Номер провадження: 11-кп/813/2265/20
Номер справи місцевого суду: 509/4253/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року про продовження йому строку тримання під вартою у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за №0001488 від 22.07.2018 року та №0001146 від 06.07.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.122 КК України був продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 06 листопада 2020 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що він має постійне місце проживання, на утриманні у нього знаходиться неповнолітній син та матір пенсійного віку, яка є опікуном сина.

Крім того, зазначив, що позитивно характеризується за місцем проживання, потерпілі не мають до нього жодних претензій, він є інвалідом 1 групи, а в місцях позбавлення волі йому не можуть надавати необхідну медичну допомогу.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційний суд залишити оскаржену ухвалу суду без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали судового провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі апеляційний суд, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Овідіопольським районним судом Одеської області проводиться судовий розгляд кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за №0001488 від 22.07.2018 року та №0001146 від 06.07.2019 року за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.122 КК України, а тому на даному етапі кримінального провадження питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскарженою ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_8 був продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК на сьогоднішній день не зменшилися, у зв`язку з чим жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до 10 років.
Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд звертає увагу на обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , а саме: заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, які свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на актуальність існування ризику переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Прокурор у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 зазначив про наявність ризику незаконного впливу обвинуваченим на свідків у цих кримінальних провадженнях.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Так, кримінальні провадження №0001488 від 22.07.2018 року та №0001146 від 06.07.2019 року відносно ОСОБА_8 перебувають на стадії судового розгляду, на теперішній час усі свідки судом безпосередньо не допитані, що дає підстави дійти висновку про наявність ризику незаконного впливу на них обвинуваченим ОСОБА_8 з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Вищенаведене в сукупності з конкретними обставинами злочину та встановлені ризики дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що у свою чергу дає підстави для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

Щодо тверджень обвинуваченого про те, що він має постійне місце проживання, у зв`язку з чим до нього може бути застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту, апеляційний суд вважає неспроможними з огляду на таке.

В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що житло, в якому зареєстрований та проживав обвинувачений ОСОБА_8 до затримання, належить йому на праві власності.

Разом з тим, встановлення домашнього арешту у житлі третьої особи фактично є втручанням у право власності такої особи та передбачає певні обмеження права особи (володільця) на недоторканність житла. Зокрема, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю (частина 3, 5 статті 181 КПК).

З цих підстав для встановлення судом домашнього арешту стосовно обвинуваченого у житлі третьої особи суд має попередньо переконатись у наявності на це згоди власника житла та осіб, які проживають в ньому. Докази наявності такої згоди має надати суду зацікавлена сторона.

Проте апеляційному суду не надано документи, що підтверджуються право власності на житло, в якому можливо встановити домашній арешт стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , придатність для проживання та можливість проживання в ньому ОСОБА_8 , а також згоду власника та осіб, які в ньому проживають, на встановлення за місцем їх проживання домашнього арешту обвинуваченого ОСОБА_8 .

При цьому, як вбачається з клопотання прокурора, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України під час застосування до нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, у зв`язку з чим зазначений запобіжний захід не зміг запобігти ризику вчинення обвинуваченим іншого запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховані обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при продовженні дії запобіжного заходу, а саме те, що ОСОБА_8 не одружений, не працевлаштований, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він має постійне місце проживання, на утриманні у нього знаходиться неповнолітній син та матір пенсійного віку, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, потерпілі не мають до нього жодних претензій, не спростовують викладені в ухвалі висновки суду і та не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків. Крім того, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_8 не працевлаштований, відсутні підстави вважати, що матір та син знаходяться на його утриманні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, продовжуючи ОСОБА_8 строк тримання під вартою, не врахував його стан здоров`я, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки медичні довідки, які наявні у матеріалах кримінального провадження не свідчать про неможливість надання обвинуваченому відповідної допомоги в ДУ «Одеській слідчий ізолятор».

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що, незважаючи на те, що ОСОБА_8 є інвалідом першої групи, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що він вчинив інкриміновані йому злочини з застосуванням фізичного впливу на потерпілих, що свідчить про те, що наявність незадовільного стану здоров`я не перешкодило йому завдати потерпілим тілесні ушкодження, у зв`язку з чим апеляційним судом не встановлено обставин, що унеможливлюють застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до теперішнього часу не відпали ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які посилався прокурор під час судового розгляду.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції під час розгляду питання про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою врахував положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року надійшли до апеляційного суду лише 06 листопада 2020 року. На час апеляційного розгляду оскаржувана ухвала від 07 вересня 2020 року про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою втратила чинність і після цього вже іншою ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 листопада 2020 року ОСОБА_8 був продовжений строк тримання під вартою. Проте остання ухвала про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою не є предметом апеляційного розгляду у даному провадженні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність підстав для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
Пунктом 1 частини 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити оскаржувану ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.1 ст.122 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3