ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/296/21 Справа № 180/155/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7
представника спеціальної
навчально-виховної установи ОСОБА_8
особи, стосовно якої застосовано
заходи виховного характеру
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000234 за апеляційною скаргою заступника Генерального прокурора ОСОБА_10 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року про застосування примусових заходів виховного характеру щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, відомості про вчинення кримінального правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.04.2018 року за №0000234 стосовно ОСОБА_9 задоволено.
Застосовано до неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей та підлітків(професійного училища соціальної реабілітації), на строк, що не перевищує трьох років.
Початок строку примусових заходів виховного характеру ОСОБА_9 постановлено відраховувати з моменту його доставки до спеціальної начально-виховної установи.
Рішення суду обґрунтовано тим, що суд вважав недоцільним і неефективним застосування таких примусових заходів виховного характеру, як передача неповнолітнього під нагляд опікуна, оскільки як пояснила у судовому засіданні його опікун ОСОБА_11 , вона не має впливу на неповнолітнього ОСОБА_9 , останній втікає з дому, веде аморальний спосіб життя, крім того і сам неповнолітній ОСОБА_9 підтвердив, що його опікун не має на нього впливу. З огляду на викладене, суд, вважав, що законний представник ОСОБА_11 опікун неповнолітнього, не забезпечить належний нагляд за неповнолітнім. Жоден інший примусовий захід виховного характеру не забезпечить його виправлення, крім направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи на строк, що не перевищує 3 років.

Заступник Генерального прокурора ОСОБА_10 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.07.2019 року.
Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.07.2019 року змінити, пом`якшивши призначений ОСОБА_9 примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально виховної установи для дітей і підлітків (професійного училища соціальної реабілітації), визначивши строк - 1 рік 6 місяців. В решті ухвалу залишити без змін.
Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження прокурор посилається на те, що порушення, допущені судом, Офісом Генерального прокурора виявлено після спливу, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, строку на апеляційне оскарження ухвали Нікопольського міськрайонного суду від 01.07.2019 року, а саме під час моніторингового візиту, який здійснено 05.11.2020 року спільно з представником Уповноваженого Верховної ради з прав людини з питань дотримання прав дитини та сім`ї, до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації, де утримуються неповнолітні, до яких застосовано примусові заходи виховного характеру.
Оскільки обласною прокуратурою не було поінформовано Офіс Генерального прокурора про таку ухвалу суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 , ці дані стали відомими лише під час перевірки, проведеної в спеціальній навчально-виховній установі для дітей та підлітків. Тож, на думку прокурора, вказане свідчить про поважність причин пропущення строку, визначеного ч. 2 ст. 395 КПК України, на оскарження зазначеного судового рішення в апеляційному порядку.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки всупереч вимогам законодавства судом першої інстанції не зазначено конкретний строк поміщення ОСОБА_9 до спеціальної навчально виховної установи для дітей та підлітків, чим допущено неправильне тлумачення закону України про кримінальну відповідальність, яке суперечить його точному змісту.
Зазначає, що неповнолітнього поміщено до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації 09.08.2019 року. Згідно з ухвалою суду, з того дня відраховується початок строку застосування примусових заходів виховного характеру. У квітні 2021 року він досягне повноліття, проте кінцевий термін перебування його в установі закінчується 09.08.2022 року, коли йому вже виповниться 19 років 4 місяці.
Звертає увагу прокурор і на те, що судом положення міжнародно-правових актів та національного закону повною мірою не враховано та залишено поза увагою те, що ОСОБА_9 є дитиною, позбавленою батьківського піклування, вчинене ним суспільно-небезпечне діяння відноситься до категорії нетяжких, заподіяні потерпілому збитки відшкодовані шляхом повернення викраденого майна. Як наслідок, ОСОБА_9 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків направлено на максимальний строк, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України, що свідчить про невідповідність призначеного строку примусового заходу виховного характеру тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього.

Заслухавши суддю-доповідача, думки прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію неповнолітнього ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_7 та представника виховного закладу, які, кожен окремо, залишили питання вирішення апеляційної скарги прокурора на розсуд суду, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Вирішуючи питання про дотримання апелянтом строку апеляційного оскарження, колегія суддів виходить з наступного.
Так, згідно з ч.1 ст. 395 КПК України апеляційна скарга подається на судові рішення, ухвалені судом першої інстанції, - через суд, який ухвалив судове рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на інші ухвали суду першої інстанції - протягом семи днів з дня її оголошення.
Частиною 1 статті 117 КПК України визначено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає в себе, у тому числі, право доступу до правосуддя, право на захист особисто чи за участю захисника.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Як зазначено прокурором в апеляційній скарзі, оскільки обласною прокуратурою не було поінформовано Офіс Генерального прокурора про таку ухвалу суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 , порушення, допущені судом, були виявлені Офісом Генерального прокурора вже після спливу встановленого строку на апеляційне оскарження ухвали Нікопольського міськрайонного суду від 01.07.2019 року, а саме під час моніторингового візиту, який було здійснено 05.11.2020 року спільно з представником Уповноваженого Верховної ради з прав людини з питань дотримання прав дитини та сім`ї, до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації, де утримуються неповнолітні, до яких застосовано примусові заходи виховного характеру.
Отже, враховуючи, що не зазначення у судовому рішенні конкретного строку направлення ОСОБА_9 до спеціального навчально-виховного закладу для дітей, які потребують особливих умов виховання, порушує право неповнолітнього на свободу та особисту недоторканість, вказана підстава для поновлення строків на оскарження виправдовує втручання у принцип остаточності судового рішення.
