Дата документу 17.12.2020 Справа № 332/3174/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/3174/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1558/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, працює електрогазозварювальником ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 , звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 23 липня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.
Цивільний позов ОСОБА_11 задоволений частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 150 000 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати, провадження закрити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що свідки, які були очевидцями подій, викладених в обвинувальному акті, відсутні. В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які підтверджують наявність умислу ОСОБА_6 на нанесення тяжких тілесних ушкоджень. Всі докази свідчать про наявність в його діях іншого складу злочину.

Судом без будь-яких аргументувань лише перераховано письмові докази, які були досліджені, та зазначено, що суд їх вважає достовірними, допустимими, об`єктивно та послідовно підтверджуючими одне одного. Проти версії сторони захисту судом зазначено, що нібито обвинувачений повинен був спрямувати свої дії на відбирання предмету погрози ножиців, та уникнути конфлікту. Проти версії самозахисту судом зазначено про наявність встановленої протоколом огляду від 25 жовтня 2017 року мобільного телефону ОСОБА_12 переписки з обвинуваченим напередодні 28 серпня 2017 року, зі змісту якої убачається наявність у обвинуваченого по відношенню до потерпілої на момент заподіяння тяжких тілесних ушкоджень образи щодо зради з іншим чоловіком, що і послугувало ймовірним мотивом протиправних дій обвинуваченого. На думку сторони захисту, суд вдався до власних розмірковувань щодо наявності умислу в діях обвинуваченого. Таке обґрунтування суперечать обставинам кримінального провадження, та висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими судом.

Під час судового розгляду стороною захисту було заявлено клопотання про визнання протоколу огляду місця події від 02 вересня 2017 року недопустимим доказом, в задоволенні якого судом першої інстанції безпідставно відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_6 , просить вирок суду першої інстанції в частинні призначеного покарання скасувати внаслідок його м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину.

Судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_6 вчинив злочин, який є тяжким. Судом не врахована суспільна небезпека вчиненого злочину, спосіб, кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного, наслідки та особисте ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, а саме те, що ОСОБА_6 не надав критичної оцінки скоєному злочину, при цьому з метою уникнення покарання пояснив свою версію щодо обставин вчинення злочину тим, що він оборонявся від дій потерпілої ОСОБА_12 , у руках якої нібито були ножиці.

Крім того, під час виступу у судових дебатах обвинувачений та його захисники звернули увагу на наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, у тому числі прийняття участі обвинуваченого ОСОБА_6 у слідчому експерименті, в ході якого останній детально розповів про обставини вчинення злочину, тим самим фактично визнали вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання, та спростовує пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 в суді щодо перебування його у тверезому стані.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати, провадження закрити за недоведеністю вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що остаточна підозра ОСОБА_6 була оголошена неналежним суб`єктом проведення даної процесуальної дії.

Показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 суд фактично прийняв з чужих слів, що є неприпустимим за положеннями ст.ст. 23, 97 КПК України.

Судом мобільний телефон та записи з нього, на протокол огляду яких суд послався у вироку, не досліджувались. Обвинувачений з даного питання в суді не допитувався.

Так, зі змісту даної переписки вбачається наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 по відношенню до ОСОБА_12 на момент заподіяння тяжких тілесних ушкоджень образи щодо зради ОСОБА_12 з іншим чоловіком, що і послугувало ймовірним мотивом протиправних дій обвинуваченого.

Повноваженнями щодо проведення слідчих (розшукових) дій після внесення відповідних відомостей до ЄРДР слідчий ОСОБА_14 не наділялась, тому постанову про призначення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 було винесено неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій, що за ст.86, 87 КПК України, а також за правовою концепцією «плодів отруєного дерева» тягне за собою відповідно до визнання висновку експерта №3068 недопустимим доказом та неможливість посилання на даний доказ в судовому рішенні.

Крім того, експертом усупереч ч.4 ст.69 КПК України, за власною ініціативою збирались матеріали для проведення експертизи, а саме, використовувались записи зовнішнього дослідження трупа під час огляду місця події 02 вересня 2017 року з посиланням на іншого експерта ОСОБА_15 за наявністю обґрунтованих сумнівів у її присутності під час огляду трупа (відсутність підпису останньої в протоколі).

Попередній висновок експерта щодо проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 №3068 від 02 вересня 2017 року експертам не надавався, що підтверджується і постановою слідчого ОСОБА_16 про призначення повторної судово-медичної експертизи від 09 жовтня 2017 року та його супровідним листом від 11 жовтня 2017 року.

Утім, у тексті висновку повторної судово-медичної експертизи №377/к від 12 жовтня 2017 року зазначається, що експерти використовували додаткові вихідні дані, що містилися у іншому експертному висновку №3068 від 02 вересня 2017 року, який слідчим їм офіційно не надавався (арк. 3-9 Висновку №377/к).

Таким чином, експертами ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 для проведення повторної судово-медичної експертизи №377/к від 12 жовтня 2017 року було самостійно, з власної ініціативи використано матеріали іншого експертного висновку №3068 від 02 вересня 2017 року, який слідчим їм не направлявся. Зазначені обставини підтверджено і під час допиту в суді експерта ОСОБА_19 .

Наведене свідчить про недопустимість як доказу висновку №377/к відповідно до положень ст.ст.86,87 КК України, що не дозволяло суду посилатись на нього у вироку.

Фактично під виглядом огляду житла ОСОБА_6 був проведений його обшук.

Так, на час проведення зазначеної слідчої (розшукової) дії ОСОБА_6 вже понад 09 годин незаконно був затриманий та перебував в приміщенні Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП.

