Ухвала
Іменем України
4 січня 2021 року
м. Київ

справа № 459/3330/19
провадження № 51- 4775 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року, якою залишено без змін ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 06 травня 2020 року про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження,

встановила:
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 06 травня 2020 року ОСОБА_5 на підставі ч.2 ст.49 Кримінального кодексу України (далі - КК) звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 206, ч.1 ст.101 КК, в редакції 1960 року, ч.2 ст. 194 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КК закрито.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без зміни.

З наданої копії ухвали суду першої інстанції вбачається, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він 20 січня 2001 року разом з неповнолітнім ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та невстановленими слідством особами знаходились в барі-ресторані «Імпреза», по вул. Шептицького 1 в м. Червоноград, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, із хуліганських мотивів за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_5 та невстановленими слідством особами вчинив особливо злісне хуліганство, а саме, з метою нанесення ОСОБА_6 побоїв, для чого заздалегідь приготували скляні пляшки та чекали останнього біля виходу з бару, який вийшов з приміщення бару о 01:20, 21 січня 2001 року, де вони нанесли потерпілому удари пляшками по різних частинах тіла та після його падіння продовжили бити ОСОБА_6 ногами по голові та інших частинах тіла, в результаті цих умисних дій, ОСОБА_5 разом із вищезазначеними особами заподіяли потерпілому тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню, вдавленого перелому лобної кістки зліва, крововиливу під оболонку головного мозку, забійних ран м`яких покровів голови, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент утворення, з якими останній в коматозному стані був доставлений в реанімаційне відділення Червоноградської ЦМЛ і в результаті отриманих тілесних ушкоджень став інвалідом І групи. Під час зазначених злочинних дій, ОСОБА_5 разом з іншими співучасниками нанесли удари ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які стали на захист ОСОБА_6 , заподіявши ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, а ОСОБА_10 фізичний біль.
Також, після вчинення 03 лютого 2002 року ОСОБА_5 хуліганських дій в барі «Фортуна» та конфлікту з власницею бару приватним підприємцем ОСОБА_12 , користуючись авторитетом серед осіб схильних до правопорушень, 04 лютого 2002 року близько 02:15, за попередньою змовою з невстановленими особами і з метою помсти організував підпал приміщення зазначеного бару, розташованого по АДРЕСА_1 , закинувши пляшку з запалювальною сумішшю в приміщення бару через вікно, в результаті вчиненої ним пожежі та невстановленими слідством особами в приміщенні бару було знищено та пошкоджено майно на загальну суму 3 300,00 грн, чим потерпілій ОСОБА_12 було завдано матеріальної шкоди на вказану суму.
Такі дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК, в редакції 960 року, ч.2 ст.194 КК.
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 7 грудня 2020 року касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, залишено без руху із наданням строку для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.
У зазначений строк прокурор звернулася до касаційного суду зі скаргою на виконання зазначеної ухвали Верховного Суду, у якій ставить питання про перегляд в касаційному порядку ухвали апеляційного суду з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судове рішення та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність прокурор посилається на те, що:

- апеляційний суд в ухвалі зазначив про застосування ч.1 ст. 49 КК, яка не підлягала застосуванню, та не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме положення ч.2 ст. 49 КК, таким чином, вказавши на необхідність застосування іншої норми закону, одночасно відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора і залишив ухвалу місцевого суду без змін, хоча фактично змінив останню;
? суд апеляційної інстанції без перевірки та дослідження доказів, наявних у провадженні, не погодився з доводами апеляційної скарги в частині покликання прокурора про переривання строку давності притягнення до кримінальної відповідальності у зв`язку із вчиненням ОСОБА_5 21 листопада 2016 року злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.1 ст.263 КК, зазначивши в ухвалі, що ці злочини вчинені після спливу строків давності, зокрема 03 лютого 2012 року сплив десятирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому, прокурор посилається на наявність у матеріалах справи документів, які підтверджують ухилення ОСОБА_5 від досудового слідства та суду, а саме, що у т.1, а.с. 24-25, т.2 а.с. 145-145 містяться довідки УІТ ГУ НП у Львівській області з даними перевірок по обліках МВС України по всій території України, які є офіційними документами, що підтверджують факт перебування особи в розшуку, згідно з якими ОСОБА_5 обліковується як особа, яка перебуває у державному розшуку за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст. 296, ч.1 ст.121, ч.2 ст.194 КК, в редакції 2001 року, оскільки зник 12 березня 2003 року та переховувався від слідства та суду, а згідно з зазначеними довідками 12 березня 2003 року було зупинено досудове розслідування у кримінальній справі та 09 квітня 2003 року заведено розшукову справу № 34310640, а з 26 липня 2006 року ОСОБА_5 був оголошений у міждержавний розшук.

В подальшому 21 листопада 2016 року ОСОБА_5 оголошено підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК, та 23 листопада 2016 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, таким чином прокурор вважає, що в період з 12 березня 2003 року по 21 листопада 2016 року ОСОБА_5 ухилявся від слідства і суду, перебіг давності зупинився на цей час та відновився з дня його затримання за вчинення нових злочинів, і станом на час апеляційного розгляду провадження 04 вересня 2020 року не сплив передбачений ч.1 ст. 49 КК десятирічний строк давності з дня вчинення тяжкого злочину.

У скарзі прокурор також зазначила, що для суду першої інстанції було достатньо наявних документів у справі, щоб дійти висновку про перебування ОСОБА_5 у розшуку та прийняття рішення про звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ч.2 ст. 49 КК без посилання на закінчення десятирічного строку.

У частині доводів про допущення процесуальних порушень у даному провадженні прокурор зазначила про те, що:

- суд апеляційної інстанції не надав ніякої оцінки вказаним документам про перебування обвинуваченого в розшуку, не навів в ухвалі мотиви, чому ці документи викликають у нього сумніви, тому є передчасним висновок апеляційного суду про не підтвердження факту ухилення від слідства і суду ОСОБА_5 ;
- апеляційний суд при перегляді ухвали місцевого суду та перевірці доводів апеляційної скарги не дотримався положень ст. 94, ст. 370, ч.3 ст.404, 405 КПК;
- в результаті прийнятого апеляційним судом рішення, особа, яка вчинила ряд тяжких злочинів, внаслідок одного з яких потерпіла особа має інвалідність першої групи, може не понести жодної покарання за свої дії, а підтвердженням суспільної небезпечності особи ОСОБА_5 є те, що ним знову вчинено злочин, наслідком якого є смерть людини.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.
Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Пунктом 4 частини 1 статті 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.
Частиною 2 статті 49 КК передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.
Суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що 04 лютого 2017 року минуло п`ятнадцять років з моменту вчинення останнього епізоду з інкримінованих ОСОБА_5 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 206, ч.1 ст.101 КК, в редакції КК 1960 року, ч. 2 ст. 194 КК, та дійшов висновку, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вказані злочини сплив.
Зі змісту наявної ухвали суду першої інстанції вбачається, що шляхом дослідження матеріалів провадження судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє характер обвинувачення та правову кваліфікацію його дій за ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК, в редакції КК 1960 року, ч.2 ст.194 КК, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності такої позиції обвинуваченого, а відтак діяння, які поставлені йому у провину отримали правильну кримінально-правову оцінку.
Крім того, суд встановив, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч.3 ст.285 КПК, підставу звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 49 КК, а також наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави.
Оскільки визначені кримінальним законом (ч. 2 ст. 49 КК) умови дотримано та їх правдивість ні в кого зі сторін провадження не викликали сумнівів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаного вище клопотання і звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК, в редакції КК 1960 року, ч.2 ст.194 КК з підстави, передбаченої ч. 2 ст. 49 КК.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 285-288 КПК, розглянувши клопотання сторони захисту, врахувавши письмові матеріали провадження, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, з чим погоджується й колегія суддів.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 405, 419 КПК розглянув скаргу прокурора, доводи якої є аналогічними доводам, касаційної скарги, та дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджуючись з висновками місцевого суду вказав, що злочини, у яких обвинувачувався ОСОБА_5 є тяжкими, останній за часом злочин вчинено 03 лютого 2002 року, тому десятирічний строк притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності минув 03 лютого 2012 року.
Апеляційний суд визнав такими, що не заслуговують на увагу покликання прокурора про переривання строку давності притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого, оскільки згідно з довідкою про притягнення до кримінальної відповідальності щодо ОСОБА_5 , останній обвинувачувався у вчиненні 21 листопада 2016 року злочинів, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК, тобтопісля спливу строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК, в редакції 1960 року, ч.2 ст.194 КК.
Як убачається з оскаржуваної ухвали, апеляційним судом установлено, що в матеріалах кримінального провадження, як і у реєстрі матеріалів досудового розслідування, які є додатком до обвинувального акту про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.206 КК, ч.1 ст.101 КК, в редакції КК 1960 року, ч.2 ст.194 КК, відсутня постанова про оголошення його в розшук (т.1 а.с. 206-209), тобто відсутнє процесуальне рішення, яке б давало підстави для встановлення негативних юридичних наслідків для обвинуваченого.
Тому, в ухвалі суд зазначив, що застосування вимог ч.2 ст. 49 КК, в даному конкретному випадку, є недопустимим та дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що обвинувачений вчинив нові злочини у період перебігу строку притягнення його до кримінальної відповідальності у даному кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог КПК, які б давали підстави для скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 06 травня 2020 року судом апеляційної інстанції встановлено не було, тому залишено ухвалу місцевого суду без змін.
Непереконливими є доводи у касаційній скарзі прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не надав ніякої оцінки наявним документам у справі про перебування обвинуваченого в розшуку, не навів в ухвалі мотиви, чому ці документи викликають у нього сумніви, що апеляційний суд при перегляді ухвали місцевого суду та перевірці доводів апеляційної скарги не дотримався положень ст. 94, ст. 370, ч.3 ст.404, 405 КПК, та, враховуючи наведені у судових рішеннях встановлені обставини у справі, мотиви суду першої інстанції щодо застосування положень ст. 49 КК, посилання в ухвалі апеляційного суду на дослідження апеляційним судом матеріалів провадження та доводів апеляційної скарги, на думку Суду, зазначені доводи прокурора в цілому не спростовують правильність висновків суду першої й апеляційної інстанцій в частині прийняття рішення про застосування положень ст. 49 КК.

Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Посилання в ухвалі суду апеляційної інстанції про недопустимість застосування судом першої інстанції ч.2 ст. 49 КК, та зазначення в мотивувальній частині ухвали висновку про можливість застосування положень ч.1 ст. 49 КК, в цілому не є тим істотним порушенням, яке вплинуло або могло виплинути на обґрунтованість і законність прийнятого рішення, оскільки із встановлених судами обставин вбачається, що на час розгляду судами у 2020 році клопотання сторони захисту, з дня вчинення ОСОБА_5 останнього із злочинів, 03 лютого 2002 року, минуло вже більше п`ятнадцяти років.
Крім того, у касаційній скарзі, прокурором не наведено переконливих спростувань щодо висновку апеляційного суду про відсутність у справі постанови про оголошення обвинуваченого в розшук (т.1 а.с. 206-209), тобто відсутність процесуального рішення, яке б давало підстави для встановлення негативних юридичних наслідків для обвинуваченого. Наявна у матеріалах справи довідка, на яку посилається прокурор, як на підтвердження факту про оголошення ОСОБА_5 в розшук, не є процесуальним документом.
Враховуючи наведене, Суд вважає необґрунтованими доводи у скарзі прокурора про не застосування апеляційним судом кримінального закону, який підлягав застосуванню, а саме положення ч.2 ст. 49 КК, що суд апеляційної інстанції без перевірки та дослідження доказів наявних у провадженні не погодився з доводами апеляційної скарги прокурора.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка приймала участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 04 вересня 2020 року, якою залишено без змін ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 06 травня 2020 року про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3