Ухвала
іменем України
08 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 166/448/20
провадження № 51 - 239 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Ратнівського районного суду Волинського області від 02 червня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробовуванням, з іспитовим строком на 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що ОСОБА_4 15 грудня 2019 року близько 20:00, керуючи технічно справним автомобілем марки BMW 330, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на автодорозі сполучення Тур- Заболоття в межах населеного пункту Заболоття між 5 та 6 кілометровими знаками від державного кордону з Республікою Білорусь, рухаючись по вул. Шевченка Ратнівського району Волинської області в напрямку центра смт. Заболоття, всупереч п. 2.3, п. 11.3, п. 12.2, п. 12.3 Правил дорожнього руху проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, не прослідкував за безпекою руху, не простежив за дорожньою обстановкою, виїхав на зустрічну смугу руху та на зустрічне узбіччя, де здійснив зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_5 , після чого покинув місце пригоди.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедисту були спричинені тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та середньої тяжкості.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_4 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК і, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого внаслідок м`якості. Апеляційний суд, на думку прокурора, необґрунтовано залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Так, місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування на підставі ст. 75 КК з випробуванням, з чим погодився і апеляційний суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, на чому акцентує увагу прокурор в касаційній скарзі, урахував також дані про особу засудженого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин вперше, збитки потерпілому відшкодував повністю, оплатив його лікування, щиро розкаявся.

Враховуючи також і позицію потерпілого ОСОБА_5 , який жодних претензій до засудженого не має та наполягав на призначенні покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, поклавши обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.

Призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК відповідає вимогам ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає.
Переглянувши справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3