Номер провадження: 11-сс/813/1916/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

заявника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року, -

встановив:

Ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність першого заступника прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 , щодо невнесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за її заявою від 09.11.2020 року.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що заява ОСОБА_6 від 09.11.2020 року, яка була подана до Одеської обласної прокуратури не відповідає вимогам ст.214 КПК України, оскільки не містить достатніх даних про вчинення суддею кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України, за викладених заявницею обставин. Крім того, слідчий суддя констатував той факт, що аргументи заяви ОСОБА_6 про можливе вчинення суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України, ґрунтуються на її власній оцінці обставин та незадоволення прийнятим судом рішенням.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити її скаргу, визнати незаконною бездіяльність першого заступника прокурора Одеської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_6 посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, вважає, що ухвала постановлена без фактичного дослідження обставин справи та не відповідає вимогам КПК України. Апелянт вказує, що подана нею заява до Одеської обласної прокуратури про вчинення кримінального правопорушення відповідає вимогам ст.214 КПК України, а слідчий суддя безпідставно відмовив у задоволенні скарги, поданої в порядку ст.303 КПК України на бездіяльність прокурора, щодо невнесення відомостей до ЄРДР.

У відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, оскільки останній в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у передбаченому законом порядку, шляхом супровідного листа на адресу Одеської обласної прокуратури та про причини неявки суд не повідомив.

Приймаючи рішення про прийняття апеляційної скарги ОСОБА_6 до апеляційного розгляду, колегія суддів виходить з того, що рішенням КСУ №4-р(ІІ)/2020 від 17.06.2020 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ч.3 ст.307 КПК, щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення.

Із зазначеного слідує, що ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, щодо невнесення відомостей до ЄРДР підлягає апеляційному перегляду, тому апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає розгляду апеляційним судом для забезпечення права останньої доступу до правосуддя.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено за відсутністю прокурора, який в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.

Апеляційної суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, судом були створені всі умови для реалізації права прокурора на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що прокурор, будучи повідомленим про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явився, суд оцінює таку поведінку прокурора, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; пояснення ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 24 КПК, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України. Зокрема, подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування має відбуватись з дотриманням певних умов.

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування врегульовано Главою 26 КПК України.
Статтею 303 КПК визначено рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування та право на їх оскарження.
З матеріалів судового провадження вбачається, що 09.11.2020 року ОСОБА_6 звернулась до Одеської обласної прокуратури із заявою про внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 , яка, на думку заявниці, прийняла завідомо неправосудне заочне рішення від 22.09.2006 року та додаткове рішення від 20.11.2006 року у цивільній справі №2-6750/2006р.

11.11.2020 року ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою в порядку ст.303 КПК на бездіяльність посадових осіб Одеської обласної прокуратури, та зобов`язання внести відомості до ЄРДР згідно її заяви про вчинення суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 , кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.375 КК України. В своїй заяві ОСОБА_6 вказувала на те, що бездіяльність прокурора суперечить вимогам ст.214 КПК України та призвела до того, що за її заявою не розпочате досудове розслідування, чим порушені її процесуальні права.

У відповідності до положень ч.1 ст.11 КК України (далі КК) злочином (кримінальне правопорушення) є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

Внесення відомостей до ЄРДР врегульовано Положенням про порядок ведення ЄРДР, затвердженим Наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016 року №139.

Згідно з п.1 Глави 2 Розділу 1 цього Положення, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що узгоджується з вимогами п.п.4, 5 ч.5 ст.214 КПК.

Однак, до ЄРДР вносяться не будь-які заяви, які надходять до органів досудового розслідування, а лише відомості про кримінальне правопорушення, коли такі відомості викладені особою в заяві чи повідомленні про кримінальне правопорушення.

У межах процедури оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Відповідно до ч.4 ст.214 КПК слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Одночасно, зміст ч.1 ст.214 КПК не передбачає обов`язку слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР всі прийняті та зареєстровані ними заяви, зокрема, ті, що не містять у собі відомостей про склад кримінального правопорушення, передбаченого чинним КК.

Апеляційний суд приходить до переконання, що аналіз положень КПК дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять відомості про кримінальне правопорушення.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя об`єктивно та всебічно дослідив матеріали провадження та дійшов обґрунтованого висновку про те, що в поданій заяві не міститься достатніх відомостей про кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про його вчинення.

Зокрема, слідчий суддя послався на те, що у поданій заяві ОСОБА_6 відсутні об`єктивні дані, які свідчать про наявність ознак кримінального правопорушення в діях судді, оскільки, викладені у ній обставини, за своїм змістом та суттю, не є повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та не містять даних, що підтверджують реальність конкретної події, а лише являються висловленою незгодою заявниці з прийнятим суддею рішенням.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки зміст заяви ОСОБА_6 фактично зводиться до незгоди з судовими рішеннями, а саме із заочним рішенням від 22.09.2006 року та додаткового рішення від 20.11.2006 року у справі №2-6750/2006 рік, в якій остання була позивачем. За наведених обставин ОСОБА_6 фактично намагається оскаржити ці рішення у спосіб, що не відповідає процесуальному закону.

Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_6 фактично підтвердила, що заочне рішенням від 22.09.2006 року та додаткового рішення від 20.11.2006 року у справі №2-6750/2006, які були ухвалені суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 , вона не оскаржувала, ані шляхом оскарження заочного рішення, ані в апеляційному та касаційному порядку.

З матеріалів, долучених до скарг заявниці вбачається, що ОСОБА_6 , як найменш з 2015 року, оскільки саме з вказаного часу вона усвідомлювала існування вказаних судових рішень, з огляду на те, що 26.02.2015 року був виготовлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 (реєстровий номер 281-158-41447) та їй стало відомо про те, що він суперечить її первинним документам, а саме Договору купівлі-продажу на 12/100 частини домоволодіння від 15.06.1989 року за реєстром №3-С-1115.

Таким чином, достовірність пояснень ОСОБА_6 відносно того, що вона не зверталася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом та не приймала участі у розгляді справи в районному суді, викликає у суду обґрунтовані сумніви, в тому числі і з огляду на таке.

З документів, долучених заявницею до своєї скарги, вбачається, що 10.03.2017 року ОСОБА_6 звернулася до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В додатках до своєї заяви ОСОБА_6 надавала копію заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №2-6750/2006 від 22.09.2006 року та додаткове рішення від 20.11.2006 року (а.с.69-73).

Крім того, слід звернути увагу, що в своїй скарзі до слідчого судді районного суду ОСОБА_6 власноручно вказує, що 09.06.2017 року вона ознайомилася в Малиновському районному суді м. Одеси з матеріалами цивільної справи №2-6750/2006, та отримала копію вказаного рішення.

Разом з цим, в матеріалах долучених заявницею, містяться копії документів, у відповідності до яких ОСОБА_6 , з 16.11.2006 року повинна була бути обізнаною щодо існування заочного рішення від 22.09.2006 року у справі №2-6750/2006, які були ухвалені суддею Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_8 , оскільки саме у вказану дану вона подавала заяву про реєстрацію права власності на нерухоме майно до КП «Бюро технічної інвентаризації», до якої було долучено заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22.09.2006 року (а.с. 67).

За таких підстав, слід констатувати, що у разі незгоди ОСОБА_6 з вказаним заочним рішенням суду та додатковим рішенням, остання мала право на оскарження цього рішення в порядку цивільного судочинства, в тому числі в апеляційному та касаційному порядку, але цим правом не скористалася.

Доводи заявниці відносно того, що вона в силу певних сумних подій в її житті, пов`язаних з її донькою, не могла подати апеляційну скаргу на вказане заочне рішення районного суду, а в подальшому сумнівалася відносного того, що суд апеляційної інстанції поновить їй строк на оскарження, апеляційний суд оцінює критично, оскільки сумніви заявниці з цього приводу, її бажання, або небажання скористатися своїм законним правом на оскарження судового рішення, не можуть бути компенсовані шляхом ініціювання реєстрації відомостей про вчинення суддею злочину в Єдиному реєстрі судових рішень з правовою кваліфікацією за ст.375 КК, з огляду на те, що вказане рішення суду першої інстанції набрало законної сили, та не було оскаржене ОСОБА_6 в судах вищих інстанції.

