Провадження № 1-кп/761/2620/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року

Шевченківський районний суд міста Києва в складі: колегії суддів головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт відносно

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігів, Чернігівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України (внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003147 від 02 квітня 2014 року),

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України КК України.

При проведенні підготовчого судового засідання прокурор вважає за необхідне призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, оскільки вважає, що при проведенні досудового розслідування органом досудового слідства виконані всі вимоги КПК України.

Захисники та обвинувачений не заперечували проти призначення обвинувального акту до судового розгляду.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчинення особливо тяжкого злочину, встановлені ризики під час його обрання продовжують існувати та вони не зменшилися.

Захисники та обвинувачений заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, вказали на необґрунтованість ризиків.

Суд, заслухавши доводи сторін підготовчого судового провадження, дослідивши наявні матеріали, дійшов висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, виходячи з такого.

Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором.

Ця ж норма передбачає, що обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

При цьому, п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається із змісту обвинувального акта ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України, при цьому в обвинувальному акті міститься також прізвище та ініціали іншого співучасника вказаних кримінальних правопорушень ОСОБА_11 .

При цьому, дані про ухвалення відносно ОСОБА_11 вироку та набрання ним законної сили, в матеріалах справи відсутні.

Отже, пряме зазначення конкретного прізвища особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів спільно з ОСОБА_9 , за відсутності визначеного його процесуального статусу у кримінальному провадженні, відсутності даних про наявність щодо цієї особи обвинувального вироку, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.

Незважаючи на те, що обвинувальний акт, складений лише відносно ОСОБА_9 , втім зміст цього процесуального документу стосується обвинувачення у цих же злочинах й іншої особи ОСОБА_11 .

Зазначене, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , і про які у будь-кому разі він повинен бути чітко обізнаним та обрати власну правову позицію захисту.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення Суду від 19 грудня 1989 року в справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82 п. 79).

Також Європейський суд констатував, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення Суду від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 52).

Таким чином, обвинувачення повинно бути сформульовано повно, чітко та зрозуміло і узгоджуватися з наведеною правовою кваліфікацією. Це обумовлено, зокрема, необхідністю забезпечення права на захист, оскільки особа повинна знати від якого обвинувачення захищатись, та з огляду на висунуте їй обвинувачення обирати правову позицію захисту.

Окрім того, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_9 містяться твердження про вчинення останнім кримінального правопорушення, а саме констатація вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.190 КК України за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, якою останній визнаний винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, та інші висловлювання, які створюють упереджене ставлення до ОСОБА_9 .

З положень ст. 17 КПК України слідує, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого ( АДРЕСА_2 ; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України»: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Однак, у цьому кримінальному провадженні обвинувальний акт містить формулювання, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону та не кореспондуються з позицією ЄСПЛ з цього питання у зв?язку із порушенням презумпції невинуватості.

Крім того, в наявному обвинувальному акті висунуто обвинувачення за ч.3 ст.358 КК України з відповідним формулюванням правової кваліфікації, оскільки не зазначено визначену інкримінованою статтею особу, яка мала на меті його використання.

А також, суд звертає увагу, що стаття 358 КК України зазнавала змін у 2011 та у 2016 роках, при цьому події мали місце у 2013 році, однак в обвинувальному акті не зазначена редакція даної статті чинна на момент вчинення кримінального правопорушення, що має суттєве значення для визначення правової кваліфікації.

Крім того, в обвинувальному акті наявна дата прийняття процесуального рішення 26.09.2020, яка ще не настала, що є очевидним недоліком тексту обвинувального акту, який необхідно усунути.

При цьому, суд звертає увагу, що наявність в обвинувальному акті неконкретного формулювання обвинувачення та правової кваліфікації може стати перешкодою у виконанні вимог статті 348 КПК України, а саме в роз`ясненні обвинуваченій суті обвинувачення та є очевидним недоліком тексту обвинувального акта, враховуючи, що зміна обвинувачення в суді є лише правом прокурора, а не його обов`язком.

На підставі наведеного, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 не відповідає положенням Кримінальний процесуальний кодекс України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд повертає обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Таким чином, обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 підлягає поверненню прокурору.

Щодо вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_9 у вигляді домашнього арешту суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 315 КПК України визначено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Так, ухвалою слідчого судді від 12 червня 2020 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту до 09 серпня 2020 року включно.

Вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під домашнім арештом ОСОБА_9 , судом враховуються пояснення сторони захисту щодо стану соціальних зв`язків підозрюваного та відсутності у нього наміру переховуватися від суду, при цьому судом також враховано дані про особу обвинуваченого, який, згідно даних обвинувального акту, раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким, відповідно відомостей, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування двічі надавався дозвіл на його затримання з метою приводу до суду, що доводить суду можливість вчинення дій, спрямованих на незаконний вплив на свідків та потерпілого, які судом ще не допитані, та переховуватися від суду, що у своїй сукупності свідчить про те, що продовжують існувати ризики, які були враховані при прийнятті рішення про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 , а тому суд приходить до висновку про те, що запобіжний захід відносно останнього у виді тримання під домашнім арештом необхідно продовжити на два місяці.

Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Підстав для зміни на даний час запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 на інший, більш м`який, на чому наполягає сторона захисту, зважаючи на відсутність будь-якого належного обґрунтування існування стримуючих факторів для останнього та продовження подальшого існування ризиків, визначених ст. 177 КПК України суд не вбачає.

Керуючись ст. 314, ст. 372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003147 від 02 квітня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_9 повернути прокурору.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під домашнім арештом до 05 жовтня 2020 року.

Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

-не залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період з 22.00 год. по 06.00 год. наступного дня

-прибувати за першою вимогою до прокурора, слідчого, суду

-не відлучатися за межі м. Києва без дозволу слідчого, прокурора, суду

-повідомляти слідчого, прокурора суд про зміну свого місця проживання.

-Контроль за виконанням ухвали покласти на органи Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Судді: