Справа № 162/561/20 Провадження №11-сс/802/422/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Любешівського районного суду Волинської області від 07 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Любешівського районного суду Волинської області від 07 липня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання т.в.о. начальника сектору дізнання СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події 05 липня 2020 року, а саме: дві риболовні сітки довжиною 70 м кожна; рибу в кількості 29 екземплярів, серед яких: карась звичайний золотистий (червонокнижний) - 16 екземплярів, окунь - 3 екземпляри, лин - 4 екземпляри, щука - 1екземпляр, плитка - 3 екземпляри та йорж - 2 екземпляри, загальною вагою 2,4 кг; полімерний мішок білого кольору, шляхом заборони на його відчуження, розпорядження та користування, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000002, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

Слідчий суддя своє рішення мотивував тим, що правові підстави для накладення арешту на майно зазначеного в клопотанні відсутні, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів того, що це майно є доказом вчинення кримінального правопорушення. Крім того, кримінальний проступок, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 249 КК України, є закінченим з моменту спричинення істотної шкоди, однак в матеріалах клопотання відсутній документ який би вказував на вартість та екологічну цінність здобутих або знищених водних біоресурсів.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді незаконною. Посилається на те, що питання про спричинення діянням істотної шкоди, в розумінні ст. 249 КК України є оціночним Вказує, що вилучені під час огляду місця події 2 рибальські сітки та полімерний мішок білого кольору, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а тому постановою слідчого визнане речовим доказом у даному провадженні. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою повністю задовольнити клопотання про накладення арешту на майно.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, який підтримував апеляційну скаргу і просив скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на вилучене майно, дослідивши матеріали провадження за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Виходячи з вищевказаних законодавчих принципів, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, в якому слідчий суддя з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення щодо відмови у накладенні арешту на майно.
Так, т.в.о. начальника сектору дізнання СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000002 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України.
Відповідно до статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст.170-174 КПК України, та згідно ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч.1 ст.98 КПК України.
Згідно статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд вважає, що прокурором під час розгляду справи належним чином не доведено відповідність арештованого майна критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Крім того, згідно норм Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких стороною обвинувачення вноситься клопотання про накладення арешту, та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
З доводами, які викладені в ухвалі слідчого судді, повністю погоджується і апеляційний суд.
Інші доводи прокурора не заслуговують на увагу, оскільки в самому клопотанні про арешт майна належним чином не мотивовані підстави для його задоволення.
На підставі вищевикладеного, в сукупності з обставинами кримінального провадження, апеляційний суд об`єктивно переконаний, що слідчий суддя відмовляючи у накладенні арешту на майно, яке було вилучено в ході проведення огляду місця події 05 липня 2020 року, діяв у спосіб та у межах законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови в накладенні арешту на майно, доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими та безпідставними.
З огляду на це, підстав для скасування ухвали слідчого судді, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Любешівського районного суду Волинської області від 07 липня 2020 року без зміни.
Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: