Ухвала
Іменем України

11 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 225/8711/19
провадження № 51-3767 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року ОСОБА_5 засуджено до покарання:

за ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на 4 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 13 травня 2019 року, приблизно о 22 год, він проходив біля зруйнованої будівлі, розташованої поблизу житлового будинку № 6 по вул. Папаніна м. Залізне м. Торецька, де побачив на землі бойову гранату наступального типу «РГД-5» з запалом типу «УЗРГМ». Достовірно знаючи, що дана граната з запалом є бойовим припасом і виключена із вільного обігу, маючи умисел на придбання та носіння бойових припасів, діючи незаконно, умисно, підняв гранату з запалом з землі, взявши в руку, тим самим придбав бойовий припас та залишив його при собі. Тримаючи бойову гранату в руці, ОСОБА_5 пішов в напрямку буд. № 12 по вул. Папаніна в м. Залізне у м. Торецька, тим самим незаконно носив безпосередньо при собі бойовий припас без передбаченого законом дозволу.
Окрім того, ОСОБА_5 13 травня 2019 року, приблизно о 22 год 35 хв., з метою умисного пошкодження чужого майна шляхом вибуху, маючи при собі бойову гранату типу «РГД-5» з запалом типу «УЗРГМ», прийшов до житлового буд. АДРЕСА_1 якого він раніше мешкав разом з родичкою ОСОБА_6 ОСОБА_7 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на пошкодження майна потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_8 через неприязні відношення, шляхом вибуху, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи на меті пошкодження майна шляхом вибуху, витягнув чеку гранати та кинув вказану бойову гранату на навіс крильця магазинів «Злата» та «Свіжий хліб», які розташовані на першому поверсі вищевказаного будинку, з метою здійснення вибуху. В результаті вибуху бойової гранати на навісі крильця магазинів було пошкоджено чуже майно, чим заподіяна матеріальна шкода: потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму 5 000 грн., а потерпілій ОСОБА_6 - на суму 870 грн.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 рокуапеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року - без змін.

В касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок та ухвалу, звільнивши ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. ст. 75, 76 КК України. Вважає, що судами не в повній мірі враховано щире каяття засудженого, як обставину, що пом`якшує покарання, а також дані про його особу.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 194,

ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував, що

ОСОБА_5 вчинив тяжкі злочини, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю 2 групи, має неповнолітню дитину, не працює, досудову доповідь Торецького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області, а також обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, відшкодування шкоди потерпілим, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства неможливо, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України, призначивши відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке слід відбувати реально, оскільки саме таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинувачуваним так і іншими особами, відповідатиме принципам справедливості і співмірності та буде адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу обвинувачуваного.
Залишаючи без зміни вирок, апеляційний суд погодився із висновками суду щодо призначеного покарання, при цьому зазначив, що суд першої інстанції врахував всі обставини справи, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, тому на переконання колегії суддів апеляційного суду покарання у виді 4 років позбавлення волі відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і Верховний Суд, а тому доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 є необґрунтованими.
Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Усі наведені захисником в апеляції доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином перевірені, на них надані змістовні відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, касаційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 03 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 06 травня 2020 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3