КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

за участю:
представника власника майна ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року,-

В с т а н о в и л а:
Цією ухвалою задоволено клопотання начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , про арешт майна та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з тимчасовою забороною будь-яким особам відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також користуватись будь-яким чином.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

Мотивуючи свої апеляційні скарги вказують на те, що арештована квартира не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, оскільки не є об`єктом кримінально протиправних дій, набута кримінально протиправним шляхом, а відтак відпадає підстава для її арешту відповідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, яка зазначена в клопотанні слідчого та ухвалі слідчого судді. При цьому, визнання цієї квартири речовим доказом та наявність у справі відповідної постанови не є, як вважає представник власника майна, безумовною підставою для накладення на неї арешту, оскільки в ній жодним чином не зроблено висновку про те, чому саме ця квартира є об`єктом кримінально протиправних дій, а тому підпадає під критерій, визначений в ст. 98 КПК України.
Щодо пропущення строку на апеляційне оскарження, то, як зазначає апелянт, розгляді клопотання проводився без виклику власника майно або її представника, копія оскаржуваного рішення і на момент подання апеляційної скарги не отримана та в Єдиному державному реєстрі судових рішень не оприлюднена, вважає необхідним застосувати вимоги ч. 3 ст. 395 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що апелянт в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймала, а апеляційна скарга подана в межах строку визначеного ч. 3 ст. 395 КПК України, тому строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню.
Як вбачається з наданих матеріалів судового провадження, СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002802 від 28.04.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.03.2020 ОСОБА_9 склав заповіт про передання усього свого майна ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у тому числі квартири АДРЕСА_2 , що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 зареєстровано у реєстрі за № 124, бланк серії НЕЇ № 318416).
Відповідно до висновку експерта від 03.04.2020, смерть ОСОБА_9 застала від гнійного лептоменінгіту внаслідок тотальної правобічної плевропневмонії. На це вказують: скупчення гною під м`якою оболонкою головного мозку, різкий набряк речовини та оболонок головного мозку з явищами вклинення мозку у великий потиличний отвір, та інше.

Допитана у якості свідка ОСОБА_11 , яка являлася сусідкою та подругою померлого, повідомила, що приблизно на початку 2019 року, ОСОБА_9 почав здавати в оренду кімнату ОСОБА_6 . ОСОБА_9 родичів більше не мав, окрім як племінника ОСОБА_12 , який зі слів ОСОБА_13 мав стати його спадкоємцем. У останні дні життя ОСОБА_9 мав високу температуру 38-40 градусів, з ліжка майже не вставав, від госпіталізації ніби то відмовлявся. 06.03.2020 ніякого нотаріуса у помешканні ОСОБА_9 свідок не бачила. Про заповіт ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 дізналася зі слів останньої, через декілька днів після смерті спадкодавця.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_14 показав, що був знайомив із ОСОБА_9 , який у березні 2020 року захворів, через що не міг повноцінно усвідомлювати свої дії, при цьому оформивши заповіт на квартирантку ОСОБА_15 , про що свідок дізнався у подальшому.
На заповіті ОСОБА_9 від 06.03.2020 містяться численні помилки та неточності у рукописному тексті, що ніби то виконані спадкодавцем.

25.05.2020 року начальник відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з тимчасовою забороною будь-яким особам відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також користуватись будь-яким чином, посилаючись на наявність правової підстави, передбаченої ч. 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2020 року клопотання органу досудового розслідування задоволено, з посиланням на те, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Приймаючи рішення, слідчий суддя дотримався зазначених вимог закону.

Так, задовольняючи клопотання начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 про арешт майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , слідчий суддя прийшов до правильного висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України для накладення арешту на вказане майно, оскільки це майно у кримінальному провадженні №0002802, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.04.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належну мету, передбачену ч. 2 ст. 170 КПК України та відповідну їй правову підставу, передбачену ч. 3 ст. 170 КПК України для арешту майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, із матеріалів провадження вбачається, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки невжиття заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його відчуження, а слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких і є накладення арешту на майно.

Зважаючи на викладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на зазначене вище майно, діяв у спосіб та у межах чинного законодавства, арешт застосував на засадах розумності і співмірності.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з викладеними в оскаржуваній ухвалі висновками слідчого судді в частині встановлення заборони користування вказаним майном.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно з положеннями ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Виходячи зі змісту ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. При цьому в ухвалі зазначається заборона, обмеження розпоряджатись або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
Разом з тим, як вбачається з тексту самого клопотання органу досудового розслідування, в ньому зазначається прохання тільки щодо арешту самого майна та не ставиться питання про заборону користування цим майном.

Таким чином, слідчий суддя застосувавши заборону користування вказаним майном квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , вийшов за межі внесеного на розгляд клопотання.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді, у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, скасуванню, як незаконна в частині визначеної заборони користування вказаним майном, з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про задоволення клопотання начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , про арешт майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 05 червня 2020 року, якою задоволено клопотання начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погодженого прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , про арешт майна та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з тимчасовою забороною будь-яким особам відчужувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також користуватись будь-яким чином, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання начальника відділення СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , про арешт майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/5857/2020 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції:
Доповідач: ОСОБА_1