Житомирський апеляційний суд
Справа №272/722/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 183 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачуваних: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим до 04 грудня 2020 року,

встановила:

06 жовтня 2020 року ухвалою Андрушівського районного суду було продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 04 грудня 2020 року.

Своє рішення суддя обґрунтував тим, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 раніше неодноразово судимі, що вказує на можливість продовження ними протиправної поведінки, вони обвинувачуються у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, не працюють та не мають постійного джерела доходів, до затримання проживали в інших містах, тобто мають можливість змінювати місце проживання. Під тяжкістю можливого покарання можуть переховуватись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення. Перебуваючи на волі мають реальну можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід який не пов`язаний з позбавленням волі.

Вказує, що ухвала суду є безпідставною, не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначає, що суд не врахував, те, що він має міцні соціальні зв`язки, має місце постійного проживання, пристарілу матір, яка потребує догляду, малолітню доньку.

Звертає увагу суду, що в кримінальному провадженні, в якому він обвинувачується, майнова шкода відшкодована в повному обсязі, а цивільний позов потерпілими не заявлено.

Вказує на порушення судом першої інстанції його права на захист, оскільки в порушення ст. 184 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою йому було вручено безпосередньо перед судовим засіданням.

Вважає, що судове рішення є незаконним, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі обвинувачуваний ОСОБА_10 , просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вказує, що ухвала суду є безпідставною, не відповідає фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що в судовому засіданні, в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 повідомив суду, що він, ОСОБА_10 не причетний до вчинення злочину, у якому його звинувачують.

Також, вказує, що перебування під вартою загрожує його здоров`ю, оскільки він хворіє на туберкульоз легенів, а тому потребує кваліфікованої медичної допомоги.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинувачуваних ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо доводів своїх апеляційних скарг, пояснення захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги обвинувачуваних, заперечення прокурора щодо доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених не підлягають задоволенню з таких підстав.

В провадженні Андрушівського районного суду Житомирської перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.187, ч.3 ст. 185 КК України та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 309 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинувачених.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів провадження вбачається, що 06 жовтня 2020 року судом першої інстанції було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинувачених, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під вартою.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинувачених. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчинення тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років із конфіскацією майна.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачені до затримання проживали в інших містах, а не за місцем реєстрації, тобто мають можливість змінювати місце проживання. Під тяжкістю можливого покарання можуть переховуватись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення. Перебуваючи на волі мають реальну можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

ОСОБА_9 неодноразово судимий, після повернення з місць позбавлення волі за місцем проживання характеризується негативно, не має міцних соціальних зв`язків, не має постійного джерела доходів, зловживає спиртними напоями.

ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий, що вказує на можливість продовження ним протиправної поведінки, після повернення з місць позбавлення волі не має міцних соціальних зв`язків, не працює, в стані алкогольного сп`яніння поводиться агресивно, від жителів села на нього постійно надходять скарги на його непротиправну поведінку.

Всі доводи апеляційних скарг в судовому засіданні апеляційного суду були об`єктом дослідження судом і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг не встановлено.

Крім того, колегія суддів враховує, доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 , щодо стану його здоров`я.

Право на охорону здоров`я, ефективну безкоштовну медичну допомогу, яке закріплено в Конституції України мають усі громадяни України, в тому числі і ті, щодо яких обрано запобіжний захід тримання під вартою.

Право на медичну допомогу, що цих осіб забезпечується наданням її у медичній частині, а в разі неможливості проходження там лікування у визначених закладах охорони здоров`я, відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я з забезпеченням цілодобової охорону особи, узятої під варту, а тому необхідність амбулаторного лікування підозрюваного не може мати вирішального значення при продовженні йому запобіжного заходу, а повинно враховуватися в сукупності з іншими обставинами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою є законною та обґрунтованою, постановленою у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційні скарги обвинувачуваних не підлягають задоволенню.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду колегія суддів не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Андрушівського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до 04 грудня 2020 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: