Справа № 351/2487/19
Провадження № 11-кп/4808/408/20
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000458 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Красник Верховинського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, який працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,

визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів терміном на 3 роки; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат за проведення експертиз,
з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, вважає вирок суду незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину, особі обвинуваченого, ступеню суспільної небезпеки вчиненого, пом`якшуючим та обтяжуючим вину обставинам, внаслідок м`якості. Вважає, що судом в достатній мірі не були враховані наслідки вчинення кримінального правопорушення, а саме загибель ОСОБА_11 , а також тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, становить підвищену суспільну небезпеку, а також те, що злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння, а тому обраний вид та міра покарання є явно неспіврозмірною вчиненому. Апелянт вважає, що призначення покарання із застосування вимог ст. 75 КК України унеможливлює виконання превентивної (виховної) функції кримінальної відповідальності в цілому, чим фактично демонструється безкараність засуджених, які вчинили тяжкі злочини. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 , 23.07.2019р. близько 03:10 год., керуючи автомобілем марки «AUDI 80», реєстраційний номер НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, що суперечить вимогам п. 2.9а ПДР України та значно знижує реакцію і унеможливлює належним чином оцінювати дорожню обстановку, рухався автодорогою сполученням «Снятин-Косів-Старі Кути» у напрямку м. Косів.

Під час проїзду заокругленої ділянки автодороги, що у населеному пункті с. Горішнє Залуччя Снятинського району, де максимально-дозволена швидкість руху складає 50 км/год, ОСОБА_7 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не обрав безпечної швидкості руху, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості, яка б дозволяла безпечно проїхати дану ділянку дороги, не справився з керуванням, виїхав за межі проїзної частини та лівого узбіччя, внаслідок чого відбулося перекидання автомобіля та зіткнення з деревом.

При цьому ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п. 1.5., згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров"ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 2.9., (п.п. а) в якому зазначено, що водієві забороняється, керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

п. 12.1., у якому вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

У результаті ДТП, пасажирка автомобіля ОСОБА_11 , яка сиділа на передньому сидінні, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, набряку головного мозку, крововиливу під оболонки головного мозку, що підтверджується морфологічними даними розтину трупа: набряк головного мозку та легень, наявність крововиливу під мякі оболонки головного мозку, повнокров`я внутрішніх органів, темна рідка кров та судово-гістологічним дослідженням фрагментів внутрішніх органів: субарахноїдальний крововилив, набряк та набухання головного мозку, від яких наступила смерть.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив призначити більш суворіше покарання обвинуваченому, а саме без застосування ст. 75 КК України;

- обвинувачений та його захисник не підтримали доводи апеляційної скарги, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, просили вирок суду залишити без змін;

- потерпіла не підтримала доводи апеляційної скарги прокурора, просила вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України, та суд першої інстанції дотримався вимог вказаної норми закону, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, та сторонами не оспорюються.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Апелянт висловив свою незгоду в частині обрання судом першої інстанції відносно ОСОБА_7 занадто м`якого покарання.

В той же час, колегія не погоджується з вказаними доводами апелянта, вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Саме через загальні засади призначення покарання, реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Вказані вимоги закону дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

У ст. 17 Закону від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ним злочину.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обрав законне та найбільш доцільне покарання, виходячи як з характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим злочину, даних про його особу, а також обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також особистого ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, його поведінку після злочину.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Так, одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст. 8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, нарішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Вчинене кримінальне правопорушення ОСОБА_7 відноситься до тяжкого злочину з необережної форми вини до наслідків дорожньо-транспортної пригоди, які в даному конкретному випадку полягали у вигляді смерті потерпілої, проте приймаючи рішення в частині обрання виду та міри покарання, враховується й принцип індивідуалізації покарання.

Під час апеляційного провадження, за ініціативою суду, повторно досліджені данні про особу обвинуваченого, що містяться в матеріалах провадження, зокрема те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягається вперше (а.п. 63), задовільно характеризується за місцем мешкання (а.п. 40, 67), є військовозобов`язаним (а.п. 37-39) та приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях(а.п. 41-44; 74-81), має нагороди та відзнаки як військовослужбовець (а.п. 46-50); на обліку у лікарів наркологів та психіатрів не перебуває (а.п. 64-65); має на утриманні двох неповнолітніх дітей (а.п. 68-69; 71-73); має посвідчення ветерана війни учасників бойових дій (а.п. 70).

Також досліджено досудову доповідь органу пробації щодо можливості виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, внаслідок того, що останній не становить високої небезпеки для суспільства (а.п. 21-22) та заяву потерпілої ОСОБА_10 про відсутність майнових та моральних вимог до обвинуваченого, з одночасним проханням суворо не карати, з призначенням покарання не пов`язаного із реальним позбавлення волі (а.п. 32).

В ході судового засідання допитано потерпілу ОСОБА_10 , яка пояснила, що в неї є троє своїх дітей, що діти ОСОБА_7 дійсно проживають разом з ним, та саме він займається їх утриманням та вихованням. Вважає, що перевиховання ОСОБА_7 можливо без ізоляції від суспільства.

Обвинувачений ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції не заперечував проти того, що він дійсно керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, пояснюючи це тим, що його загибла дружина наполягала на необхідності терміново забрати посилку від її подруги, що й змусило його сісти за кермо. Щиро кається у вчиненому.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, поведінку винного, а також сукупність всіх обставин вчиненого діяння, індивідуалізацію кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що до ОСОБА_7 можливо застосувати ст. 75 КК України, а саме із звільненням від відбування покарання з випробуванням, за умови повного визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, наявності на утриманні ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей, позиції потерпілої, та того, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної від повільності не притягувався.
Колегія суддів вважає, що саме таке покарання є необхідним, справедливим, та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання апелянта на те, що тяжкість вчиненого злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, становить підвищену суспільну небезпеку, а також на те, що злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння, самі по собі не можуть бути безумовними підставами для зміни покарання та його посилення.

Суд першої інстанції врахував в достатній мірі конкретні обставини справи, згідно яких, ОСОБА_11 , керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, порушив вісім пунктів Правил дорожнього руху України, не справився з керуванням, виїхав за межі проїзної частини та лівого узбіччя, внаслідок чого відбулось перекидання автомобіля з наїздом на дерево, що призвело до тяжких наслідків спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11 , яка була пасажиркою у вказаному автомобілі.
При цьому, з врахуванням наявних обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, задовільних відомостей, що характеризують ОСОБА_7 , поведінки обвинуваченого після ДТП, його ставлення до вчиненого, думки потерпілої ОСОБА_10 щодо обрання міри покарання обвинуваченому, є підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із звільненням на підставі ст.ст. 75,76 КК України від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням певних обов`язків.

Загибель потерпілої ОСОБА_11 від неправомірних дій ОСОБА_7 , який перебував за кермом у стані алкогольного сп`яніння, призвело до позбавлення двох малолітніх дітей матері, в той же час той факт, що ОСОБА_7 є їх батьком та єдиним годувальником цих дітей, на думку колегії суддів, є виправданим для залишення вироку суду першої інстанції в частині покарання без змін, що відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів враховувала положень ст. 414 ККПК України, згідно якої, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним діяння та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного покарання є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню,

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418, 419КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 09.07.2020 року щодо ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4