УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 721/942/19

провадження № 51 4278 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 серпня 2020 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, ухвалою слідчого судді Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2020 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Путильського ВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_6 та застосовано до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК, строком на два місяці до 13.10.2020 року.
Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Суддя Чернівецького апеляційного суду ухвалою від 28 серпня 2020 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вищезазначену ухвалу слідчого судді Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2020 року, оскільки апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись з ухвалою судді Чернівецького апеляційного суду ухвалою від 28 серпня 2020 року, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії ухвал, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог ст. 370, ч. 2 ст. 418 КПК ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Частиною першою статті 392 КПК визначено перелік судових рішень суду першої інстанції, які не набрали законної сили і які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, а саме:
1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;
2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;
3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 2 статті 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Врахувавши такі вимоги процесуального закону, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2020 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Путильського ВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_6 та застосовано до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, та яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 392 КПК, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку та відповідно до вимог ст. 399 ч. 4 КПК виніс ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право особи на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги.
Таким чином, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Таке обмеження узгоджується із положеннями ст. 331 КПК, відповідно до якої під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого і в той же час таке право у кількості використання сторонами кримінального провадження процесуальним законом не обмежено.
Безпідставними є доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 у справі № 3-208/2018 (2402/18), оскільки вказаним рішенням визнано неконституційними лише положення ст. 392 ч. 2 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Мотивами для такого рішення зазначено зокрема необхідність надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження як прояву гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Таким чином, вказаним рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними положення ст. 392 КПК в тій частині, в якій не забезпечено обвинуваченому (підсудному) можливість апеляційного перегляду лише рішень про обрання та про продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, а не про відмову у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.
За таких обставин, доводи касаційної скарги щодо порушення апеляційним судом вимог КПК та неврахування рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 у справі № 3-208/2018 (2402/18) є безпідставними. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК , Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 28 серпня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3