Справа № 314/2853/20
Провадження № 1-в/314/805/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.07.2020 м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді- ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким,
участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.04.2001 його засуджено за п.п. "а", "г", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960) із застосуванням ст. 42, 43 КК України (в редакції 1960) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Засуджний вважає, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, Конституції України, оскільки суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2», а тому вважає, що застосоване стосовно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі повинно бути пом`якшене.
У судовому засіданні засуджений та його захисник на клопотанні наполягали, просили задовольнити.
Прокурор проти задоволення клопотання заперечував.
Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Пунктом 14 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

ОСОБА_3 засуджений за вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.04.2001 за п.п. "а", "г", "і" ст. 93, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 145 КК України (в редакції 1960) із застосуванням ст. 42, 43 КК України (в редакції 1960) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Враховуючи той факт, що в клопотанні засуджений ставить питання про перегляд судового рішення в частині призначеного покарання, а саме приведення вироку суду у відповідність до міжнародних норм та вимог шляхом заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на певний строк, клопотання не підлягає задоволенню оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі у судовій практиці Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Суд не погоджується з наведеними у клопотанні доводами про те, що призначене покарання засудженому ОСОБА_6 за вироком Дніпропетровського обласного суду від 12.04.2001 не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 26.02.2002 №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» передбачено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення.

Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Виходячи з положень ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Застосування заміни покарання більш м`яким до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відтак, призначене судом ОСОБА_3 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, який набрав законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Суд вважає, що застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу, оскільки метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти лише у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству. Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення клопотання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким відсутні, оскільки дана вимога не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 4, 63, 64, 82, 87 КК України, п.3 ч. 1 ст. 537, п.1 ч. 2 ст. 539 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1
14.07.2020