Крім того, власне трактування ОСОБА_6 її правовідносин з компетентними органами органів місцевого самоврядування, зокрема з КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської місцевої ради, а саме її оцінка отриманим нею відповідям вказаного органу щодо порядку реєстрації об`єкту нерухомості відносно якого ухвалювалося судове рішення, яке на думку заявниці є завідомо неправосудним, не може свідчити про існування події вчинення суддею злочину, передбаченого ст.375 КК України, оскільки заявниця до теперішнього часу не скористалася своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду, незважаючи на те, що її доводи щодо причини пропуску строку на оскарження, на думку апеляційного суду, могли бути перевірені компетентним судом на предмет поважності пропуску строку на оскарження в порядку цивільного судочинства.

Доводи заявниці відносно того, що вона не подавала позовної заяви, яка була предметом розгляду в рамках цивільної справи №2-6750/2006 за результатами якої 22.09.2006 року було ухвалене заочне рішення, яке на думку заявниці є завідомо неправосудним, не зверталася до суду із заявою про розгляду справи та ухваленні заочного рішення, не приймала участі в судовому засіданні, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі не заперечувала того факту, що у 2006 році вона зверталася за правовою допомогою до юриста, маючи на меті подання до Малиновського районного суду м. Одеси відповідного позову, а в подальшому зверталася до КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської місцевої ради з питанням виготовлення технічного паспорту та реєстрації належного їй об`єкта нерухомості, долучаючи заочне рішення ухвалене за результатами її позову.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді відносно того, що доводи, наведені ОСОБА_6 у заяві в порядку ст.214 КПК України, є її особистою оцінкою судового рішення і ґрунтуються лише на припущеннях щодо протиправності дій судді, а тому не відповідають вимогам ст. 214 КПК України.

Погоджуючись з ухвалою слідчого судді, апеляційний суд наголошує, що у відповідності до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, делегування функцій суддів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовим особам не допускаються.

Частинами 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» гарантовано самостійність суддів у здійсненні правосуддя, їх незалежність від будь-якого незаконного впливу, встановлено заборону втручатися у відправлення правосуддя та впливати на суд або суддів у будь-який спосіб.

Оскарження у будь-який спосіб діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом не допускається.

Згідно роз`ясненням, які містяться у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання заяви про злочин, може вказувати на протиправне втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність, яка регламентована положеннями ст.ст. 126, 129 Конституції України.
Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається, що підтверджується правовою позицією Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні у справі №2-рп/2011 від 11 березня 2011 року, у відповідності до якої оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанцій, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і слідчими органами.

Таким чином, положення норм Конституції України визначають, що інша, крім судової, процедура ревізії судових рішень, дій або бездіяльності суддів під час здійснення правосуддя з метою оцінки наявності підстав для застосування до суддів кримінальної відповідальності, зокрема шляхом відкриття кримінального провадження, недопустима. Незгода учасника судового розгляду з ухваленим судовим рішенням чи діями судді не може бути підставою для внесення до ЄРДР відомостей про вчинення злочину стосовно судді.

Крім того, вирішуючи питання щодо обгрутовангості доводів викладених в заяві ОСОБА_6 щодо вчинення злочину суддею та наявності підстав для внесення відомостей до ЄРДР за ст.375 КК України, апеляційний суд враховує Рішення Конституційного Суду України від 11.06.2020 року №7-р/2020 року, у відповідності до якого визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 КК. Ця обставина свідчить про те, що в силу неконституційності складу злочину «Постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови», ідентифікувати склад даного злочину не вбачається за можливе, що виключає кримінальне переслідування.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність прокурора Одеської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою останньої від 09.11.2020 року.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду колегією суддів не встановлено допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею районного суду, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 214, 303, 404, 405, 407, 419, 422, 423, КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року, якою відмовлено в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора щодо невнесення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, викладених в заяві ОСОБА_6 від 09.11.2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4