У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000679

за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачена ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдана у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор вважає, що вирок є незаконним через невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно вказав на недопустимість усіх доказів, отриманих під час досудового розслідування, оскільки, за висновком суду, вони отримані особою, повноваження якої не є підтвердженими у встановленому законом порядку.

Зазначає, що в ході судового розгляду судом першої інстанції досліджено протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.02.2018 р., яким зафіксовано заяву потерпілого ОСОБА_9 про нанесення йому тілесних ушкоджень, з відповідним роз`ясненням вимог КПК та КК України. Сам потерпілий ОСОБА_9 беззаперечно підтвердив суду факт подання такої заяви до СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області та бажання притягти обвинувачену ОСОБА_6 до відповідальності.

Крім того, вважає, що висновок суду першої інстанції про недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 248 від 21.02.2018 р. є припущенням. Слідчим ОСОБА_10 винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи із зазначенням, внаслідок описки, невірного номеру ЄРДР. Проте вимоги, у відповідності до ст. 110 КПК України, при складанні та винесенні постанови слідчим дотримані.

Посилається на те, що судом першої інстанції в порушення норм ст. 92 КПК України, без будь-яких клопотань сторони захисту, під час судового розгляду витребувано документи, які підтверджують повноваження слідчих у кримінальному провадженні, опис матеріалів кримінального провадження, копію акту обстеження садових будинків ОК СТ «Хризантема» №24 та №25.

Вказує, що сторона захисту заявляла клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження консультативного висновку і їй було відмовлено з підстав невідкриття його стороні обвинувачення в порядку ст. 290 КПК України. Проте, в подальшому даний висновок був долучений до матеріалів судового провадження, оскільки було прийнято рішення про допит експерта, а сам допит фактично був зведений до роз`яснення консультативного висновку наданого експертом захиснику.

Також вказує, що судом першої інстанції порушені вимоги ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України при ухваленні вироку. Зокрема, вирок поділено на глави та розділи, вирок пронумерувано римськими та арабськими цифрами, досліджені докази викладені не послідовно та оцінка доказам надана вибірково, висновки суду є суперечливими.

На думку апелянта, висновок суду першої інстанції щодо наявності самозахисту ОСОБА_6 зроблені лише на підставі вибіркового аналізу показань потерпілого та свідків. Вважає безпідставними висновки, що обвинувачена діяла правомірно, нібито реалізуючи право на захист. Суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, констатувавши порушення цивільно-правових відносин ОСОБА_9 .

На думку апелянта, вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, які є належними та допустимими.

Узагальнений виклад заперечень обвинуваченої ОСОБА_11 на апеляційну скаргу.

Вважає вирок законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 20 лютого 2018 року приблизно о 10:30 - 10:40 годині, перебуваючи за адресою: м. Миколаїв, вул. Північна, 24, СВТ "Хризантема", під час проведення комісійного обстеження садових будинків КСТ "Хризантема", у дворі вищевказаного кооперативу під час раптово виниклої сварки, на ґрунті неприязних відносин, що виникли внаслідок періодичних конфліктів з ОСОБА_9 з приводу відімкнення останнім газопостачання до будинку ОСОБА_6 , а також аморального способу життя ОСОБА_6 , остання нанесла ОСОБА_9 один удар правою рукою в область обличчя, а саме в область щоки, а також з перцевого газового балончику бризнула ОСОБА_9 в очі, чим самим спричинила тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин лівої щоки та хімічного опіку кон`юнктиви обох очей, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Виправдовуючи обвинувачену, як слідує з висновків суду першої інстанції, слідчий (слідчі) для здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження визначались всупереч встановленого порядку та у невстановлений законом спосіб. Суд першої інстанції, посилаючись на норми ст. 110 КПК України зазначив, що рішення керівника органу про визначення слідчого є процесуальними, а тому повинно прийматись у формі постанови. В межах цього кримінального провадження жодних постанов про призначення слідчого (слідчих) для здійснення досудового розслідування не виносилось.

За висновком суду першої інстанції, орган досудового розслідування не мав повноважень щодо здійснення досудового розслідування та повідомлення ОСОБА_6 про підозру за відсутності письмової заяви потерпілого в порядку ст. 477 КПК України.

Вказує, що матеріали справи не містять відомостей про те, у який спосіб та під час вчинення якої слідчої дії був отриманий консультативний висновок спеціаліста Миколаївської обласної офтальмологічної лікарні.

Зазначає, що залучена до матеріалів кримінального провадження постанова слідчого ОСОБА_12 не відноситься до цього кримінального провадження, оскільки в ній зазначений інший номер кримінального провадження, а тому слідчий ОСОБА_12 після 20.02.2018 р. жодних процесуальних дій у даному кримінальному провадження не вчиняла і жодних доказів не збирала.

Також суд зазначив, що висновок судово-медичної експертизи №248 від 21.02.2018 р. отриманий внаслідок процесуальних дій, вчинених всупереч вимог діючого законодавства, а тому не може бути покладеним у підґрунтя судового рішення через його недостовірність, а також неповноту та необґрунтованість.

Суд першої інстанції вважав, що відомості, які викладені у досудовій доповіді, є доказами у цьому кримінальному провадженні.

