
судового засідання ОСОБА_5
за участі:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10
захисника обвинуваченого
ОСОБА_11 -
адвоката ОСОБА_12
обвинуваченого ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_12 на ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року, якою обвинуваченим кримінальному провадженні № 277/271/19 0000170):

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Малий Яблунець, Ємільчинського району, Житомирської області, зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м. Малин, Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, по 03.12.2020 включно.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження № 277/271/19 0000170) про обвинувачення: ОСОБА_15 , за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України; ОСОБА_13 , за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК; ОСОБА_14 , за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 263, ч 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України; ОСОБА_16 , за ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України та ОСОБА_17 , за ч. 3 ст. 186 КК України.

05.10.2020, в судовому засідання прокурор ОСОБА_18 звернулась до Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим у кримінальному провадженні № 277/271/19 0000170) ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Задовольняючи вказане клопотання прокурора суд послався на те, що продовження вказаним у клопотання прокурора обвинуваченим такого запобіжного заходу як тримання під вартою обумовлене тим, що останні обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів та у разі зміни даного запобіжного заходу існують ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням адвокат ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, в якій просять, вказану ухвалу суду скасувати та застосувати відносно її підзахисного ОСОБА_13 менш суворий запобіжний захід, у виді домашнього арешту з покладенням на останнього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України та визначенням розміру застави.

Аргументуючи свої вимоги адвокат ОСОБА_12 вказує на те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та необгрунтованою, а зазначені в ній висновки несумісні з принципом верховенства права. При цьому зазначає, що обгрунтування цих висновків не надає належних підстав вважати, що продовження строків тримання під вартою її підзахисного є засобом запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Вказує також на те, що зазначена ухвала суду суперечить, як вимогам щодо дотримання положень національного законодавства так і вимогам щодо дотримання окремих положень норм практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), які стосуються застосування та продовження строку такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Посилається при цьому на те, що суд належним чином не дослідив всі обставини справи, не звернув уваги на недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які остання формально послалась у своєму клопотанні. Всупереч ст. 372 КПК України не зазначив мотивів неврахування доводів сторони захисту, а також належним чином не мотивував можливості застосування відносно обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

На думку апелянта, при продовженні строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_13 окремі положення практики Європейського суду з прав людини застосовані шаблонно, без врахування умов сьогодення.

Вказує про безпідставність тверджень суду першої інстанції з приводу того, що ОСОБА_13 вчинив злочини в яких він обвинувачується, оскільки це суперечить принципу презумпції невинуватості, а також на допущені процесуальні порушення щодо незазначення права на апеляційне оскарження свого рішення.

На думку адвоката ОСОБА_12 такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України з визначенням розміру застави буде достатнім, щоб нівелювати ті ризики зі сторони її підзахисного про які йдеться в оскаржуваній ухвалі суду та клопотанні прокурора.

Гарантіями того, що обвинувачений ОСОБА_13 не ухилятиметься від суду та з`являтиметься у судові засідання адвокат ОСОБА_12 вважає наявність у її підзахисного постійного місця проживання, дружини та малолітньої дитини, яка перебуває на його утриманні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_13 , які підтримали апеляційну скаргу, міркування прокурора ОСОБА_7 , яка заперечила щодо її задоволення, перевіривши ухвалу слідчого судді в межах, передбачених ст. 404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим та вмотивованим.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

- незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

- вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування.

Відповідно ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч.5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Крім цього, ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи, завжди має бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено у разі засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Зокрема, рішенням ЄСПЛ у справі «Кліш проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Алєксандер Марков проти Росії» передбачено, що національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, встановлені в судовому засіданні фактами.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Кобець проти України» передбачено, що суд при оцінці доказів повинен керуватись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Крім цього, п.51 рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції» передбачено, що попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути формою очікування обвинувального вироку.

В свою чергу, у рішенні ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001, ЄСПЛ зазначено, що суворість покарання є суттєвим елементом при оцінці ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

При вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_13 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд врахував: дані про особу останнього, згідно яких обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки; суспільну небезпеку правопорушень, в яких останній обвинувачується, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких. Крім цього, суд врахував те, що ОСОБА_13 вчинив кримінальні правопорушення у яких він обвинувачується під час умовно дострокового звільнення.