Таким чином, зазначені вище обставини, на думку колегії суддів підтверджують те, що строк на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції від 01 липня 2019 року пропущений заступником Генерального прокурора з поважних причин, а тому є підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного судового рішення.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій в поданій апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.
Водночас, слушними в даному випадку є апеляційні вимоги прокурора стосовно зміни ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року щодо ОСОБА_9 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного судом примусового заходу виховного характеру тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для скасування або зміни судового рішення, суд апеляційної інстанції в даному провадженні має керуватися статтями 412 - 414 КПК України.
Відповідно до змісту вказаної норми закону, підставами для скасування або зміни зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Як витікає з вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Даних вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КК України примусові заходи виховного характеру, передбачені ст. 105 КК України, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу України.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України до такої особи може бути застосовано такий примусовий захід виховного характеру, як направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років.
Статтею 8 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні станови для неповнолітніх» від 24.01.1995 передбачено, що до професійних училищ соціальної реабілітації направляють неповнолітніх віком від 14 років. Дітей тримають у зазначених установах у межах встановленого судом терміну, але не більше трьох років.
Відповідно до п. 31 Положення про професійне училище соціальної реабілітації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.1993 № 859, до училищ направляються діти віком від 14 до 18 років. Лише у виняткових випадках, якщо це необхідно для завершення навчального року або професійної підготовки, строк перебування в установі за рішенням суду може бути продовжено до 19 років.
Аналізуючи п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року№2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» слід зазначити, що згідно зі ст. 8 Закону України «Про органи і служби у справах неповнолітніх та спеціальні станови для неповнолітніх» від 24 січня 1995 р. до загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації направляють неповнолітніх віком від 11 до 14 років, а до професійних училищ соціальної реабілітації - віком від 14 років.
Так, учнів тримають у зазначених установах у межах установленого судом строку, але не більше трьох років: у загальноосвітніх школах соціальної реабілітації - до досягнення ними 14 років, у професійних училищах соціальної реабілітації - 18 років, а у виняткових випадках (якщо це необхідно для завершення навчального року або професійної підготовки) за рішенням суду - відповідно 15 і 19 років.
Відповідно п.12 постанови Пленуму у постанові судді чи ухвалі суду про направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи мають бути зазначені тип цієї установи і строк його тримання у вказаній установі, який суд визначає відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України, враховуючи при цьому необхідність завершення учнем навчального року в школі чи професійної підготовки в училищі.
Тобто в ухвалі суду про направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи мають бути зазначені тип цієї установи (загальноосвітня школа соціальної реабілітації чи професійне училище соціальної реабілітації - залежно від віку неповнолітнього та його загальноосвітньої підготовки) і строк його тримання там, який суд визначає відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 КК, враховуючи при цьому необхідність завершення учнем навчального року в школі чи професійної підготовки в училищі.
Всупереч зазначеним вимогам законодавства судом першої інстанції в резолютивній частині ухвали не зазначено конкретний строк поміщення ОСОБА_9 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей та підлітків, чим допущено неправильне тлумачення закону України про кримінальну відповідальність, яке суперечить його точному змісту.
Разом з цим, неповнолітнього ОСОБА_9 поміщено до Макіївського професійного училища соціальної реабілітації 09.08.2019 року і згідно з ухвалою суду, з цього дня відраховується початок строку застосування примусових заходів виховного характеру до останнього. 03 квітня 2021 року він досягне повноліття, проте кінцевий термін перебування його в установі закінчується 09.08.2022 року, коли йому вже виповниться 19 років 4 місяці.
Крім того, мінімальними стандартними правилами ООН, що стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила), підписаними Україною 29.11.1985 року, визначено, що система правосуддя спрямована на забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були пропорційно відповідними їх особистості та обставинам вчиненого правопорушення.
Відповідно до положень глави 38 КПК України передбачено додаткові гарантії захисту прав і свобод неповнолітніх. Статтею 485 цього Кодексу визначено, що у кримінальному провадженні стосовно неповнолітнього досліджуються дані про особу неповнолітнього, умови його життя і виховання, ставлення неповнолітнього до вчиненого ним діяння тощо.
Проте судом першої інстанції під час розгляду клопотання вказані положення міжнародно-правових актів та національного закону повною мірою не було враховано та залишено поза увагою те, що ОСОБА_9 є дитиною, позбавленою батьківського піклування, вчинене ним суспільно-небезпечне діяння відноситься до категорії нетяжких, заподіяні потерпілому збитки відшкодовані шляхом повернення викраденого майна, що мало наслідком те, що ОСОБА_9 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків було направлено на максимальний строк, передбачений п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України, що свідчить про невідповідність призначеного строку примусового заходу виховного характеру тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені порушення є процесуально неприпустимим при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що мало наслідком неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом примусового заходу виховного характеру тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння та особі неповнолітнього, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.
Так, згідно ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:
1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;
2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;
3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;
4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Відповідно до статті 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:
1) неповнота судового розгляду;
2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;
3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;
4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному конкретному випадку у зв`язку із встановленням під час апеляційного розгляду помилковості висновків суду оскаржувана ухвала Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року підлягає зміні, що цілком узгоджується з нормами діючого кримінального процесуального законодавства.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Поновити заступнику Генерального прокурора ОСОБА_10 пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_9 .
Ухвалу від 01 липня 2019 року про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_9 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України - змінити.
Вважати неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, до якого застосовано примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей та підлітків (професійного училища соціальної реабілітації) на строк 1 рік 6 місяців.
В решті ухвалу залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4