ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/6468/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/3501/20 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05.10.2020 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 03.12.2020 року, включно (а.с.8-9).

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що доцільно продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задля запобігання ризикам, передбачених ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати, та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , та застосувати до останнього запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 43940.00 грн.

В апеляційній скарзі захисник послався на те, що стороною обвинувачення не обґрунтовано підозру, наявність ризиків.

Також послався нате, що суддею суду першої інстанції не було перевірено клопотання прокурора на відповідність вимогам ст. 184 КПК України, а прокурор не надав суду належні та допустимі докази, не посилається на них в клопотання про продовження строку тримання під вартою, які давали б підстави обвинувачувати ОСОБА_10 , що на думку апелянта свідчить про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вважає за можливе застосування застави до ОСОБА_10 , як міра запобіжного заходу у розмірі 20 розмірі прожиткового мінімумів для працездатних осіб, що обґрунтовує відсутністю заявленого потерпілою позову про відшкодування шкоди, та небажання останньої приймати участь в судовому процесі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор вважав оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, просив залишити вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченого без задоволення.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.4 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих їм злочинів можуть вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції було взято до уваги особу ОСОБА_7 , тещо останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а саме напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала такого нападу, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, за який передбаченого покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років позбавлення волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням викладеного, та конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 , якому інкримінується тяжкий злочин, те, що судовий розгляд триває, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, з метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, те, що суд першої інстанції оцінив в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, такі, як, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, апеляційний суд, вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відповідно до практики ЄСПЛ викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України» встановлено, що «продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Що стосується доводів про те, що суддею суду першої інстанції не було перевірено клопотання прокурора на відповідність вимогам ст. 184 КПК України, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки порушення вимог вказаної статті апеляційними судом не встановлено.

Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги щодо відсутності позовної заяви потерпілої про відшкодування шкоди, що на думку апелянта свідчить про її відсутність, та не бажання потерпілої приймати участь в судовому процесі, як на підстави для застосування до ОСОБА_10 застави, як міри запобіжного заходу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб, оскільки такі доводи не спростовують існування, як вірно встановив суд першої інстанції, ризиків, передбачених п.1 та 5 ст. 177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05.10.2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 03.12.2020 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4