УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2020 року с лідчий суддя Шевченківського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 120 201 001 000 044 17 від 29.05.2020 за ч. 2 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_4 про накладення у кримінальному провадженні за № 120 201 001 000 044 17 від 29.05.2020 за ч. 2 ст. 190 КК України арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :88:126:0008 за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування клопотання зазначено, що Шевченківьким УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні за фактом шахрайського заволодіння гр. ОСОБА_5 за попередньою змовою з іншими особами, земельною ділянкою з кадастровим номером :88:126:0008 за вказаною вище адресою, яка є прибудинковою територією житлового будинку АДРЕСА_1 .

У зв`язку з цим, вважаючи таку земельну ділянку об`єктом злочинних посягань, тобто речовим доказом, прокурор просив накласти на неї арешт з метою забезпечення її схоронності та перешкоджання проведенню на ній будівельних робіт. Просив розглянути клопотання без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту майна.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Слідчий суддя, заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.
Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.
Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.
З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).
Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.
Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.
Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.
Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали, зокрема, витяг з ЄРДР, лист директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 20.05.2020, протокол огляду місця події від 27.05.2020, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, договір купівлі-продажу від 17.01.2020, не дають підстав для встановлення об`єктивних даних, які б підтверджували факт вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом вчинення злочину.
Абзацом другим вказаної норми визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається серед іншого з метою збереження речових доказів.
Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом, були об`єктом кримінально протиправних дій.
З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та є доказом обставин вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Прокурор, обґрунтовуючи клопотання, зазначив, що земельна ділянка підлягає арешту, оскільки, на його думку, остання була об`єктом протиправних дій, тобто набута гр. ОСОБА_5 злочинним шляхом.
Стаття 190 КК України передбачає кримінальну відповідальність за заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Отже, вирішуючи питання про можливість використання земельної ділянки як доказу у кримінальному провадженні за ст. 190 КК України, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведений чинник заслуговує на негативну оцінку через те, що доказом у цьому кримінальному провадженні мають бути документи або речі, що свідчать про незаконний перехід права власності на земельну ділянку до відповідної особи, який відбувся внаслідок здійснення такою особою обману або зловживання довірою.
Враховуючи, що прокурором не доведено, що земельна ділянка, на яку ініційоване накладення арешту, отримана внаслідок здійснення протиправної діяльності, застосування ініційованого забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення її схоронності як речового доказу є необґрунтованим, отже, потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.
Таким чином, стороною обвинувачення не доведені правові підстави застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК має наслідком відмову у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 2, 7, 8, 9, 16, 98, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_4 про накладення № 120 201 001 000 044 17 від 29.05.2020 за ч. 2 ст. 190 КК України арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :88:126:0008 за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київської апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1