Дата документу 10.12.2020 Справа № 332/2387/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1021/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/2387/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.287 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який має повну середню освіту, офіційно працюючого ООО «Баланс» водієм, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.287 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки без позбавлення права обіймати посади пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.
Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.
Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду спричинену злочином в сумі 19495,22 грн. та моральну шкоду в сумі 50000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Речові докази копії матеріалів кримінального провадження № 0000389, долучені до матеріалів кримінального провадження ухвалено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Згідно зі змістом вироку, 31 січня 2018 року, приблизно о 02:00 годин, ОСОБА_7 , являючись водієм автомобіля «ЗАЗ 1103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а відповідно особою відповідальною за експлуатацію вказаного транспортного засобу, діючи всупереч вимогам п.п. 2.9 «г», 2.9 «ґ-1» Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: «водієві забороняється: передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного сп`яніння та передавати керування транспортним засобом особам, які не мають при собі посвідчення на право керування ним, якщо це не стосується навчання водінню відповідно до вимог розділу 24 цих Правил», перебуваючи поблизу будинку 77 по вулиці Добровольчих батальйонів в місті Запоріжжя, достовірно знаючи, що ОСОБА_10 перебуває у стані алкогольного сп`яніння та не має права на керування вказаним транспортним засобом, а саме водійського посвідчення відповідної категорії, добровільно надав свою згоду на прохання ОСОБА_10 щодо здійснення керування його автомобілем «ЗАЗ 1103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по території м. Запоріжжя, тим самим, допустив ОСОБА_10 до керування транспортним засобом. В свою чергу ОСОБА_7 в якості пасажира розташувався на передньому пасажирському сидінні. В цей же час, на задньому сидінні вказаного автомобіля в якості пасажира перебувала ОСОБА_11
31 січня 2018 року, приблизно о 06 годин 30 хвилин, водій ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та не маючи права керувати транспортним засобом, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1103» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по проїжджій частині вулиці Північне шосе, зі сторони станції «Сталепрокатний завод» в напрямку вулиці Діагональної в місті Запоріжжі. В цей же час, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 1118» реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїжджій частині вулиці Північне шосе, у зустрічному для водія ОСОБА_10 напрямку.
Під час руху, в районі опори ЛЕП № 103/98, водій ОСОБА_10 , діючи в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, не переконалась в безпеці і не створення своїми діями перешкод або небезпеки водію ОСОБА_8 , змінила напрямок свого руху та виїхавши на зустрічну смугу руху допустила зіткнення передньою частиною кузова керованого нею автомобіля «ЗАЗ 1103» реєстраційний номер НОМЕР_1 із передньою частиною кузова автомобіля «ВАЗ 2118» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 .
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водії ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , а також пасажири ОСОБА_7 й ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.
Згідно висновку судової медичної експертизи № 701 від 21.05.2018:
Відкритий багатоуламковий перелом нижнього полюса лівого надколінка, крайовий перелом медіального виростка правої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, рана в області правого наколінника у ОСОБА_8 в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Закритий уламковий перелом задньої стінки правої вертлюжної западини зі зміщенням і тисових фрагментів з діастазом (розходженням) кісткових фрагментів, з переходом лінії перелому на кришу та передню стінку западини та сідничну кістку, крайові переломи . передньої та задньої стінок лівої вертлюжної западини зі зміщенням кісткових фрагментів,
закритий вивих правого стегна, набряк м`яких тканин в області правого тазостегнового суглоба, садна в області правого стегна у ОСОБА_8 в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не були небезпечними для життя в момент їх спричинення, але потягли за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Закритий перелом головки 1-го ребра справа у ОСОБА_8 , кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Закритий перелом п`ятої п`ясної кістки лівої кисті зі зміщенням кісткових фрагментів у ОСОБА_8 кваліфікуються як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Струс головного мозку, забої м`яких тканин в області обличчя у ОСОБА_8 в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Забої м`яких тканин в області тіла та кінцівок у ОСОБА_8 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли утворитись в результаті ударів об виступаючі предмети всередині салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно висновку судової медичної експертизи № 661 від 14.05.2018:
Тупа травма живота з утворенням субсерозних гематом в передній стінці тіла шлунка, в області кореня брижі тонкого кишківника, в області зв`язки Трейца, в області печінкого згибу лоперечноободочної кишки з переходом на брижеєчну частину кишки, з крововиливами в структуру малого сальника, зі скупченням крові в брючній порожнині та порожнині малого тазу, що призвело до необхідності виконання холєцистостомїї у ОСОБА_10 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.
Закриті переломи внутрішніх пластинок 4-го, 5-го, 7-го ребер зліва у ОСОБА_10
кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Закриті переломи сідничної кістки справа зі зміщенням та диастазом до 2 мм, перелом на кордоні сідничної і нижньої гілки лобкової кістки справа, перелом лонної кістки справа з незначним зміщенням кісткових фрагментів, перелом передньої стінки лівої вертлюжної западини з переходом лінії перелому на дно западини з незначним зміщенням, перелом лівого стегна в середній його третині зі зміщенням кісткових фрагментів на товщину кістки і по довжині до 29 мм у гр. ОСОБА_10 кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Забій головного мозку середньої тяжкості з локалізацією зон забою в лобній долі, синєць з набряком м`яких тканин в області правого ока, садна на верхній повіці правого ока,синець в області лоба справа у ОСОБА_10 кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день.
Рана в області лівої гомілки у ОСОБА_10 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я.
Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли утворитись в результаті удавів об виступаючі предмети всередині салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно висновку судової медичної експертизи № 663 від 14.03.2018:
Закрита травма живота з розривом селезінки, біля до її воріт зі скупченням крові в брюшній порожнині, що призвело до необхідності в подальшому видалення селезінки (сплектотомії), закриті переломи дужки 1-го шийного хребця, зубоподібного виростка 2-го шийного хребця з переходом лінії перелому на основу та поперечні виростки хребця без зміщення кісткових фрагментів, забій головного мозку середнього ступеня тяжкості з локалізацією зон забоїв в лобних долях, закриті переломи 6-го та 7-го ребер зліва по передній паховій лінії, 9-го ребра зліва по паховій лінії, 10-го ребра зліва по задній паховій лінії на фоні явищ травматичного шоку у ОСОБА_13 в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.
Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли утворитись в результаті ударів об виступаючі предмети всередині салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
Згідно висновку судової медичної експертизи № 662 від 14.05.2018:

Закритий перелом 9-го ребра зліва по задній паховій лінії без зміщення кісткових фрагментів у ОСОБА_11 кваліфікуються як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більше ніж 21 день.
Струс головного мозку, рана на слизовій оболонці нижньої губи, забій м`яких тканин в області обличчя у ОСОБА_11 в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.
Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів та могли утворитись в результаті ударів об виступаючі предмети всередині салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеність його вини та правильність кваліфікації дій, оскаржує вирок в частині призначеного покарання, яке обвинувачений вважає явно не справедливим через суворість. Апелянт зазначає, що визнання обставини, що обтяжує покарання настання тяжких наслідків є неприпустимим, так як зазначена обставина є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України. Вважає, що призначене судом першої інстанції покарання у виді обмеження волі є надмірно суворим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого. На думку обвинуваченого, висновок, викладений у вироку суду щодо обмеження волі без застосування положення ст.75 КК України фактично не відповідає самому завданню кримінального закону про призначення покарання.
Просить скасувати вирок та призначити покарання за ст.287 КК України не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік та покладенням відповідних обов`язків.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу; потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав, вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинуваченого, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з обраним кримінальним покаранням обвинуваченому у вигляді ізоляції від суспільства за вчинення злочину, передбаченого ст.287 КК України, оскільки такий вид покарання не сприяє виправленню обвинуваченого та є надмірно суворим, що не відповідає вимогам ст.50 та ст.65 КК України.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого на предмет невідповідності призначеного покарання обставинам кримінального провадження та тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок його суворості, а також неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає обґрунтованими. Апелянтом порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Аналогічна позиція була викладена у постанові Верховного суду від 22.03.2018 у справі №207/5011/14-к.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги обвинуваченого, конкретних обставин справи, а також фактичного змісту вироку, не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.
Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Суд першої інстанції не навів належного обґрунтування у вироку на предмет можливості чи неможливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Таким чином, колегія суддів погоджується з апеляційної скаргою обвинуваченого в частині призначення основного кримінального покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.
Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Зокрема, ч.1 ст.74 КК України встановлює, що звільнення засудженого від покарання, крім звільнення від покарання на підставі закону України про амністію чи акта помилування, може застосовуватися тільки у випадках, передбачених КК України.
Одним з таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст.75 КК України. Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний зло чин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення.
Обґрунтовуючи підстави для застосування ст.75 КК України, колегією суддів встановлено, що під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції були встановлені обставини, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття обвинуваченого.
Обставини, які обтяжують покарання, судом першої інстанції визнано тяжкі наслідки, завдані злочином.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання обставин, які обтяжують покарання за ст.287 КК України.
Тяжкі наслідки, які були завдані кримінальним правопорушенням в розумінні змісту ст.287 КК України, слід розуміти суспільно-небезпечні наслідки, які виходять за межі складу кримінального правопорушення.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, та доходить висновку, що визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому настання тяжких наслідків є неправильним застосуванням закону, оскільки зазначена обставина є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України. Аналогічна позиція викладена Верховним судом в постанові від 20.06.2018 у справі №566/606/15-к.
Під час апеляційного провадження, обвинуваченим надані копії платіжних документів про часткове відшкодування завданої шкоди.
Потерпілий ОСОБА_8 під час судового засідання в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та вважав, що покарання без ізоляції від суспільства для нього є більш сприятливим для подальшого відшкодування шкоди обвинуваченим.
Таким чином, встановлено, що ОСОБА_7 раніше не судимий, не перебуває на медичному обліку психіатра та лікаря-нарколога, вину у вчиненні злочину визнав повністю та розкаявся у скоєному, частково відшкодував завдану шкоду, офіційно працевлаштований водієм, не одружений, має повну середню освіту, має постійне місце реєстрації.
При застосуванні кримінального покарання, колегія суддів вважає за доцільне врахувати те, що обвинувачений ОСОБА_7 також має вади здоров`я та потребує лікування.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обране обвинуваченому основне покарання у вигляді обмеження волі є суворим та не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про можливість зміни вироку суду першої інстанції, застосувати щодо обвинуваченого положення ст.75 КК України і звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік із покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, що не суперечить досягненню мети покарання, передбаченої ст.50 КК України.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року, щодо ОСОБА_7 , змінити.
Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, якщо він протягом 1 (одного року) іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до вимог ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4