Справа № № 585/3807/19
Номер провадження 1-в/585/81/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
09 листопада 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбуття покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком суду, -

встановив:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_6 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.05.2007 з клопотанням, в якому просить звільнити його від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду.
В обґрунтування клопотання ОСОБА_4 зазначив, що на сьогоднішній день він з 04.03.2004 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. З зазначеної дати по 19.02.2008 йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахований строк попереднього ув`язнення у строку постання, а тому ОСОБА_4 відбув більше 20 років позбавлення волі. Засуджений просить застосувати відносно нього практику Європейського суду, а саме, рішення «Петухов проти України» від 12.03.2019, «Вінтер та інші проти об`єднаного королівства» від 09.07.2013 та звільнити його від відбування покарання на підставі відбуття ним строку покарання відповідно до ст. 152 КВК України, ст.80 КК України, оскільки заявник вважає, що він відбув призначений строк покарання. Станом на 2004 р. діяв Кримінальний кодекс України у ред. 1960 року, який не передбачав і не дозволяв тримати особу в ув`язненні більше 15 років за рішенням суду і більше 20 років - у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. Він же ( ОСОБА_7 ) відбув більше 20 років позбавлення волі, а це більше встановлених (дозволених) меж Кримінальним кодексом України ред.1960 року. Норми кримінального кодексу України, які встановлювали можливість заміни в порядку помилування на строк "до 25 років" (КК України ред.1960 року після 04 квітня 2000 року) і на строк "не менше 25 років" (КК України ред. 2001 року) не мають зворотної дії в часі відповідно оскільки погіршують становище засудженого, а тому не можуть до нього застосовуватися. В той же час, ст. 25-2 КК України (ред.1960 р.) та ст. 64 КК України (ред.2001 року) не встановлюють довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення чи покарання у вигляді ув`язнення протягом усього життя до біологічної смерті засудженого. Тому безпідставне і незаконне будь-яке твердження і тлумачення довічного позбавлення волі як безстрокового, безкінечного ув`язнення, до смерті засудженого, так як це не передбачено законом, а відповідно до п.22 ч.1 ст. 92 Конституції України «виключно законами України визначаються: 22) діяння, які є злочинами та відповідальність за них», а частина 2 ст. 19 Конституції України встановлює, що «органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». Тобто для обмеження законного і Конституційного права на свободу та особисту недоторканість в такому вигляді, обсязі та об`ємі необхідна пряма і незворотна норма закону, яка встановила б довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення протягом всього життя аж до смерті засудженого. Однак наразі нічого навіть схожого в Кримінальному кодексу України не має. Натомість ст. 73 КК України ред. 2001 року встановлює, що «строки покарання обчислюються в роках, місяцях та годинах, при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення у днях». Тому строк покарання у вигляді довічного позбавлення волі має обчислюватися відповідно до ст. 73 КК України роками, місяцями, годинами, днями. Таким чином, для визначення часових меж покарання у вигляді довічного позбавлення волі треба виходити з норм Кримінального кодексу України, чинних на час вчинення кримінального діяння, за який було засуджено особу, з верховенства права та норм Конституції України як норм прямої дії, що мають найвищу юридичну силу, норм міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, рішень Європейського союзу з прав людини як норм права, що мають вищу юридичну силу, ніж законодавство України, Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Конституція (як і закони України) не містить жодної норми, яка б дозволяла позбавити людину свободи, ув`язнити, тримати в ув`язненні довше, ніж 15 років - за рішенням суду і 20 років - у випадку заміни смертної кари в порядку помилування (станом на час вчинення злочину), а тому довічне позбавлення волі як скасування конституційного права на свободу та особисту недоторканість це - свавільне і незаконне тлумачення, яке не ґрунтується на законі і не підкріплене жодними нормами закону. Більше того, норми закону якраз встановлюють неможливість позбавлення людини права на свободу і неможливість безкінечного ув`язнення. Ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати і можливості звільнення є порушенням ст. 3 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", тобто є нелюдським, жорстоким, таким, що принижує, поводженням чи покаранням. Суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Застосування судами Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод має здійснюватись з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Враховуючи положення статті 9 Конституції України, статті 26 Віденської конвенції, статей 15, 19 Закону № 1906-ІV, міжнародно-правовий принцип сумлінного виконання міжнародних зобов`язань, при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, крім Конституції України. Тобто, якщо таким міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України. Таким чином, при тлумаченні ст.ст. 25, 25-1 КК України (ред.1960 р.) необхідно враховувати і керуватися в тому числі нормою права з Рішення Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року в справі "Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства" (заяви № 66069/09, 130/10 і 3896/10), яким встановлено порушення ст. 3 Конвенції (щодо безстрокового ув`язнення, до смерті ув`язненого, яке не передбачає звільнення). Наразі нема жодного закону, жодної норми жодного закону, які б встановлювали довічне позбавлення волі як безстрокове безкінечне ув`язнення протягом всього життя до смерті засудженого. Таким чином, засуджений ОСОБА_4 переконаний що відносно нього закінчилися всі максимально можливі строки позбавлення волі, встановлені законом, який діяв під час вчинення кримінального діяння - 15 років і 20 років (ст. 25 КК України ред. 1960 року). В зв`язку з чим він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 152 КВК України (в зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду). Також як на підстави свого звільнення засуджений посилається на закінчення строку давності виконання обвинувального вироку щодо нього. І оскільки ОСОБА_4 від відбування покарання не ухилявся та не вчиняв жодного злочину, то як він вважає є всі підстави застосування до нього строку давності виконання обвинувального вироку, при цьому засуджений посилається в тому числі на положення ст. 49, 80 КК України (ред.1960 року), ч.4 ст. 84 КК України (ред. 2001р.).

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав своє клопотання, посилаючись на викладені в ньому підстави.

Захисник ОСОБА_5 підтримала позицію засудженого.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки останнє не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений 28 березня 2007 року вироком Апеляційного суду Днапропетровської області за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного майна. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 залишено тримання під вартою, строк відбування покарання відраховувати з 04.03.2004.

Ухвалою Верховного Суду України від 19.02.2008 даний вирок залишений без змін.

Згідно розпорядження апеляційного суду Дніпропетровської області про виконання вироку, що набрав чинності, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області набрав чинності 19.02.2008.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15.03.2018, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21.08.2018, засудженому ОСОБА_4 було відмовлено у заміні покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк 15 років.

Згідно зі ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 153 КВК України засуджені до арешту, обмеження волі або позбавлення волі після відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, звільняються в першій половині останнього дня строку покарання. Якщо строк покарання закінчується у вихідний або святковий день, засуджений звільняється у передвихідний або передсвятковий день. При обчисленні строків місяцями строк закінчується відповідного числа останнього місяця, а коли цей місяць не має відповідного числа - в останній день цього місяця.
З аналізу вказаних норм закону випливає, що особа підлягає звільненню від покарання по відбуттю виду покарання, яке обмежене строками. В свою чергу довічним - є позбавлення особи волі на необмежений термін.
Відповідно до вимог ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Згідно з ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, зважаючи на це, довічне позбавлення волі є винятковим і альтернативним видом покарання, що застосовується лише у випадках, коли суд дійде висновку, що застосування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк є неможливим за конкретних обставин.
Розглядаючи твердження заявника, що його покарання у виді довічного позбавлення волі було таким, яке неможливо скоротити, ЄСПЛ звернув увагу на загальні принципи, сформульовані у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства (VinterAnd Othersv The UnitedKingdom), пункти 103-122).
Згідно вказаних принципів Конвенцією не заборонено застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів. Однак, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути dejure i de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливості перегляду. Такий перегляд повинен охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація.
Тому закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не тільки загальною вимогою принципу верховенства права, а й лежить в основі процесу реабілітації, який може ускладнитися, якщо порядок перегляду покарання та перспективи звільнення є неясними або невизначеними. Отже, засуджені, яким було обрано покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право від самого початку знати, що вони повинні зробити для того, щоб питання про їхнє дострокове звільнення було розглянуто та за яких умов (пункт 168 Рішення).
Застосовуючи вказані принципи засуджені до довічного позбавлення волі можуть розраховувати на звільнення лише у двох випадках: якщо вони страждають на серйозне захворювання, несумісне з подальшим триманням під вартою, або якщо помилувані Президентом.
Законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.
У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину.
У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. Зокрема, в рішенні у справі Sawoniuk v. United Kingdom(№ 63716/00) (Савонюк проти Сполученого Королівства) від 29 травня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що питання про відповідність строку позбавлення волі тяжкості злочину виходить поза межі сфери дії Конвенції.
У статтях 27, 28 Конституції України визначений обов`язок держави забезпечувати ефективну систему національного захисту конституційних прав людини, в тому числі, шляхом розроблення відповідного нормативно-правового регулювання. Тому, на думку ЄСПЛ, той факт, що засуджена особа відбуває тривалий термін ув`язнення, не зменшує позитивного зобов`язання держави щодо захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи утримувати під вартою довічно ув`язнених до тих пір, поки вони залишаються небезпечними (див., наприклад, «Майорано та інші проти Італії» (Маіоrаnо аnd Оhеrsvs Italy) пункт 49).
В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону №3477-IV.
З урахуванням тієї обставини, що на момент розгляду даної справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, суд позбавлений можливості розглянути питання щодо відповідності довічного позбавлення волі ОСОБА_4 міжнародним стандартам, яке засуджений порушує в своєму клопотанні.
Посилання засудженого ОСОБА_4 на те, що він відбув строк покарання за вироком суду не ґрунтується на вимогах закону, оскільки ч. 5 ст. 80 КК України застосовуються до осіб відносно яких з дня набрання чинності обвинувальний вирок не було виконано. З матеріалів особової справи вбачається, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2007 відносно ОСОБА_4 набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності, а тому підстав для застосування ч. 5 ст. 80 КК України відносно ОСОБА_4 суд не вбачає.
За таких обставин, враховуючи все вищевказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання.
На підставі положень ст.ст. 64, 80, 87 Кримінального кодексу України, ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України, ст.ст. 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

постановив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбуття покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком суду, відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом семи днів до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд Сумської області.
Повний текст ухвали складено 13 листопада 2020 року, без оголошення тексту в зв`язку з неявкою сторін.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1