Житомирський апеляційний суд
Справа №277/271/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №0000170 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про заміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 та задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 08 жовтня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України та визначенням розміру застави. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону, без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що приймаючи рішення суд невірно застосував практику Європейського суду з прав людини та не розглянув можливості застосування відносно обвинуваченого інших (альтернативних) запобіжних заходів. Вказує, що суд не врахував належним чином особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який має постійне місце проживання, одружений, а також має на утриманні малолітню дитину. Крім того, вважає, що прокурором в судовому засіданні та суддею не було належним чином обґрунтовано наявності жодного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Вважає, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення не може бути виправданням продовження тримання його під вартою.
В ухвалі суду зазначено, що в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області знаходиться кримінальне провадження №0000170 від 27.05.2018 року по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.1 та ч.2 ст.263, ч.1 та ч.3 ст.357 КК України та інших.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, які слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

З`ясувавши думку захисника та обвинуваченого ОСОБА_8 , які вважали можливим застосування до обвинуваченого домашнього арешту, враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, які було скоєно під час умовно-дострокового звільнення, характер та обставини вказаних кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року № 4-р/2019 положення частини другої статті 392 щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Проте, кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на домашній арешт, колегія суддів не переглядає.
Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №277/271/19, в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000170 року по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.2 ст.263, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України та інших.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В ч. 2 цієї статті встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 331 КПК України.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого насильницького злочину (ч.4 ст.187 КК України), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років.

Також судом враховано міцність соціальних зв`язків ОСОБА_8 , обвинувачення останнього у вчиненні злочинів в період умовно-дострокового звільнення, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме : можливість переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, свідка, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.
Вказані обставини підтвердив прокурор і при апеляційному розгляді даного провадження.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Доводи апеляційної скарги про те, що застосування судом першої інстанції рішення ЄСПЛ «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року не відповідає умовам сьогодення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвала суду не ґрунтується лише на вказаному рішенні. Крім того, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» не зобов`язує суди застосовувати практику ЄСПЛ за певні періоди.
Вказання апелянтом на те, що в ухвалі суду відсутні посилання на докази існування ризиків та автоматичне продовження судом запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду.
Як вбачається зі змісту ухвали суду, судом було встановлено, що ризики, які існували при обранні відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, а тому наявні підстави для продовження раніше застосованого запобіжного заходу відносно останнього. Наведене не суперечить вимогам ст. 199 КПК України.
Зазначення апелянтом про те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки не може свідчити про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не змінилась з часу попереднього продовження запобіжного заходу, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.
Твердження апелянта про те, що суд безпідставно зазначив наявність майже усіх ризиків, передбачених нормами КПК України, не свідчить про помилковість висновків суду, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду, яка відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 серпня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено дію раніше застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 жовтня 2020 року без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :