ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3425/20 Справа № 175/3883/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0001072 щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Личково, Магдалинівського району, Дніпропетровської області,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8
обвинуваченого
в режимі відеоконференції ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 20 листопада 2020 року.
Суд першої інстанції зазначив, що скільки ОСОБА_5 не визнає вину і усвідомлює передбачену законом відповідальність, що загрожує йому у разі доведеності вини, може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та кримінального покарання, тобто може здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
В апеляції
- обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну та необґрунтовану, та обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В обґрунтування вказав, що прокурор не надав обґрунтованих підстав та доказів щодо його подальшого тримання під вартою. Зазначає, що має постійне місце проживання, має на утриманні неповнолітнього сина, допомагає матері та бабусі, яка потребує його постійного нагляду.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.
Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора дотримані в повному обсязі.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Суд першої інстанції врахував наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, а також існування ризику переховування останнього від суду.
З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, дає підстави вважати, що продовжує існувати вказаний вище ризик.
Колегія суддів також зважає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, наслідком якого стала смерть людини, за який передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а тому, не визнаючи вину і усвідомлюючи передбачену законом відповідальність, що загрожує йому у разі доведеності вини, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діяння, яке інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує сам обвинувачений в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Ствердження обвинуваченого щодо необхідності зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 з тримання під вартою на більш м`який, з посиланням на наявність в нього міцних соціальних зв`язків, колегія суддів вважає такими, що з урахуванням вищенаведеного, не є само по собі достатньо переконливими фактами, які б переважали визначенні ризики чи зменшили б їх існування.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та не підлягає скасуванню, а апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4