Окрім того, дійшов висновку, що у даному випадку спосіб дій обвинуваченої полягав у наданні ляпасу ти використання газового балончику, як захист, у відповідь на реакцію на такий ляпас. Також, що метою дій ОСОБА_6 у конфлікті було припинення протиправних посягань із боку ОСОБА_9 , та саме дії потерпілого порушували житлові права ОСОБА_6 , та містять ознаки суспільно-небезпечного посягання, передбаченого ст. 356 КК України самоправства.
За висновком суду, обвинувачена ОСОБА_6 діяла правомірно, реалізувала своє право на самозахист, а тому в її діях відсутній склад злочину.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Потерпілий ОСОБА_9 до апеляційного суду не з`явився повторно, повідомлений про апеляційний розгляд, його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченої та її захисника, які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд встановив наступне.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.п.1-3 ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

При розгляді справи суд повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від
29 червня 1990 р. N 5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" зверталася увага суддів на те, що вирок, постановлений Іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить ставитися з винятковою відповідальністю. Судді повинні постійно вдосконалювати стиль написання вироку, який має бути викладений офіційно-діловою мовою, юридично грамотно, з коротким, точним та ясним описом обставин справи, результатів дослідження доказів і висновків суду.

Проте, при ухваленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції не дотримався вищезазначених вимог закону та рекомендацій.

Так, оскаржуваний вирок взагалі не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, зокрема щодо структури та стилю його викладення. Вирок складається з окремих розділів, пунктів та підпунктів. У даному випадку, з 10 розділів, 51 пунктів, які пронумеровані римськими та арабськими цифрами, що не передбачено законом. Наприклад, розділ I : «загальні застереження щодо досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні»; розділ II : «оцінка встановлених обставин в частині, що стосується визначення слідчого для здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження»; розділ III : «оцінка встановлених обставин в частині, що стосується наявності передбачених законом підстав для здійснення цього кримінального провадження»; розділ IV: «додаткові застереження щодо копії консультативного висновку спеціаліста Миколаївської обласної офтальмологічної лікарні», та інші розділи, які зазначені у вироку.

Така структура вироку ускладнює розуміння його змісту, а висновки суду викладені не чітко. Вдавшись у абстрактні судження, які є плутаними, наводячи окремі думки, які, до речі, іноді є незавершеними, суд першої інстанції поза увагою залишив вимоги закону, якими передбачено, що суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані.

За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які підтверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи.

З показань обвинуваченого, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йдеться про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини. Суд повинен дати остаточну оцінку доказам щодо їх допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, котрі вирішуються судом при постановленні вироку.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку.

Разом з тим, у вироку (у розділі VIII) зазначено, що під час судового розгляду допитані потерпілий ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також досліджені копія акта обстеження від 20.02.2018 р (не зазначено, якого саме обстеження), та копія рішення суду від 05.11.2019 р. (зміст не наведено), досудова доповідь, висновки судово-медичної експертизи № 248, протоколи слідчих експериментів за участі потерпілого та свідка ОСОБА_13 , копія консультативного висновку офтальмологічної лікарні.

Суд зазначив, що ці докази є недопустимими, а висновок експертизи ще й недостовірним. Проте, показання обвинуваченої, потерпілого та свідків не навів, та не надав належної оцінки. У вироку є посилання на окремі, можливо, вибіркові пояснення обвинуваченого та свідків.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив, що висновки суду першої інстанції щодо наявності самозахисту в діях ОСОБА_6 зроблені на підставі вибіркового аналізу показань потерпілого та свідків і є перекрученими та спотвореними.

Оскільки суд першої інстанції не зазначив змісту показань потерпілого та свідків, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості визначитись, які самі показання надавали потерпілий та свідки, та надати оцінку доводам апелянта.

Аналізуючи окремі докази, зокрема, висновок судово-медичної експертизи, теж вибірково (у пунктах 23-29 розділу VI), суд не навів переконливих мотивів для визнання цього висновку недопустимим та недостовірним.

Крім того, суд першої інстанції вдався до тлумачення окремих понять, зазначених у обвинуваченні, зокрема, «ляпас», «газовий балончик», хоча самі поняття не мають жодного доказового значення для вирішення кримінального провадження.

Отже, у вироку не викладено змісту усіх досліджених доказів, не проведено їх ґрунтовний аналіз з точки зору належності й взаємозв`язку, не оцінено усі докази обвинувачення у їх сукупності. Судом фактично проведена дослівна оцінка тексту формулювання обвинувачення, а не перевірка доказів, які надані стороною обвинувачення.

Є також слушними доводи апелянта, що суд першої інстанції вийшов за межі обвинувачення, зазначивши у вироку, що дії потерпілого ОСОБА_9 порушували житлові права ОСОБА_6 та містять ознаки суспільно- небезпечного посягання, передбаченого ст. 356 КК України самоправства.

Враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому він підлягає скасуванню як такий, що не відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з істотним порушенням норм кримінального процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

На думку апеляційного суду, є передчасними висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, оскільки вирок не є обґрунтованим та мотивованим, й за змістом не відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

З огляду на наведене, в даному кримінальному провадженні встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ч.1 ст. 412 КПК України. Враховуючи положення ст. 9 ч. 6 КПК України та порушення судом першої інстанції загальної засади кримінального провадження - законність (п. 2 ч.1 ст. 7 КПК України), ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Подана прокурором апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки містить вимогу про скасування вироку.

У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, судом апеляційної інстанції не перевіряються інші доводи апеляційної скарги. Але ж, під час нового розгляду належить ретельно перевірити усі доводи, наведені в апеляційній скарзі, дати на них вичерпну відповідь і ухвалити законне, обґрунтоване та мотивоване рішення, навівши докладні мотиви його ухвалення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3