ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2031/18 Номер провадження 11-кп/814/796/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000409 від 05.09.2018 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12.08.2020 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Вергуни Хорольського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 (зареєстрованого АДРЕСА_2 ), освіта неповна середня, не одруженого, не працюючого, раніше судимого:
1) 29.05.2000 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 140 ч.2 КК України, вид покарання - позбавлення волі строком 1 рік з конфіскацією майна, на підставі ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 1 рік;
2) 28.08.2001 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 140 ч.2, ст. 81 ч.3, ст. 42, 43 КК України, вид покарання - позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
3) 24.06.2005 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч.3, ст.69 КК України, вид покарання - позбавлення волі на 2 роки;
4) 21.02.2007 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 162 ч.1, ст. 263 ч.2, ст. 185 ч. 3, ст.70, 71 КК України, вид покарання - позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;
5) 07.05.2007 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч.3, ст. 70 ч. 4 КК України, вид покарання - позбавлення волі на 3 роки 1 місяць;
6) 21.10.2010 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч. 3, ст.185 ч. 2, ст.70 ч.1 КК України, вид покарання - позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців 15 днів;
7) 30.09.2014 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч. 3 КК України, вид покарання позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
8) 10.02.2015 року Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч. 3 КК України, вид покарання позбавлення волі на строк 4 роки;
9) 02.07.2015 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області за ст. 185 ч. 3 КК України, вид покарання позбавлення волі на строк 4 роки 3 міс.
10) 21 грудня 2018 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ст. 185 ч. 3 КК України, вид покарання позбавлення волі на строк 3 роки;
В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_9 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та покарання за вироком Лубенського районного суду від 21.12.2018, остаточно призначивши ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 , на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 1144 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено повністю, стягнуто на її користь з ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди 14 758,78 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.

За вироком суду, 04.09.2018 року близько 23.00 год. ОСОБА_8 , маючи не зняту та непогашену судимість за вчинення корисливих злочинів, з метою вчинення крадіжки прийшов до господарства ОСОБА_10 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де, знявши москітну сітку та пошкодивши пластикове вікно, проник через нього в будинок, звідки повторно, таємно викрав гроші в сумі 25 тис. російських рублів (офіційний курс Національного банку становив 4 грн. 19 коп. за 10 російських рублів), що становить 10475 грн., 10 доларів США (офіційний курс Національного банку становив 2837 грн. 83 коп. за 100 доларів США), що складає 283,78 грн. та 4000 грн., які знаходилися в 2 гаманцях в жіночих сумках, належних ОСОБА_10 , та які вподальшому витратив на власні потреби, таким чином розпорядившись чужим майном на власний розсуд.
Своїми умисними діями ОСОБА_8 завдав матеріальної шкоди ОСОБА_10 на загальну суму 14758,78 грн.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок та пом`якшити призначене йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Свої вимоги мотивує тим, що вину у скоєному визнав повністю та щиро розкаявся.
Також не погоджується з вироком в частині ухвалення рішення про відшкодування потерпілій ОСОБА_10 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.
Інші учасники провадження вирок суду не оскаржили.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно з вимогами ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як встановлено вивченням справи, суд належно виконав зазначені вимоги закону.

Торкаючись виду та розміру призначеного судом покарання ОСОБА_8 за вчинений злочин, колегія суддів вважає його таким, що відповідає вимогам ст.65 КК України і не суперечить приписам ст. 50 КК України.

Всупереч доводів обвинуваченого, покарання ОСОБА_8 призначене у відповідності до ст.65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Із мотивувальної частини вироку видно, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, конкретні обставини провадження, дані про особу винного, щиро каяття, сприння розкриттю злочинів, що визнав обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання, правильно вказавши рецидив злочину, як на обставину, що відповідно до ст.67 КК України, обтяжує покарання.

Матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, на шлях виправлення не став та продовжив злочинну діяльність, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та вказує на його стійку антисоціальну спрямованість.

Таким чином, на переконання колегії суддів, саме призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.185 КК України, є справедливим, достатнім і необхідним у даному випадку для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним нових злочинів, не є надмірно суворим, а тому підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного покарання за вчинене, про що поставлено питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Оскільки злочин ОСОБА_8 вчинив до засудження його за попереднім вироком Лубенського районного суду від 21.12.2018, за яким останній засуджений за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, суд, визначаючи обвинуваченому остаточне покарання за вчинене за оскаржуваним вороком, фактично збільшив покарання обвинуваченому лише на 6 місяців.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову, заявленого потерпілим ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленим цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Загальними вимогами цивільно-процесуального права визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

Відповідно до вимог ст. 23 ч. 2, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода заподіяна особі підлягає відшкодуванню, якщо шкода заподіяна знівеченням або ушкодженням здоров`я. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала внаслідок знівечення або пошкодження здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, його майнового стану, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року (далі - ППВСУ) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_8 суд першої інстанції, задовольнив повністю позовні вимоги потерпілої щодо стягнення моральної шкоди і стягнув із обвинуваченого завдану злочинними діями моральну шкоду.

Суд першої інстанції правильно врахував при визначенні суми моральної шкоди, порушення нормального способу життя потерпілою, її психічних страждань, необхідності докладання додаткових зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність порушень при розгляді кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які були підставою для безумовного скасування всього вироку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 12.08.2020 відносно нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4