УХВАЛА

іменем України

3 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 320/3372/18
провадження № 51-2883ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвали Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року щодо нього.
Встановлені обставини
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області під час судового розгляду ухвалою від 9 квітня 2020 року продовжив обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою до двох місяців, а саме до 8 червня 2020 року та відмовив обвинуваченому в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області під час судового розгляду ухвалою від 1 червня 2020 року продовжив обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою до двох місяців, а саме до 31 липня 2020 року та відмовив обвинуваченому в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.
Запорізький апеляційний суд ухвалами від 1 вересня 2020 року відмовив

у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_4 на зазначені рішення місцевого суду.
Суть питання
У касаційній скарзі обвинувачений не погоджується з рішеннями апеляційного суду і просить переглянути їх у касаційному порядку.
Мотиви Верховного Суду
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Системний аналіз норм кримінального процесуального закону вказує на те, що ухвалами судів, які перешкоджають подальшому кримінальному провадженню,

є судові рішення, після постановлення яких у подальшому заявник позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права на відповідній стадії кримінального провадження.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, ухвали Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року щодо ОСОБА_4 не є тими рішеннями, які перешкоджають подальшому розгляду кримінального провадження щодо скаржника місцевим судом.
Крім того, ОСОБА_4 у повній мірі реалізував своє право на оскарження ухвал Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 9 квітня та 1 червня 2020 року, оскільки апеляційний суд переглянув ці судові рішення

по суті. Відповідно, суд касаційної інстанції не наділений правом реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК, на такі судові рішення апеляційного суду.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Оскільки оскаржувані ОСОБА_4 ухвали апеляційного суду не перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

обвинуваченого ОСОБА_4 на ухвали Запорізького апеляційного суду від 1 вересня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3