Провадження 11-кп/824/3306/2020 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

09 грудня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої),ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар- ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за участю прокурора - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_10 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року продовжено обвинуваченій ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 14.09.2020 року включно. Визначено обвинуваченій ОСОБА_10 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 630600 грн.

Дане рішення мотивовано тим, що ОСОБА_10 обвинувачується і у вчиненні особливо тяжкого злочину, що на даний час залишається достатньою підставою вважати, що обвинувачена опинившись на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), і на це вказують такі обставини, як суспільно небезпечний характер протиправних дій, в яких вона обвинувачується, а також те, що відносно неї під час досудового розслідування оголошувався розшук, мотиви, за яких вона вчинила дії, що поставлені їй у вину; тяжкість покарання, яке їй загрожує у разі визнання її винною у вчинені інкримінованих злочинів. Крім того, існує велика ймовірність того, що обвинувачена, перебуваючи на волі, зможе перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні під час судового провадження іншим чином, зокрема, незаконно впливати на потерпілого та свідків, які на даний час не допитані судом. Відтак, на переконання суду першої інстанції, інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків.
Не погоджуючись з даним рішенням, обвинувачена подала апеляційну скаргу, в якій указалана невідповідність оскаржуваної ухвали вимогам ст. 370 КПК України. В обґрунтування вимог апеляційної скарги указала на порушення її права на захист, оскільки судове засідання відбулося за відсутності обраного нею захисника, участь якого є обов`язковою. Крім того, апелянт указала також на те, що в клопотанні прокурора не наведено жодних переконливих доказів необхідності продовження їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вважала доводи прокурора про існування ризиків переховування її від суду та впливу на свідків необґрунтованими та надуманими. Просила скасувати оскаржувану ухвалу та змінити їй запобіжний захід на будь-який інший не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема на цілодобовий домашній арешт.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченої, просили її задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, думку представника потерпілого, який також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої;

вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої до задоволення не підлягає з огляду на таке.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як вбачається із матеріалів справи питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_10 під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченої від суду. При цьому указаний ризик, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченій у випадку доведеності її вини у вчиненні інкримінованих їй злочинів. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, які поставлені у вину обвинуваченій, а також те, що обвинувачена не проживала за вказаною адресою реєстрації, в ході досудового розслідування обвинувачена оголошувалась в розшук, крім того колегія суддів враховує існування реальної можливості переховуватись враховуючи ситуацію, яка існує в державі, у тому числі і ту, яка викликана зовнішнім втручанням іншої держави. Наведене указує на існування ризику переховування обвинуваченої від суду, що указує на наявність підстав для застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_10 запобіжного заходу. Також колегія суддів вважає доведеним ризик того, що обвинувачена, перебуваючи на волі, зможе перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, зокрема, незаконно впливати на потерпілих та свідків, які ще не допитані судом.

Враховуючи викладене, обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченої під вартою, на думку колегії суддів, здатний в повній мірі запобігти існуючим ризикам.

Щодо можливості застосування до обвинуваченої інших альтернативних заходів, то колегія суддів у даному питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів запобіжний захід у виді домашнього арешту не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_10 та попередити ризик переховування обвинуваченої від суду у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин. Дієвим заходом, який в змозі виконати завдання по мінімізації ризику переховування обвинуваченої від суду є запобіжний захід у виді застави, який застосований судом першої інстанції щодо обвинуваченої ОСОБА_10 і який є альтернативним до запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою.

Щодо зменшення розміру застави, який був визначений судовим рішенням, то колегія суддів не знаходить підстав для втручання у судове рішення у цій частині, оскільки захисником та обвинуваченою таких вимог у апеляційній скарзі заявлено не було.
Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на обгрунтованість доводів апеляційної скарги в частині істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, однією із гарантій забезпечення права на захист є можливість вільного вибору захисника, яке визначене положеннями як національного законодавства ( ст.ст. 20, 46, 48, 53 КПК України), так і міжнародними договорами, зокрема ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається із матеріалів справи захист обвинуваченої у суді першої інстанції на підставі відповідної угоди здійснював адвокат ОСОБА_12 . Без належних на те правових підстав, за наявності даних про неможливість явки захисника до суду, без згоди обвинуваченої на заміну обраного нею захисника іншим захисником суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою призначив обвинуваченій ОСОБА_10 іншого захисника. При цьому колегія суддів враховує те, що на час розгляду питання про продовження строку тримання ОСОБА_10 під вартою строк дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою не закінчився і був достатнім для перенесення розгляду справи, забезпечення явки обраного обвинуваченою захисника та вирішення питання про продовження строку тримання під вартою під час його перебігу. Ця обставина указує на відсутність невідкладного випадку для залучення захисника в порядку ст. 53 КПК України. Зазначені дії суду першої інстанції указують на порушення права обвинуваченої на захист. Порушення судом першої інстанції положень КПК України, які регламентують право особи на захист (ст.ст. 20, 46, 48, 53 КПК України) та п.п. «c» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому колегією суддів вони визнаються істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

Однак, колегія суддів вважає, що скасованим може бути лише діюче судове рішення, таке, яке породжує певні юридичні наслідки. Між тим, як вбачається із резолютивної частини ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року строк тримання ОСОБА_10 під вартою було продовжено на два місяці, тобто до 14.09.2020 року. Матеріали справи та пояснення захисника і обвинуваченої указують на те, що строк тримання ОСОБА_10 під вартою був продовжений судом першої інстанції. Тобто ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2020 року на час ухвалення судом апеляційної інстанції рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_10 є не діючою, що унеможливлює її скасування, в тому числі і за наявності зазначених вище порушень кримінального процесуального закону, які судом визнані істотними. Колегія суддів враховує і те, що положеннями КПК України не передбачено можливості закриття провадження у справі чи залишення апеляційної скарги без розгляду у випадку закінчення дії оскаржуваного рішення. У зв`язку із цим колегія суддів позбавлена можливості ухвалити будь-яке рішення у цій справі окрім як залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 до 14 вересня 2020 року включно залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4