Білоцерківський міськрайонний суд Київської області
У Х В А Л А
13 листопада 2020 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 1 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, питання доцільності продовження строку запобіжного заходу у судовій справі за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч 3 ст. 185 КК України,

У С Т А Н О В И В :
У провадженні Білоцерківського міськрайонного суду перебуває судова справа з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Відповідно до ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15.09.2018 року обвинуваченому ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2020 року продовжено по 15.11.2020 року у зв`язку з існуванням ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У межах строків, застосованого запобіжного заходу судовий розгляд не може бути закінчений в силу об`єму доказів, які слід дослідити, з огляду на правову позицію обвинуваченого, заміною прокурора, неявкою в судове засідання експертів з поважних причин, надмірним перевантаженням суду оскільки головуючий у справі задіяний у розгляді інших справ які слухаються колегіально та одночасно є слідчим суддею.

З огляду на вищевказані обставини в ході з`ясування судом питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу прокурор вважає, що строк запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою слід продовжити на 60 днів оскільки продовжують мати місце ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений відмовився від участі у розгляді у клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 просив в задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Вирішуючи дане питання суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 177 ч.2 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення , а також наявність ризиків ,які дають достатні підстави слідчому судді ,суду вважати , що підозрюваний , обвинувачений , засуджений може здійснити дії ,передбачені ч.1 с.177 КПК України .

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, повязаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обовязку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи (п. 26 рішення ЄСПЛ ).

У п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» наголошено, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні суду відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого в п. 1 ст. 5 (справа «Соловей і Зозуля проти України» від 27 листопада 2008 р.). За таких обставин Суд вважає, що рішення районного суду (без мотивування підстав для його прийняття) не забезпечило заявникові адекватного захисту від свавілля, який є важливим елементом «законності» тримання під вартою в розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 12 лютого 2015 р. по справі «Подвезько проти України » визначено порушення п.1 і 3 ст.5 Конвенції з прав людини з огляду на те, що досудове тримання під вартою не ґрунтувалося на належних і достатніх підставах і суди не аргументували необхідність тримання заявника під вартою.

У рішенні ЄСПЛ «Жердєв проти України » Європейський суд вказав , що вже встановлював у справах проти України порушення у звязку з тим, що навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою , національні суди здебільшого посилаються на аналогічні підстави , наведені при затриманні , не вказуючи жодного з нових деталей ,або взагалі не обґрунтовують обрання такого запобіжного заходу ;-національні суди на жодному етапі не розглядали можливості застосування альтернативних запобіжних заходів

Суду при розгляді відповідного клопотання слід ретельно перевіряти достовірність підстав для його задоволення, оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, а також те, що можливість застосування запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою (зокрема, йдеться про застосування застави), у багатьох випадках навіть не розглядалася.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26 червня 1991 року вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/97 від 26 липня 2001 року.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Як вбачається з положень ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Прокурором в судовому засіданні доведено існування обставин, які вказують на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду, вчиняти інші злочини та наведено відповідні обставини. Існування вказаних ризиків було встановлено ухвалою слідчого судді від 17.09.2020 року, а наведені прокурором обставини свідчать, що ризики не зменшились та продовжують існувати.

При цьому судом, крім даних про особу обвинуваченого також враховується тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, а також характер їх вчинення. Суд також враховує, що стосовно обвинуваченого одночасно розглядаються обвинувальні акти у інших судах, що також свідчить про наявність та стійкість ризику вчинення нових злочинів. Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , є кваліфікованими, а отже характеризуються підвищеною суспільною небезпекою.

Будь-яких обставин, які б свідчили про зменшення вищевказаних ризиків суду не наведено.

Суд також враховує, що обвинувачений має відносно слабкі соціальні зв`язки, які не є стримуючим фактором від можливої протиправної поведінки обвинуваченого.

Таким чином суд приходить до висновку, що суспільні інтереси та інтереси правосуддя виправдовують такий ступінь втручання як тримання під вартою у права особи на свободу та особисту недоторканість і, зокрема, право на свободу пересування, що передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що не дає підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Керуючись ст. ст. 331, 371, 372 КПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_4 , на 60 днів, тобто по 09 січня 2020 року включно та утримувати в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України.

Копії ухвали направити на виконання начальнику Державної установи «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України, начальнику ІТТ №1 ГУ НП в Київській області для забезпечення доставки та участі обвинуваченого в судове засідання.

Ухвала в частині запобіжного заходу підлягає оскарженню до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайсуд протягом семи днів з моменту проголошення, а обвинуваченим з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_1