Провадження № 11-кп/824/2378/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою виконувача обов`язків прокурора м. Києва ОСОБА_10 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецька, громадянина України, не одруженого, з повною загальною середньою освітою, працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст.76 КК України ухвалено покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Ухвалено міру запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання, до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, вчиненого за наступних обставин.

ОСОБА_7 13.11.2016 року приблизно о 14:00 год., перебуваючи на парковці поблизу будинку за адресою: м. Київ, вул. Суворова, 14/12, отримав від ОСОБА_9 для особистого користування автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Lacetti», який на праві власності належить ОСОБА_9 , а в подальшому у невстановлений досудовим розслідуванням час зловживаючи довірою та дружніми відносинами з ОСОБА_9 , з метою особистого збагачення таємно незаконно заволодів транспортним засобом марки «Chevrolet» моделі «Lacetti» сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ігноруючи волю власника транспортного засобу щодо його повернення та фальсифікуючи відомості про місцезнаходження та технічний стан останнього, ОСОБА_7 розпорядився автомобілем на власний розсуд, не повідомивши власника транспортного засобу, таємно незаконно передав його в користування за винагороду без будь-якого на те дозволу безстроково ОСОБА_11 , як транспортний засіб, що належить ОСОБА_7 та внаслідок незаконного заволодіння транспортного засобу спричинив значну матеріальну шкоду потерпілому в сумі 138185,67 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням прокурором подано апеляційну скаргу, у якій він не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації протиправних дій обвинуваченого, просить вирок Печерського районного суду м. Києва від 10.03.2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. В решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції застосовано ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню. Судом не враховано особу обвинуваченого, який не має постійного джерела доходу, ігноруючи правила суспільного співіснування, вчинив умисне заволодіння чужим майном, що завдало значної матеріальної шкоди. Крім того, судом не враховано обставину, що обвинувачений ігноруючи волю власника транспортного засобу, фальсифікуючи відомості про місцезнаходження та технічний стан транспортного засобу, розпорядився вказаним автомобілем на власний розсуд за винагороду, не повідомивши про це власника транспортного засобу, внаслідок чого спричинивши останньому значну матеріальну шкоду. За таких обставин, тільки реальне відбування покарання обвинуваченим у виді позбавлення волі може сприяти досягненню цілей, визначених у ст.65 КК України. Також, судом помилково не призначено обвинуваченому додаткове покарання у виді конфіскації майна. Обов`язкове, у даному випадку, додаткове покарання у виді конфіскації майна суд не застосував, підстав щодо незастосування додаткового покарання у вироку не обґрунтував.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , які вважали апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

Суд першої інстанції розглянув це кримінальне провадження відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, обираючи ОСОБА_7 кримінальне покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, є умисним та корисливим, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на спеціальних обліках не перебуває, має постійне місце проживання, а також відсутність претензій будь-якого характеру до обвинуваченого з боку потерпілого.

Обставинами, що пом`якшують покарання, районний суд визнав щире каяття та добровільне відшкодування збитку; обставин, що обтяжує покарання не встановлено.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням.

Доводи прокурора про необхідність призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна є такими, що суперечать вимогам ст.77 КК України. Оскільки, відповідно до положень даної норми законодавства про кримінальну відповідальність, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням виключається призначення такого виду додаткового покарання, як конфіскація майна.

Із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів і домірне скоєному, а вимоги апеляційної скарги про призначення йому більш суворого покарання, є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення ОСОБА_7 занадто м`якого покарання з застосуванням положень ст.75 КК України, є безпідставними.

Із огляду на зазначене, колегія суддів приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги прокурора необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора м. Києва ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий :

Судді :