Обгрунтовуючи в оскаржуваній ухвалі наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які продовжують існувати і не зменшились, а саме того, що ОСОБА_13 може вчинити інше кримінальне правопорушення, суд правильно послався на те, що у разі визнання ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінальних правопорушень у яких він обвинувачується останньому загрожує достатньо суворе покарання, що відповідно до положень зазначеного вище рішення ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» дає суттєві підстави вважати про існування таких ризиків.

З приводу існування вказаного в ухвалі суду ризику про те, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, то такий ризик також належним чином обгрунтований, насамперед тим, що на даній стадії судового розгляду не допитані всі свідки цього кримінального провадження.

Враховуючи вищевказане, а також те, що на даний час триває розгляд провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_13 та мотивами, на підставі яких воно було прийняте, оскільки дане рішення базується на підтверджених матеріалами провадження фактах, відповідає вимогам норм національного законодавства та нормам міжнародного права, які повинні застосовуватись при прийнятті такого роду процесуальних рішень, а також відповідає меті продовження зазначеного запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Таким чином, доводи адвоката ОСОБА_12 про те, що суд належним чином не дослідив всі обставини провадження, в тому числі дані про особу обвинуваченого та обставин щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України є безпідставними.

Крім цього, апеляційний суд погоджується з аргументацією суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування відносно обвинуваченого менш суворо запобіжного заходу, оскільки така заміна запобіжного заходу, враховуючи вищевказані дані про особу останнього, а також наявні ризики у провадженні не надають достатніх підстав вважати, що ОСОБА_13 належним чином буде виконувати передбачені Законом обов`язки обвинуваченого.

З цих же підстав, апеляційний суд також не вважає доцільним задовольнити апеляційні вимоги адвоката про заміну ОСОБА_13 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з визначенням застави.

В свою чергу, такі висновки суду першої інстанції спростовують апеляційні доводи адвоката ОСОБА_12 про те, що в ході прийняття оскаржуваного рішення не було проаналізовано можливість застосування відносно обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів.

З приводу апеляційних доводів адвоката ОСОБА_12 про те, що при прийнятті оскаржуваної ухвали суду окремі положення практики Європейського суду з прав людини застосовані шаблонно, без врахування умов сьогодення, то вони також є безпідставними, оскільки при обгрунтуванні своєї ухвали суд посилається не лише на рішення ЄСПЛ «W.v. Switzerland judgement» of 26 January 1993, Series A no.254-A, p.15, §30)., на якому акцентує свою увагу в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_12 , а й на інші рішення ЄСПЛ зміст положень яких є однозначним для розуміння та застосування у судовій практиці.

Крім цього, також є безпідставними і апеляційні доводи адвоката про те, що суд у своїй ухвалі, в порушення принципу презумпції невинуватості, за відсутності обвинувального вироку вказав на вчинення її підзахисним злочинів в яких він обвинувачується, а також про відсутність можливості оскарження даного рішення в апеляційному порядку, оскільки такі порушення не впливають на вирішення питання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

З приводу рішення суду про безпідставність визначення обвинуваченому ОСОБА_13 застави, при продовженні строку тримання під вартою, то таке рішення також є законним і обгрунтованим, оскільки відповідає положенням ч.4 ст.183 КПК України, згідно яких суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Апеляційний суд також погоджується з таким рішенням суду та враховуючи вищевказане підстав для визначення ОСОБА_13 розміру застави не вбачає.

Строк на який оскаржуваною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_13 продовжено запобіжний захід також визначено вірно.

Будь-яких інших процесуальних порушень, які можуть бути підставою для скасування чи зміни вищевказаної ухвали суду також не вбачається.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_12 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 05 жовтня 2020 року, якою обвинуваченим у кримінальному провадженні № 277/271/19 0000170) ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою по 03.12.2020 включно - без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її оголошення й оскарженню не підлягає.

Судді: