Справа № 343/734/17
Провадження № 11-кп/4808/86/21
Категорія ст. 170 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження №0000409, -
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
перекладача ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати постановити нову, якою змінити й визначити щодо ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у виді застави. Апелянт вважає, що ухвала суду необґрунтована. Свої висновки обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 перебуває під вартою з 09.08.2016 року, тобто 4 роки 5 місяців 9 днів без вироку. Звертає увагу колегії суддів на те, що всіх свідків, яких заявила сторона обвинувачення було допитано, що свідчить про безпідставність твердження про ймовірний вплив на свідків. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги договір оренди житлового приміщення укладений співмешканкою ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .. На думку апелянта, позиція суду щодо невизначення альтернативного виду запобіжного заходу не мотивована належним чином.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2021 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .. Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що обвинуваченому інкриміновано ряд умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, які вчинені групою осіб та супроводжувались зухвалою поведінкою виконавців із застосуванням зброї та використанням заходів конспірації для уникнення викриття кримінальних правопорушень у різних областях України, за які, у разі визнання їх винуватими, передбачена відповідальність виключно у виді позбавлення волі. Обвинувачений ОСОБА_7 не має сталого офіційного матеріального заробітку та міцних соціальних зв`язків, усвідомлює неминучість покарання, що може спонукати його переховуватись від суду та перешкоджати судовому провадженню. Продовжуючи строк запобіжного заходу, суд першої інстанції також наголошує, що ОСОБА_7 є громадянином іншої держави та перебуває в Україні без постійного місця реєстрації.
Під час апеляційного провадження:
- обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати як незаконну, прийняти нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора;
- прокурор просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, з`ясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду першої інстанції належить залишити без змін, з таких підстав.
З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України (а.с.п. 10-13), у період з серпня 2015 року по 06.08.2016 року на території Хмельницької, Житомирської та Івано-Франківської областей, діючи в складі стійкої озброєної групи (банди).
Згідно з положеннями ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, що інкримінуються ОСОБА_7 , відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, покарання за вчинення яких передбачає понад 10 років позбавлення волі.
Наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні із урахуванням його конкретних обставин.

Вбачається, що питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 вирішувалось на стадії судового розгляду, де вирішальним є з`ясування питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції в якості наявності ризиків переховування від суду та перешкоджання судовому провадженню зазначив те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має сталого офіційного матеріального заробітку та міцних соціальних зв`язків, є громадянином іншої держави, та перебуває в Україні без постійного місця реєстрації, а тому усвідомлює неминучість покарання за інкриміновані йому злочині, що є тяжкі та особливо тяжкі.
Колегія суддів вважає, що висновок, викладений в ухвалі суду щодо підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

В апеляційній скарзі, апелянт наголошує на тому, що ОСОБА_7 тримається піж вартою з 09.08.2016 року, проте це не є безумовною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки тримання осіб під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, що мають значний ступінь суспільної небезпеки.

Рішення про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризику переховування обвинуваченого від суду, з метою уникнення від покарання, виходячи із тяжкості інкримінованих йому злочинів та санкції статей.

Тяжкість інкримінованих злочинів не була єдиною підставою для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки судом були враховані й інші ризики та дані про особу обвинуваченого, зокрема й те, що обвинувачений не має постійного місця проживання в Україні та є громадянином іншої держави.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що надана захисником копія договору оренди будинку в с. Сілець в Львівській області, укладеного на користь ОСОБА_7 01.12.2020 року, не є безумовним доказом належної поведінки останнього у майбутньому, оскільки це не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження щодо нього, виходячи також з того, що розгляд справи відбувається в Івано-Франківській області, в той час як орендоване житло територіально знаходиться у Львівській області, що в умовах діючих карантинних заходів може призвести до певних перешкод щодо своєчасного судового розгляду.

Доказом ймовірної можливості перешкоджання обвинуваченим ОСОБА_7 встановленню істини по справі та прийнятті остаточного судового рішення, є посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині ухвали на те, що поведінка обвинувачених та захисників, які періодично зловживають своїми правами, створюють перешкоди для розгляду кримінального провадження.
При цьому колегією суддів враховано й висновок суду першої інстанції в частині поведінки обвинувачених під час розгляду кримінального провадження, які неодноразово вели себе агресивно, порушуючи порядок у залі судового засідання, нецензурно висловлювались в бік учасників судового провадження та суддів.
Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На переконання колегії суддів, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, кількість епізодів та спосіб їх вчинення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів в частині того, що прокурором не наведено аргументів, які б давали підстави вважати про існування ризиків.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що по справі допитано всіх свідків заявлених стороною обвинувачення, що, на її думку, унеможливлює вплив на них з боку обвинуваченого, не є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, чи обрання альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, оскільки такі вказані доводи апелянта не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, виходячи з характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжких й особливо тяжких злочинів із застосуванням зброї та підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів.

Вказані вище обставини, у своїй сукупності, свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою, і таке обмеження особистих прав є пропорційним меті застосування запобіжного заходу та є необхідним у демократичному суспільстві.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , та навів мотиви прийнятого рішення, зокрема те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому злочинів.

Посилання захисника на те, що в ухвалі суду першої інстанції не мотивована належним чином позиція суду щодо неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, не є слушним, оскільки в ухвалі суду містяться наступні висновки: «Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, враховуючи відомості щодо осіб обвинувачених, а також те, що строки, на які продовжені запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою відносно них спливають, виходячи з принципу презумпції невинуватості, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відступу від правил поваги свободи особи, та вважає, що застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, про які вказують захисники, на даний час не спроможний гарантувати належну поведінку. Жоден із інших альтернативних запобіжних заходів не може забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які продовжують існувати» (а.п. 51).

Незгода апелянта з мотивацією суду, не є підставою для визнання доводів сторони захисту в цій частині слушними.

Апелянт також висловила свою незгоду в частині неналежного вмотивування судом першої інстанції своєї позиції щодо невизначення при продовженні строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 розміру застави, як альтернативного виду запобіжного заходу, що, на переконання колегії суддів, не заслуговує на увагу, оскільки цей імперативний обов`язок не поширюється на кримінальні провадження щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, якій й інкримінується ОСОБА_7 у цьому провадженні.
Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_7 разом з іншими учасниками групи (банди), обвинувачується у вчиненні нападу на потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а саме у тому, що погрожуючи застосуванням ножа і вогнепальної зброї, з метою залякування потерпілих та подолання їх опору здійснили два постріли із пістолета в напрямку ОСОБА_11 , нанесли йому удари ножем по тулубу і верхніх кінцівках, й удари ногами по голові, ділянці живота, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, після чого зв`язали його та ОСОБА_12 (а.с.п. 5).
Отже, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що своїми умисними діями, які виразились у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я осіб (розбої), вчиненому повторно, організованою групою, поєднане із проникненням у житло, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.
В той же час, виходячи з розуміння приписів п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд першої інстанції мав право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що за наявності ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, більш м`які запобіжні заходи будуть не дієвими та не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ним злочину із застосуванням насильства або погрозою його застосування, надали суду першої інстанції право на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність продовження запобіжного заходу без визначення розмір застави як альтернативного його виду.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, як на цьому наполягає сторона захисту, є таким, що узгоджується з вимогами як національного так й міжнародного законодавства.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, апеляційною інстанцією не встановлено, а тому, ухвала суду першої інстанції, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга сторони захисту - без задоволення.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, та повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою з 2016 року, в той час як недотримання строків розгляду, може призвести до порушення конституційного права на судовий захист, що гарантовано ст. 55 Конституції України, та негативно впливати як на ефективність правосуддя, так й на авторитет судової влади.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.01.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4