Справа № 215/737/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконеренції з Державною установою «Кропивницький слідчий ізолятор» в залі суду № 7 в м. Кривому Розі, клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі, про звільнення його з зали суду, про умовно-дострокове звільнення та про зарахування строку попереднього ув`язнення,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_4 07.02.2020 та 13.03.2020 звернувся до суду із клопотанням про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі, про звільнення його з зали суду, про умовно-дострокове звільнення та про зарахування строку попереднього ув`язнення.

В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_4 вказує, що він засуджений до довічного позбавлення волі 27.12.2000 року вироком Кіровоградського обласного суду за ст.69; п.п.а,е,з,і ст.93; п.п.а,г,е,з,і ст.ст.17-93; ст.100; ст.ст.142; ч.3ст.141; ч.1 ст.145; ч.3 ст.140; ч.3 ст.193; ст.208; ч.1 ст.222; ч.2 ст.223 КК України (1960 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна. Вирок набрав законної сили 07.06.2001 року. Станом на час розгляду справи він відбув понад 23 роки призначеного йому покарання. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Так, в справахі «Веренцов проти України», заяви № 20372-ІІ від 11.04.2013 , «Пєтухов проти України №2 (справа №41216/13)», Європейській суд з прав людини прямо зобов`язав Україну реформувати систему перегляду довічного ув`язнення, тому не зважаючи на відсутність у КК України механізму дострокового звільнення від відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі чи заміни його більш м`яким покаранням, просить застосувати практику Європейського суду з прав людини та замінити не відбуту частину покарання більш м`яким.

Крім того, зважаючи на строк покарання у вигляді позбавлення волі, та на строк відбутого покарання, просить звільнити його умовно-достроково. Також просить перерахувати його строк попереднього ув`язнення, за період з 28.03.2018 по день винесення ухвали, на підставі с. 72 ч.5 КК України та звільнити його з-під варти в залі суду.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, з урахуванням вимог Конституції України, практики Європейського суду з прав людини та норм КПК України. Засуджений вказує на обставини, які характеризують його особу, на те що злочин, за який він відбуває покарання був вчинений вперше, він щиро кається у вчиненому, та вказує на стан його здоров`я.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно вироку Кіровоградського обласного суду від 27.12.2000 року, ОСОБА_4 засуджено за ст.69; п.п.а,е,з,і ст.93; п.п.а,г,е,з,і ст.ст.17-93; ст.100; ст.ст.142; ч.3ст.141; ч.1 ст.145; ч.3 ст.140; ч.3 ст.193; ст.208; ч.1 ст.222; ч.2 ст.223 КК України (1960 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього особистого майна. Вирок набрав законної сили 07.06.2001 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року зараховано засудженому ОСОБА_4 в строк відбутого покарання за вироком Кіровоградського обласного суду від 27.12.2000 року, строк попереднього ув`язнення з 07.01.1999 року по 07.06. 2001 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Так, згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст.51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

У відповідності зі ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування - «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).

Посилання засудженого ОСОБА_4 на прийняті рішення ЄСПЛ по справі «Веренцов проти України» , «Пєтухов проти України-2», в яких зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологіческіх підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.

В пункті 193 вказаного вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречність тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.

Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.

В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Отже, ЄСПЛ визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням, при цьому ЄСПЛ окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.
Встановленні Європейським судом з прав людини порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України у виді зміни законодавства, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Оскільки ні КК України, ні КПК України не передбачено порядку та процедури розгляду суддею заяви засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, як і не передбачено умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, тому суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, на даний час відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та для умовно-дострокового звільнення засудженого.
Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавленням волі на певний строк, вирішення таких питань можливо судом в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.
Стосовно застосування ч.5 ст.72 КК України слід зазначити, що ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2018 року встановлено період попереднього ув`язнення ОСОБА_4 , який починається з дня затримання 07.01.1999 і закінчується 07.06.2001 днем набрання вироком законної сили, та який було зараховано засудженому в строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Наразі засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання, тому підстави для застосування ч.5 ст.72 КК України за період з 28.03.2018 по день винесення даної ухвали відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі, про звільнення його з зали суду, про умовно-дострокове звільнення та про зарахування строку попереднього ув`язнення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, в той же строк з дня отримання копії ухвали.
.

Суддя: