Справа № № 585/2250/19
Номер провадження 1-в/585/20/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
30 липня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни, клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутого строку покарання більш м`яким,-

В С Т А Н О В И В:
1. Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням і просить звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі умовно-достроково або ж замінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким.
2. Своє клопотання ОСОБА_5 мотивує тим, що 03.11.2005 року вироком Апеляційного суду Донецької області його засуджено до довічного позбавлення волі за п.6, 12, 13 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 263, ст. 70 КК України. Він відбув 16 років 5 місяців довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської Конвенції по захисту прав і основоположних свобод людини, ст. 28 Конституції України, що також викладено і в прийнятих рішеннях Європейського Суду з прав людини, зокрема «Петухов проти України №2», яким суд встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. На його думку, покарання повинно бути пом`якшено йому в зв`язку з невідповідністю чинного кримінального законодавства України рішенню Європейського суду з прав людини. Таке право на перегляд довічного покарання особа має незалежно від закріплених механізмів його реалізації в законах України. Вважає, що рішення Європейського суду з прав людини являється джерелом права в Україні і в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх актів за юридичною силою, крім Конституції України. Таким чином, його покарання повинно бути полегшено в зв`язку з невідповідністю новій нормі діючого законодавства, а саме: Рішенню Європейського суду з прав людини. Окремо зазначив, що згідно п. 9, п. 12 Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи від 17.02.1976 р., перегляд довічного позбавлення волі повинно бути після відбуття особою 8 14 років позбавлення волі і повторюватися через регулярні проміжки часу. Таким чином, враховуючи пряму дію норм Конституції України (ч. 2 ст. 8) на основі ст. 28 Конституції України і ст. 3 Конвенції, особа має право на зменшення його довічного ув`язнення і на реальну перспективу його звільнення. Таке право на перегляд довічного позбавлення волі особа має незалежно від закріплених механізмів його реалізації в законах України. Відсутність процесуальних норм не являється перепоною для задоволення його клопотання.
3. У судове засідання засуджений ОСОБА_5 не з`явився. В своєму клопотання ОСОБА_5 просив забезпечити його участь у судовому засіданні за допомогою відеоконцеренцзв`язку. Однак, як повідомив представник ДУ «Бахмутська ВК № 6», засуджений ОСОБА_5 відмовився виходити для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку із судом.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання засудженого та просив його задовольнити.
В судовому засіданні прокурор в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 просив відмовити. Зазначив, що на його думку, заявлене клопотання безпідставне та необґрунтоване. Засуджений не став на шлях виправлення, не працевлаштований. Крім того, зазначив, що в Україні відсутній Закон з приводу заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

4. Суд, вислухавши пояснення адвоката та прокурора, ознайомившись з матеріалами справи, прийшов до наступних висновків.
5. Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Донецької області (з урахування ухвали Верховного Суду України від 18.01.2007 року) від 03.11.2005 року за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахується з 05 березня 2005 року (а. с. 136-144). Вказаний вирок суду набрав законної сили 18.01.2007 року.

Згідно характеристики на засудженого ОСОБА_5 вбачається, що засуджений ОСОБА_5 03.11.2005 року колегією судів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, п. п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 18.01.2007 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 03.11.2005 року відносно ОСОБА_5 залишено без змін. Вирок суду набрав законної сили 18.01.2007 року (а. с. 133-134).

Згідно листа Державної установи «Роменська ВК № 56» від 05.11.2019 року ОСОБА_5 вибув із ДУ Роменська ВК № 56 до ДУ «Сумський слідчий ізолятор» на виконання ухвали Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.08.2019 року. Крім того, згідно з нарядом Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України № - 972/Вш ОСОБА_5 з 09.10.2019 року рахується за державною установою «Бахмутська установа виконання покарань (№6)» (а. с. 88).
Згідно характеристики від 28.07.2020 року, ОСОБА_6 під час утримання в умовах СІЗО та Роменській ВК №56, характеризується негативно. До праці не залучався, бажання працювати не виказував. Заохочень не мав. Допускав порушення режиму утримання, яке виразилось у невиконання вимог адміністрації, незаконній відправці кореспонденції, відмови від проведення обшуку, зберіганні заборонених речей, між камерному зв`язку. Зазначені порушення на даний час погашені. З часу перебування у Бахмутській ВК № 6, - 07.11.2019р., характеризується посередньо. Допустив одне порушення режиму утримання, а саме: некоректна поведінка відносно судді з вживанням нецензурної лексики, за що виконуючим обов`язки начальника сектору максимального рівня безпеки була проведена бесіда виховного характеру та попереджено, про не допущення подібної поведінки. У спілкуванні з представниками установи поводиться стримано. Не завжди утримує у чистоті та порядку своє спальне місце та інші прилади в камері, також не завжди має охайний вигляд (а.с.178 180).
6. Вирішуючи клопотання засудженого, суд виходить з наступних норм права.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочин, передбачений п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Статтею 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Ч.1 ст.9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання. Таким чином, суд має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами.

Згідно п.13 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; п.1 частини 2 ст. 539 КПК України, вирішення порушеного заявником питання, віднесено до компетенції місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Відповідно до ч.3 ст.74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
7. В цій справі засуджений ОСОБА_5 просить суд звільнити його від призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі умовно - достроково або замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання на підставі ч.3 ст.74 КК України, застосувавши висновки Європейського Суду у справі «Петухов проти України №2», як такі, що змінюють санкцію ч.2 ст.115 КК України. А також просить суд призначити чіткій строк можливого перегляду його покарання і встановити проміжки часу для його повторного перегляду та встановити чіткі критерії, на підставі яких може відбуватись такий перегляд. Такі доводи засуджений обґрунтовує тим, що у рішенні «Петухов проти України №2» ЄС визнав, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. Такі висновки ЄС, на думку засудженого, є змінами до ч.2 ст.115 КК України, оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.

8. З такими доводами засудженого суд не може погодитись виходячи з наступного.
Так, Європейський Суд у своєму рішення «Петухов проти України №2» постановив, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. В розділі V цього, рішення Європейський Суд зазначив: «Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням. Суд повторює, що відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Суду в усіх справах, в яких вони є сторонами, а Комітет міністрів Ради Європи здійснює нагляд за їхнім виконанням. З цього випливає, що рішення, в якому Суд встановив порушення, юридично зобов`язує державу-відповідача не просто виплатити відповідним особам суми справедливої сатисфакції, присуджені за статтею 41 Конвенції, але й вжити заходи загального та/або індивідуального характеру під наглядом Комітету міністрів. Держава зобов`язана вживати такі заходи також щодо інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, зокрема, шляхом усунення проблем, які призвели до таких висновків Суду. Порушення статті 3 Конвенції, яке Суд встановив у цій справі у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі було таким, яке не можливо було скоротити, впливає на багатьох людей. На розгляді Суду перебувають більше шістдесяти аналогічних заяв і можливо буде подано багато інших. Тому перед розглядом індивідуальних вимог заявника щодо справедливої сатисфакції за статтею 41 Конвенції Суд бажає розглянути, якими можуть бути наслідки для держави-відповідача відповідно до статті 46 Конвенції. Суд повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить статті 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Тим не менш, Суд зазначає, що оскільки ця справа стосується питання, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду. (п.190-194 рішення ЄС «Петухов проти України (№ 2) 09.09.2019 http://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-191703)

Таким чином, встановлені Європейським Судом порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського Суду з прав людини у справах проти України, шляхом реформи покарання у виді довічного позбавлення волі і жодним чином не скасовує санкцію ч.2 ст.115 КК України в частині права суду призначати покарання у виді довічного позбавлення волі.

Більше того, у п. 168 рішення «Петухов проти України №2» ЄС наголосив на принципах та висновках, які наведені у згаданому рішенні у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 103 122, нещодавно узагальнені в рішенні у справі «Мюррей проти Нідерландів» [ВП] (Murray v. Netherlands) [GC], заява № 10511/10, пункти 99 100, ЄСПЛ 2016). Зазначивши, що «Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункти 59 81)».

Оскільки на час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 , Верховною Радою України Закону, яким би вносились зміни до санкції ч.2 ст.115 КК України не приймалося, то підстави для застосування ч.3 ст.74 КК України у суду відсутні.

8. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України, на даний час поки що передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, і такою можливістю ОСОБА_5 вправі скористатися. Суд погоджується з доводами засудженого ОСОБА_5 , що, на сьогоднішній день, призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції про права людини, оскільки, як постановив ЄС своєму рішенні «Петухов проти України №2» є таким, яке не можливо скоротити. Однак, ця обставина не може бути підставою для застосування ч.3 ст.74 КК України для скорочення покарання ОСОБА_5 за вироком з довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання, або його звільнення від відбування покарання. Щодо доводів засудженого про невідповідність призначеного йому за вироком покарання у виді довічного позбавлення волі ст.28 Конституції України, то в цьому конкретному випадку, такі доводи судом відкидаються, оскільки, Конвенція не забороняє державі застосовувати такий вид покарання за особливо тяжкі злочини, а тому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке передбачено санкцією ч.2 ст.115 КК України, не суперечить Конституції України. Аналіз висновків, викладених ЄС у рішення «Петухов проти України №2» дає суду підстави вважати, що не сама наявність покарання у виді довічного позбавлення волі за окремі злочини порушує ст.3 Конвенції, а відсутність в Законі чітких критеріїв можливості перегляду такого покарання у майбутньому після тривалого виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, є порушенням Конвенції, що не тотожне поняттю «скасування покарання у виді довічного позбавлення волі».
9.Стосовно умовно-дострокового звільнення ОСОБА_6 , то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.152 КВК України, підставою для звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, акт про помилування, умовно-дострокове звільнення, ст.ст.81,82 КК України які регулюють порядок звільнення осіб, які вчинили особливі тяжкі злочини та відбувають покарання у виді позбавлення волі, умовно-достроково та заміну його більш мяким, у випадку відбуття ними не менше двох третин покарання, а також п.п.3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2006 року Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким щодо умовно дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст.81 КК України та заміни невідбутої частини покарання більш мяким на підставі ч.1 ст.82 КК України осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк та ст.87 КК України якою визначено право Президента України здійснювати помилування індивідуально визначеної особи та можливість заміни засудженому актом про помилування призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років або повного чи часткового звільнення від основного і додаткового покарань, що регулюється п.п.2-5,9 Положення Про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 року № 223/2015.

Отже, нормами Кримінального кодексу України визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким та саму процедуру розгляду таких питань, при цьому суд виходить з вимоги визначеності правової норми, закріпленої у рішенні Конституційного суду України від 29 червня 2010 року у справі за Конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях покладає обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а не обов`язок суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням, прийшов до висновку про те, що відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі суд повинен діяти у межах компетенції визначеної законодавством України та нормами міжнародного права, керуючись принципом законності, оскільки права звільнення судом засудженої до довічного позбавлення волі особи від призначеного покарання умовно-достроково у законі не закріплено.

10.Стосовно прохання засудженого призначити чіткій строк можливого перегляду його покарання і встановити проміжки часу для його повторного перегляду та встановити чіткі критерії, на підставі яких може відбуватись такий перегляд, то суд зазначає, що відповідно до чинного Законодавства України суд не наділений повноваженнями вирішувати ці питання.
11.За таких обставин, виходячи з вище викладеного, в задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 7,9, 376, 537, 539 КПК України, Суд,-

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутого строку покарання більш м`яким, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня складення повного тексту ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали проголошено 04 серпня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1