Тому підстави для проникнення в житло особи у невідкладних випадках, передбачені ч.3 ст.233 КПК України, були відсутні.

Зазначена слідча (розшукова) дія є недопустимим доказом, оскільки здійснена без попереднього дозволу суду, до слідчого судді не було направлено відповідне клопотання невідкладно по завершенню даної слідчої дії, а лише 04 вересня 2017 року, тобто через понад дві доби.

Таке клопотання за формою та змістом не відповідало вимогам ст.ст.233, 234, 237 КПК України, оскільки містило прохання дати дозвіл саме на проведення огляду, а не на обшук житла ОСОБА_6 , проведення якого регулюється іншою нормою КПК та іншими умовами проведення.

Слідчим в порушення вимог ч.3 ст.223 КПК не була забезпечена присутність під час проведення слідчої (розшукової) дії власника житла - ОСОБА_6 .

Огляд проведено у нічний час з 03:50 до 06:20. години, що є грубим порушенням ч.4 ст.223 КПК України.

Протокол огляду місця події не відповідає вимогам чинного законодавства щодо порядку його складення, оскільки слідчим вчинено такі порушення:

понятою залучена зацікавлена особа (родичка обвинуваченого ОСОБА_20 );

відсутні в протоколі підписи учасників слідчої дії ( ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,. ОСОБА_23 );

огляд трупа проводився без залучення судово-медичного експерта ОСОБА_23 , яка не була присутня в приміщенні до завершення слідчої дії і підпис якої в протоколі по його завершенні відсутній;

в протоколі не всі пусті графи перекреслені з метою недопущення дописування у протоколі додаткових відомостей;

додатки до протоколу огляду місця події містять певні суперечності та помилки, виготовлені та упаковані неналежним чином, не засвідчені відповідними підписами відповідальних осіб в установленому законодавством порядку.

Протокол огляду предмета від 11 вересня 2017 року - диску для лазерних систем зчитування з аудіо записом, здійсненим за допомогою архіватора мовленої інформації відділу служби «102», є недопустимим доказом, оскільки стороні обвинувачення була представлена лише копія запису архіватору мовленої інформації відділу служби «102» за повідомленням ОСОБА_6 з приводу виявлення трупа ОСОБА_12 о 18:50 «на флеш носії». Оригінал (відображення) електронного документу органу досудового розслідування не надавався і слідчим в порядку проведення слідчої (розшукової) дії не вилучався.

За протоколом огляду предмета від 11 вересня 2017 року та додатку до протоколу безпосередньому дослідженню слідчим був підданий «Диск для лазерних систем зчитування з аудіо записом», а не копія запису архіватору мовленої інформації на флеш носії, яка саме і надавалась слідчому ОСОБА_24 на її запит.

Під час отримання 01 вересня 2017 року від ОСОБА_25 викривальної (за думкою суду) інформації щодо обставин смерті ОСОБА_12 працівниками поліції не роз`яснялись йому положення законодавства з питань забезпечення права на захист, свободи від самовикриття та права не свідчити проти себе (ст.ст. 18, 20 КПК України).

Протокол огляду предмета від 30 жовтня 2017 року диску для лазерних систем зчитування з відеозаписом, здійсненим за допомогою нагрудного реєстратора поліцейського, є недопустимим доказом, оскільки останній отримано не уповноваженою посадовою особою та у невстановлений спосіб.

Той факт, що викривальні свідчення від ОСОБА_6 (без роз`яснення права на захист) отримані представниками правоохоронного органу до оголошення йому підозри, лише підтверджує обставини порушення порядку здобуття таких доказів.

Всупереч законодавства, у вироку судом зроблено посилання на лист т.в.о. начальника слідчого відділу Заводського НП ОСОБА_26 від 27 червня 2018 року №6565/43/03/3 щодо пояснення причин відсутності у кримінальному провадженні окремих процесуальних документів та невнесення них до Реєстру матеріалів розслідування.

Зазначений документ не містить в собі ознак речового доказу, зазначених у ст. 98 КПК України та за своєю формою не зазначається і в ст. 99 цього Кодексу. А тому не може вважатися за доказ в розумінні кримінального процесуального законодавства.

До того ж, інформація, що викладена в зазначеному листі, не узгоджується з дослідженими судом доказами в рамках кримінального провадження, через що є сумнівною на предмет достовірності і не повинна була прийматись судом до уваги.

Судом повністю прийнято висновок судово-психіатричної експертизи № 517 від 04 жовтня 2017 року, згідно зі змістом якого, ОСОБА_6 «...знаходився у стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює кваліфікацію будь-якого іншого особливого емоційного стану, яке могло б вплинути на його поведінку в момент скоєння правопорушення».

Таким чином, судом вже з самого початку відкидалась можливість вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані афекту, що відповідало показанням ОСОБА_6 та іншим дослідженим доказам і могло впливати на остаточну юридичну кваліфікацію дій останнього за менш тяжкою статтею кримінального кодексу (ст.ст. 123,124 КК України).

Також апелянт вважає, що грошова оцінка моральної шкоди судом визначені не об`єктивно і повинна бути значно меншою.

Стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 витрат на правову допомогу є безпідставним. Адвокат ОСОБА_27 , надаючи правову допомогу позивачці в складанні позовної заяви, виконувала повноваження представника потерпілого або цивільного відповідача (ст.ст.58, 63 КПК України), а тому, за законом, відповідні витрати повинні бути покладені на саму позивачку - ОСОБА_11 .

Крім того, потерпілою ОСОБА_11 не надано документи, що підтверджують понесення нею цих витрат.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник-адвокат ОСОБА_8 просить ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження в справі за недоведеністю вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого останньому кримінального правопорушення.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вказані прокурором обставини, що підлягали врахуванню та оцінці судом при призначенні покарання, були предметом такого дослідження, що прямо зазначається у вироку, і були прийняті до уваги при ухваленні вироку.

При цьому, показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо способу, кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, спричинених ним ОСОБА_12 , нічим не відрізняються від фабули подій, яка зазначена в обвинувальному акті і підтримувалась прокурором. Відмінність полягає лише в зазначенні поведінки ОСОБА_12 по відношенню до ОСОБА_6 під час з`ясування стосунків, пов`язаних з моральними аспектами поведінки потерпілої.

Під час досудового розслідування та судового розгляду сторона захисту відстоювала позицію, що слідством не доведено факт перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення інкримінованого йому протиправного діяння. Ніяких доказів на підтвердження цього факту стороною обвинувачення надано не було, за місцем проживання ознак розпиття алкогольних напоїв виявлено не було, медичне освідування ОСОБА_6 не виявило в нього залишки стану сп`яніння, свідчення очевидців, які б підтверджували нетверезий стан обвинуваченого, в матеріалах провадження, відсутні.

Згідно з вироком суду, 30 серпня 2017 року, приблизно о 23-00 годині, ОСОБА_6 , знаходячись на кухні квартири свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклої сварки зі своєю співмешканкою ОСОБА_12 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс не менше трьох-чотирьох ударів руками по голові та один удар коліном ноги в область тулубу, тим самим заподіявши ОСОБА_12 закриту тупу травму тулубу-крововилив у м`які тканини передньої черевної стінки справа у середній третині, який просочує прямий м`яз животу, два розриви брижі тонкого кишківнику у середньому поверсі черевної порожнини з виливом 400 см. куб. крові у черевну порожнину, які згідно з висновком судово-медичного експерта №3068 від 02 вересня 2017 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя, та закриту внутрішньочерепну травму з гострими крововиливами над та під твердою мозковою оболонкою на рівні лівої потиличної, тім`яної та скроневої кісток, у лівій середній та задній мозкових ямках об`ємом 150 см. куб., з дифузними субарахноїдальними крововиливами на зовнішній поверхні лобних, тім`яних, скроневих та потиличних долей, з переламом кісток носа, крововиливами у м`які тканини у лобній ділянці зліва, у скроневі м`язи справа та зліва, в орбітальних ділянках справа та зліва, а також на рівні кісток носу, з синцями навколо правого ока, на нижньому повіці лівого ока (зовнішня третина), у лобно-тім`яній ділянці зліва, що призвело до розвитку набряку мозку, які згідно з висновком судово-медичного експерта № 3068 від 02 вересня 2017 року, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілої ОСОБА_12 , яка настала орієнтовно за 1-2 доби до початку експертизи її трупа.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити в межах заявлених вимог та заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора; прокурора, який заперечував проти доводів та вимог апеляційних скарг захисників, підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора; потерпілу, яка у попередньому судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримався вказаних вимог закону, ретельно дослідив зібрані у провадженні докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину та розмір цивільного позову визнав частково. При цьому, обвинувачений пояснив, що 30 серпня 2017 року після 18-00 години він повернувся додому після роботи. Його співмешканки - ОСОБА_12 , вдома не було, на телефонні дзвінки вона не відповідала. У подальшому вона передзвонила та пояснила, що скоро повернеться додому. Напередодні вони, після спільного дворічного проживання, вирішили розійтися, і ОСОБА_12 планувала зібрати речі й звільнити квартиру. ОСОБА_12 повернулась додому в стані сп`яніння, між ними виник словесний конфлікт з підстав її стану та того, що вона досі не звільнила квартиру. Почалась образлива лайка, під час якої вона схопила на кухні ножиці та почала на нього кидатися. Він почав виходити з кухні до коридору, ОСОБА_12 продовжувала його ображати та намагатись поранити ножицями. З метою самозахисту, намагаючись припинити агресію потерпілої, він правою рукою наніс їй ляпас по обличчю та повернувся на кухню. Від цього остання стала ще агресивнішою та продовжила з ножицями в руках його переслідувати. Він відвертався від її агресивних дій, на кухні наніс їй удар кулаком правої руки в живіт. Після цього він приблизився до неї та коліном наніс удар в область живота. Від цих дій ОСОБА_12 впала на підлогу на спину. Під час намагання потерпілої піднятись, він вдарив її кулаком правої руки у обличчя. У ОСОБА_12 з носу пішла кров, вона лежала та плакала. Ножиці від цього удару випали з її рук. Він пішов до ванної кімнати, набрав у відро воду та, повернувшись до кухні, змив з обличчя ОСОБА_12 кров. Після чого, він супроводив потерпілу до кімнати та поклав її на диван. Пропонував потерпілій викликати швидку. Вона агресивно відмовила. Наступного дня він взяв відгул та не пішов на роботу, спостерігав за станом потерпілої, давав їй води, ходив на її прохання до аптеки за знеболювальним засобом «Кетарол». При ньому вона випила дві таблетки. Також в той день він ходив до магазину, де зустрів ОСОБА_13 - чоловіка подруги ОСОБА_12 . Спілкувались з ним про життя, про те, що йому необхідно розійтись з ОСОБА_12 01 вересня 2017 року вранці він пішов на роботу, звідки телефонував на мобільний ОСОБА_12 , яка не відповідала. Прийшовши додому після роботи, виявив потерпілу мертвою. З цього приводу викликав співробітників поліції. ОСОБА_6 пояснив, що наносив удари ОСОБА_12 не навмисно, а з метою самозахисту та припинення її агресивних дій. В день конфлікту він був тверезий. Заявлені цивільні вимоги потерпілої ОСОБА_11 щодо матеріальної шкоди він обвинувачений визнав та сплатив, моральну шкоду в розмірі 250 000 грн - визнав частково, але не зміг пояснити, в якій частині, витрати на правову допомогу у сумі 800 грн. не визнав.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на часткове визнання своєї вини ОСОБА_6 , вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.
Так, потерпіла ОСОБА_11 пояснила суду, що померла ОСОБА_12 є її донькою, яка приблизно з 2015 року проживала у м.Запоріжжі разом із ОСОБА_6 у цивільному шлюбі. Вона до них у гості не їздила. ОСОБА_6 та ОСОБА_12 удвох приїздили до неї у гості у м.Покров два чи три рази. Окремо донька приїжджала додому один раз на два місяці. Безпосередньо донька на ОСОБА_6 не скаржилась. Але від її подруги - ОСОБА_28 , вона знає, що ОСОБА_6 часто випивав та бив її доньку та навіть одного разу зламав їй руку. Про події, що мали місце 30 серпня 2017 року, їй нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_29 пояснила суду, що померла ОСОБА_12 є її рідною сестрою, яка з 2015 року проживала у м.Запоріжжі однією сім`єю разом із ОСОБА_6 . Спочатку вони жили дружньо, потім почались сварки, побиття з боку ОСОБА_6 через ревнощі останнього. Сестра їй скаржилась на цю поведінку обвинуваченого. Про події, що мали місце 30 серпня 2017 року, їй нічого не відомо.
Свідки ОСОБА_30 , ОСОБА_31 та ОСОБА_32 пояснили суду, що вони як працівники УПП ДПП у Запорізькій області 1 вересня 2017 року у вечірній час прибули за викликом обвинуваченого ОСОБА_33 на службу «102», який нібито виявив за адресою свого мешкання труп своєї співмешканки. Прибули до будинку АДРЕСА_3 , номер квартири не пам`ятають. Двері відчинив заявник ОСОБА_34 та його матір. У кімнаті квартири, на дивані, лежав труп жінки, накритий ковдрою. На трупі виявлені ознаки насильницької смерті: садна та синці на ногах, тулубі, обличчі. Як пояснив ОСОБА_34 , напередодні, 30 серпня 2017 року ввечері між ним та співмешканкою виник конфлікт, вони вживали спиртне, остання покинула квартиру, він її повернув, конфлікт продовжився, переріс у бійку, вони помирились та лягли спати. Уранці він спитав про стан її здоров`я, пропонував викликати медичну допомогу, вона відмовилась, він пішов на роботу. Коли повернувся додому, побачив труп співмешканки та повідомив службу «102». Свідки пояснили, що заявник добровільно пояснював про минулі події. У квартирі, зокрема на кухні (віконні відкоси, жалюзі) та у прихожій на стінах виднілись краплі крові та сліди їх стирання. Матір заявника пояснювала, що співмешканка за життя зраджувала її сину. Встановивши викладене, вони викликали слідчо-оперативну групу. У подальшому, за дорученням когось з представників СОГ ОСОБА_33 відвозили на освідування на стан сп`яніння до наркологічного диспансеру. Результати освідування не пам`ятають. Процесуальних прав ОСОБА_35 не роз`яснювали.
Свідки ОСОБА_36 та ОСОБА_20 пояснили суду, що вони є матір`ю та рідною тіткою обвинуваченого відповідно. 1 вересня 2017 року ОСОБА_34 ввечері набрав ОСОБА_37 та повідомив про смерть ОСОБА_38 . ОСОБА_39 сповістила про це ОСОБА_40 . Вони одразу приїхали до обвинуваченого додому та виявили мертву ОСОБА_41 . ОСОБА_34 пояснив що напередодні вони посварились та побились. Після роботи він виявив її мертвою, зателефонував до поліції та до них. У квартирі було чисто, охайно. ОСОБА_42 на вікні в кухні бачила сліди крові. Свідки пояснили, що останній час ОСОБА_34 разом із ОСОБА_43 часто сварились через те, що ОСОБА_44 ніде не працювала та зловживала спиртними напоями, від яких у неї були приступи агресії, в тому числі і відносно ОСОБА_45 , оскільки ОСОБА_44 не любила, що вона часто навідувалась до них додому. ОСОБА_44 кидалась на свідка ОСОБА_46 з ножицями у стані сп`яніння за три тижні до цих подій. Коли приїхали працівники поліції, ОСОБА_33 кудись відвезли, а ОСОБА_42 була залучена слідчою у якості понятої під час огляду місця події, при тому, що ОСОБА_42 повідомила, що є рідною тіткою ОСОБА_47 .
Свідок ОСОБА_48 пояснила суду, що станом на вересень 2017 року її сусідом був обвинувачений ОСОБА_6 , який проживав разом із дівчиною, ім`я її не пам`ятає. Щодо обставин, що інкримінують ОСОБА_6 , їй нічого не відомо.
Свідок обвинувачення ОСОБА_13 пояснив суду, що 31 серпня 2017 року в обідній час він зустрів ОСОБА_6 біля магазину по вул.Союзній у м.Запоріжжі. Перебував ОСОБА_49 у стані сп`яніння. Знає його як співмешканця дівчини ОСОБА_38 , яка разом із його дружиною працювали у одному магазині. Під час нетривалої бесіди з ОСОБА_50 він поцікавився, чому ОСОБА_44 не відповідає на телефонні дзвінки його дружини. ОСОБА_34 пояснив, що під час сварки із ОСОБА_43 її телефон був розбитий, крім того він вдарив ОСОБА_41 . Від своєї дружини знає, що ОСОБА_44 скаржилась на постійні сварки із ОСОБА_50 . З урахуванням цього, він порадив ОСОБА_35 розійтись із ОСОБА_43 . Свідок зазначив, що приблизно 27 чи 28 серпня він востаннє бачив ОСОБА_41 , яка скаржилась на постійні сварки із співмешканцем ОСОБА_51 . Вона шукала квартиру для переїзду. Для цього він позичив ОСОБА_52 3000 грн.
Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:

згідно з рапортом старшого інспектора-чергового Заводського ВП від 01 вересня 2017 року, отримано та опрацьовано інформацію від заявника ОСОБА_6 щодо виявлення ним трупа співмешканки за адресою спільного проживання (т.1, а.п.90);
згідно з протоколом огляду місця події (з план-схемою та фото таблицею, диском з відеозаписом огляду місця події) від 02 вересня 2017 року квартири АДРЕСА_4 , виявлено труп ОСОБА_12 . Під час огляду місця події виявлені та вилучені: змиви речовини бурого кольору, виріз фрагменту шпалер, мікрооб`єкти, фрагмент подушки, чоловічі капці, джинси, жіночий халат, простирадло, підковдра, шорти, плед, мобільний телефон «Леново», медична картка, паспорт та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_12 , 4 СПУ (Т.1, а.с. 91-146, 210);
Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_23 зазначила, що вона приймала участь як судово-медичний експерт під час огляду місця події квартири АДРЕСА_4 вночі 02 вересня 2017 року. За її участю оглядався виявлений в квартирі труп ОСОБА_12 , вона ставила підпис у протоколі огляду місця події. На останній сторінці протоколу відсутній її підпис, оскільки вона, як черговий по місту судово-медичний експерт, була вимушена їхати на інший виклик;
за клопотанням органу досудового розслідування про проведення огляду квартири АДРЕСА_4 від 04 вересня 2017 року ухвалою слідчого судді від 04 вересня 2017 року надано дозвіл на огляд житлового приміщення - квартири АДРЕСА_4 , який було проведено 02 вересня 2017 року (т.1 а.п.147-151);
згідно з ухвалою слідчого судді від 04 вересня 2017 року, накладено арешт на тимчасове вилучене майно, виявлене під час огляду місця події 02 вересня 2017 року (т.1 а.п.152-154);
згідно з протоколом огляду від 25 жовтня 2017 року, оглянуто мобільний телефон «Леново А 536», вилучений під час огляду місця події від 02 вересня 2017 року, який постановою старшого слідчого Заводського ВП ДВП в Запорізькій області від 26 жовтня 2017 року приєднано в якості речового доказу до матеріалів кримінального провадження №0002345 від 02 вересня 2017 року та переданий на зберігання до Заводського ВП (т.1 а.п.155-161);
згідно з лікарським свідоцтвом про смерть №3068 від 02 вересня 2017 року, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті закрита внутрішньочерепна травма (т.1 а.п.162);
згідно з висновком експерта №3068 від 02 жовтня 2017 року, смерть ОСОБА_12 настала від закритої внутрішньочерепної травми з гострими крововиливами над та під твердою мозковою оболонкою на рівні лівої потиличної, тім`яної та скроневої кісток, у лівій середній та задній мозкових ямках об`ємом 150 см куб, з дифузним субарахноїдальними крововиливами на зовнішній поверхні лобних, тім`яних, скроневих та потиличних долей, з переламом кісток носа, крововиливами у м`які тканини у лобній ділянці зліва, у скроневі м`язи справа та зліва, в орбітальних ділянках справа та зліва, а також на рівні кісток носу, з синцями навколо правого ока, на нижньому повіці лівого ока, у лобно - тім`яній ділянці зліва, що призвело до розвитку набряку мозку. При експертизі трупа ОСОБА_12 були виявлені ушкодження: закрита внутрішньочерепна травма; закрита тупа травма тулубу; садна на підборідді, на правому колінному суглобі, синці на тильній поверхні правої та лівої кистей, на зовнішній та на задньо-зовнішній поверхні лівого ліктьового суглобу. Всі пошкодження виникли за механізмом тупої травми, відносно задовго до настання смерті (часи-доба). Експертиза трупу була ускладнена через початкові гнильні зміни м`яких тканин та внутрішніх органів трупу. Всі пошкодження могли утворитись при ударах руками, обутими ногами або іншими предметами (т. 1 а.п.163-171);
згідно з висновком експерта №377/к від 25 жовтня 2017 року, між даними експертизи трупа і даними допиту підозрюваного ОСОБА_6 від 04 вересня 2017 року та даними слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 від 04 вересня 2017 року встановлено збіг за характером травмування, зонами травматичного впливу (голова та живіт) та деякі розбіжності у кількості нанесених ударів в ділянку голови. Не виключена можливість утворення вищезазначених пошкоджень при обставинах та умовах, вказаних підозрюваним ОСОБА_6 при умові нанесення в ділянку голови не менше як 3-4 впливів (т.1, а.п.172-176);
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_19 підтвердив те, що на стадії досудового розслідування він на підставі постанови слідчого проводив судово-медичну експертизу № 3068 трупу ОСОБА_12 . Відповідаючи на запитання учасників процесу, експерт підтвердив дійсність зроблених висновків під час експертного дослідження. Крім того, експерт зазначив, що приймав участь під час проведення комісійної судово-медичної експертизи № 77/к та підтвердив відповідність висновків даного експертного дослідження;
згідно з висновком експерта №1839 від 12 жовтня 2017 року, в слідах на речах, вилучених під час проведення огляду місця події: змивах зі стіни, біля вхідних дверей, з поверхні дивану, з відкосів вікна, на фрагментах шпалер, тканині, шльопанцях, джинсових брюках, простирадлі, підковдрі, шортах та пледі знайдена кров людини, походження якої не виключається від потерпілої ОСОБА_12 , походження крові від підозрюваного ОСОБА_25 виключається (т.1 а.п.180-187); згідно з постановою про визнання речовими доказами від 13 жовтня 2017 року, 7 змивів, фрагменти шпалер, тканини, подушки, пара шльопанців, джинсові брюки, халат, простирадло, підковдра, шорти, плед, зразки крові та жовчі ОСОБА_12 , зразки крові та слини ОСОБА_6 , приєднані до кримінального провадження в якості речових доказів та передані на зберігання до Заводського ВП (т.1 а.п.188-191);
згідно з висновком експерта №1-1250 від 18 жовтня 2017 року, слід папілярного узору руки з розмірами по вісях 15х19мм, вилучений під час огляду місця події 02 вересня 2017 року, залишений вказівним пальцем правої руки ОСОБА_12 (т.1 а.п.192-203);
згідно з протоколом огляду предмета від 11 вересня 2017 року, оглянуто запис архіватора мовленнєвої інформації відділу служби «102» з повідомленням, яке надійшло від ОСОБА_6 з приводу виявлення трупа своєї співмешканки, з диском відповідного аудіо запису (т.1 а.п.208-209);
згідно з протоколом огляду предмета від 30 жовтня 2017 року, оглянуто диск для лазерних систем зчитування із відеозаписом з нагрудного відео реєстратора поліцейського, зробленого 01 вересня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.п. 212-213);
згідно з висновком експерта №2267 від 13 вересня 2017 року, синець в області лівого стегна, садно, наслідком якого є виявлена при освідуванні ділянка шкіри з рожевою блискучою поверхнею у ОСОБА_6 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. (Т.1 а.п.216);
згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 04 вересня 2017 року, який був проведений на підставі заяви ОСОБА_6 , який надав свою згоду і письмовий дозвіл співробітникам поліції для проведення слідчого експерименту за його участю від 04 вересня 2017 року, із долученим диском відеозапису вказаної слідчої дії, підозрюваний ОСОБА_6 на місці вчинення злочину детально розповів та показав механізм та локалізацію тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_12 . Згідно з протоколом, 30 серпня 2017 року між ним та співмешканкою за місцем спільного проживання приблизно о 23-00 годині виник конфлікт з приводу поведінки ОСОБА_12 , яка зловживала спиртними напоями та вела розгульний спосіб життя. Після словесної перепалки на кухні, та після того, як потерпіла схопила на кухні ножиці та двинулась у бік підозрюваного, останній спочатку дав потерпілій ляпасу правою рукою по обличчю, у подальшому двічі наніс удар кулаком правої руки по обличчю потерпілої та один удар лівим коліном у живіт, від чого ОСОБА_12 впала на кухні на підлогу. Привівши останню до тями, виливши на неї 1/3 частину відра води, він супроводив її до кімнати. 31 серпня 2017 року перебував вдома, спостерігав за станом ОСОБА_12 , яка відмовлялась від медичної допомоги. Вранці 01 вересня 2017 року він пішов на роботу, коли повернувся виявив ОСОБА_12 мертвою. Викликав поліцію (т.1 а.п.219, 220-223, 224);
згідно з протоколом огляду предмету від 05 вересня 2017 року, оглянуто добровільно видані ОСОБА_6 кухонні ножиці, які приєднані в якості речового доказу до матеріалів кримінального провадження та передані на зберігання до Заводського ВП, на яких, відповідно до висновку експерта №575 від 25 жовтня 2017 року, при судово-цитологічному дослідженні ножиців кухарських крові та клітинних накладень не знайдено (т.1 а.п.225-229, 230-231);
згідно з висновком судово-психіатричного експерта №517 від 04 жовтня 2017 року, ОСОБА_6 розладів психічної діяльності не виявляв і не виявляє у теперішній час. У ОСОБА_6 не виявлено будь-яких індивідуально-психологічних відмінностей особистості, які могли суттєво вплинути на його поведінку в момент скоєння правопорушення. ОСОБА_6 не виявляв характерних феноменологічних ознак стану фізіологічного афекту, а знаходився у стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює кваліфікацію будь-якого іншого особливого емоційного стану, яке могло б вплинути на його поведінку в момент скоєння правопорушення. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого стану психічної діяльності не виявляв, а знаходився у стані гострої алкогольної інтоксикації. Отже, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в цей час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує. (т.1, а.п.235-244);
згідно з протоколом огляду предметів від 04 вересня 2017 року, оглянуто добровільно виданий ОСОБА_6 блістер від таблеток «Кеторол», який постановою від 05 вересня 2017 року приєднаний в якості речового доказу до матеріалів кримінального провадження та переданий на зберігання до Заводського ВП ДВП (т.2 а.п.229-231);
згідно з висновком експерта №35/к від 20 червня 2019 року, летальний результат ОСОБА_12 пов`язаний саме з тяжкістю внутрішньочерепної травми, а можливі побічні реакції на теоретично ймовірне передозування препаратом «Кеторол», яке гіпотетично відбулося після 6-00 години 01 вересня 2017 року, якщо навіть таке сталося, суттєвого впливу на смерть ОСОБА_12 не мало (т.4, а.п.3-31).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а доводи захисників обвинуваченого в апеляційних скаргах та при апеляційному розгляді про протилежне суперечать матеріалам справи.
Доводи сторони захисту про те, що у ОСОБА_6 був відсутній умисел на нанесення тілесних ушкоджень потерпілій та в його діях наявний інший склад злочину (ст.ст.123,124 КК України), є непереконливими з огляду на значну фізичну перевагу обвинуваченого над потерпілою (яка, згідно з вищевказаним висновком експерта №3068, була невеликого зросту - 156 см), послідовність, кількість та локалізацію нанесених ударів ОСОБА_6 в життєво важливі органи, зокрема, голову та живіт потерпілої, при цьому удар в голову був нанесений, зі слів самого обвинуваченого під час слідчого експерименту та розгляду справи судом, в той час, коли потерпіла лежала на підлозі та намагалась підвестися, тобто будь-якої загрози для обвинуваченого не уявляла. На це також обґрунтовано вказав суд першої інстанції у вироку.
Отже, версія обвинуваченого про те, що в момент заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень він перебував в стані оборони, є неспроможною та спростовується дослідженими судом доказами, зазначеними у вироку.
Також в матеріалах провадження немає жодних об`єктивних даних, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що дії обвинуваченого були обумовлені особливим емоційним станом, а саме - станом афекту.
Посилання захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді на те, що судом з самого початку відкидалась можливість вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення в стані афекту чи при перевищенні меж необхідної оборони (ст.ст.123, 124 КК України), є необґрунтованими, оскільки свої висновки в частині кваліфікації дій обвинуваченого суд належним чином вмотивував у вироку.
Крім того, відповідальність за ст.124 КК України за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.
Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним, за наявності підстав, слід кваліфікувати за ст.121 КК України.
Згідно з положеннями ч.3 ст.36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Розмежування цих складів злочину здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.
Дана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року (справа №740/2922/19, провадження № 51-508км20).

Як зазначено вище, жодних доказів на підтвердження версії обвинуваченого про те, що в момент вчинення злочину він захищався від дій потерпілої, немає, а навпаки, дослідженими доказами така версія спростовується.

Що стосується можливого перебування обвинуваченого під час вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання (як про це також вказує сторона захисту), колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до положень кримінального закону суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за вказаною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.
Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.
В матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б вказували на те, що в момент вчинення правопорушення обвинувачений знаходився в такому емоційному стані, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Сам обвинувачений взагалі вказує на те, що він захищався від неправомірних дій потерпілої, а не перебував в особливому емоційному стані, та описує послідовність своїх дій, яка не характерна для розвитку та протікання фізіологічного афекту.
Виходячи з досліджених судом доказів, дії обвинуваченого не можна характеризувати як неочікувані, миттєві, бурхливі та швидкоплинні, вони носили послідовний характер та були направлені на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень під час виниклого конфлікту.
Не свідчить про наявність в діях обвинуваченого складу правопорушень, передбачених ст.ст.123,124 КК України, і поведінка винного після вчиненого, а саме те, що дійової допомоги потерпілій обвинувачений не надав, швидку допомогу та поліцію не викликав, а звернувся до правоохоронних органів через значний проміжок часу після події, коли вже настала смерть потерпілої, та після приховування слідів злочину (прибирання у квартирі та замивання слідів крові).
Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до показань обвинуваченого ОСОБА_6 про мотиви вчиненого правопорушення, оскільки вказані показання не є переконливими.
При цьому, суд звернув увагу на відомості з протоколу огляду від 25 жовтня 2017 року мобільного телефону ОСОБА_12 , де зафіксована переписка у додатку месенджері «Viber» потерпілої з обвинуваченим ОСОБА_6 напередодні 28 серпня 2017 року.
Доводи сторони захисту про те, що висновки суду щодо мотиву злочину ґрунтуються на припущеннях, суперечать матеріалам провадження.
Оскільки в матеріалах провадження немає об`єктивних даних на підтвердження версії обвинуваченого, які б свідчили про те, що потерпіла під час виниклого конфлікту уявляла загрозу для обвинуваченого, то відсутні підстави вважати, що поведінка потерпілої вимагала від обвинуваченого діяти в стані необхідної оборони.
Крім того, відповідно до вищевказаного висновку експерта №575 від 25 жовтня 2017 року, при судово-цитологічному дослідженні ножиців кухарських, які добровільно видані ОСОБА_6 в ході досудового розслідування, та якими зі слів останнього потерпіла нібито намагалась заподіяти йому тілесні ушкодження, крові та клітинних накладень не знайдено.
Твердження сторони захисту про те, що показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 є показаннями з чужих слів, є безпідставними.

Зазначені особи надали показання безпосередньо в суді першої інстанції з приводу відомих їм обставин, при цьому не давали показання з приводу вчинення злочину ОСОБА_6 та його обставин, а лише характеризували стосунки обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_12 .

Більш того, показання цих осіб не є визначальними для висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що про підозру ОСОБА_6 повідомлено неуповноваженою особою, то колегія суддів вважає ці доводи надуманими та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, з огляду на таке.
Частиною 1 ст.278 КПК України встановлено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, постанови заступника керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_53 від 02 вересня 2017 року, у кримінальному провадженні № 00002345 від 02 вересня 2017 року, для здійснення процесуального керівництва при розслідуванні призначена група прокурорів у складі: ОСОБА_10 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 . Старший групи: ОСОБА_10 (т.1 а.п.10,89).
Постановою т.в.о. начальника СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_21 від 02 вересня 2017 року, для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00002345 від 02 вересня 2017 року визначена слідча група у складі: ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_59 . Старший групи: ОСОБА_58 (т.2 а.п.211-212).
Постановою т.в.о. начальника СВ Заводського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_60 від 13 вересня 2017 року, для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00002345 від 02 вересня 2017 року визначена слідча група у складі: ОСОБА_58 , ОСОБА_16 , ОСОБА_57 , ОСОБА_14 , ОСОБА_61 , ОСОБА_56 , Старший групи: ОСОБА_58 (т.1 а.п.87-88). Зазначена постанова міститься і в єдиному реєстрі матеріалів досудового розслідування (т.1 а.п.11).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 03 листопада 2017 року о 18:40 годині слідчим СГ Заводського ВП ОСОБА_56 підозрюваному ОСОБА_6 в присутності захисника - адвоката ОСОБА_9 вручено повідомлення про нову підозру від 03 листопада 2017 року (т.2 а.п.232-234). При цьому ОСОБА_6 повідомлено про підозру, вручена пам`ятка про процесуальні права та обов`язки, права підозрюваного йому оголошені та роз`яснені.
Відсутність відомостей про винесення вказаної постанови в реєстрі матеріалів досудового розслідування була предметом службової перевірки, за результатами якої встановлено, що обидва екземпляри зазначеної постанови про здійснення досудового розслідування слідчою групою були долучені до контрольно-наглядової справи та, відповідно, не зазначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування, що підтверджується листом т.в.о. начальника слідчого відділення ОСОБА_26 №6565/43/04/3 від 27 червня 2018 року, на який також послався суд першої інстанції в оскаржуваному вироку (т.2 а.п.78-79).
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказані недоліки не є підставою для визнання здобутих доказів недопустимими.
Також суд обґрунтовано зазначив про те, що відсутність постанови про визначення певного слідчого або прокурора сама по собі не означає, що цей слідчий або прокурор не мав відповідних повноважень.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК України передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.
Аналіз положень КПК України свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року (справа №490/10025/17, провадження № 51-6116 км 19).
Твердження апелянта про те, що слідчий ОСОБА_14 є не уповноваженою особою у даному кримінальному провадженні, а тому не наділена правом вчиняти дії щодо проведення слідчих (розшукових) дій, в тому числі виносити постанови про призначення експертиз, є безпідставними з вказаних вище підстав.
Щодо тверджень сторони захисту про те, що судом мобільний телефон та записи з нього, на протокол огляду яких суд послався у вироку, не досліджувались, обвинувачений з даного питання в суді не допитувався, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.6 ст.22, ч.3 ст.26 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, та у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Із вищезазначеним протоколом огляду мобільного телефону від 25 жовтня 2017 року усі учасники провадження були ознайомлені (т.1 а.п.9, 155-158). За клопотанням сторін кримінального провадження суд першої інстанції в судовому засіданні належно дослідив протокол огляду предмета мобільного телефону.
Разом з тим, як убачається з журналів судових засідань суду першої інстанції, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, не заявляли клопотання про дослідження безпосередньо мобільного телефону та записів з нього у судовому засіданні, у зв`язку із чим, суд зазначений телефон не досліджував, що за наведених обставин не є порушенням кримінального процесуального закону. На думку колегії суддів, усі процесуальні дії суду першої інстанції щодо судового розгляду кримінального провадження, в тому числі пов`язані і з дослідженням доказів, проведені з достатньою повнотою та з дотриманням положень ст.ст.22-23,26, 349, 350-353, 357, 358 КПК України. Крім того, про дослідження цього мобільного телефону в судовому засіданні апеляційного суду також ніхто із сторін кримінального провадження відповідного клопотання не заявляв.
Твердження апелянта про те, що експертом при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 збирались матеріали для проведення експертизи за власною ініціативою, а саме: використовувались записи зовнішнього дослідження трупа під час огляду місця події 02 вересня 2017 року з посиланням на іншого експерта - ОСОБА_15 , за наявністю обґрунтованих сумнівів у її присутності під час огляду трупа (відсутність підпису останньої в протоколі), є також необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб, речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

В рамках кримінального провадження правом витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості, тощо, наділений слідчий.

Це право передбачено ч.2 ст.40 КПК України, яка містить перелік повноважень слідчого, до якого, з огляду на пункт 9 частини другої цієї статті, віднесено і здійснення інших повноважень, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що огляд місця події від 02 вересня 2017 року був проведений слідчим Заводського ВП ОСОБА_14 , яким винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи.

Враховуючи викладене, а також те, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, звернення до слідчого судді для отримання ухвали про тимчасовий доступ до відповідних документів в даному випадку не є обов`язковим.

Як убачається з висновку експерта №3068 від 02 жовтня 2017 року, експерт на підставі постанови слідчого СВ Заводського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_14 провів судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_12 , на вирішення експерта поставлені питання, із зазначенням їх переліку, та зазначені певні обставини справи (з постанови) та з «Журналу виїздів чергових судово-медичних експертів» (огляд провів експерт ОСОБА_23 02 вересня 207 року об 03-50 годині до 04-30 годині).

Як зазначено вище, допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_23 , показання якої відображені в оскаржуваному вироку, зазначила, що вона приймала участь як судово-медичний експерт під час огляду місця події квартири АДРЕСА_4 вночі 02 вересня 2017 року. За її участю оглядався виявлений в квартирі труп ОСОБА_12 , вона ставила підпис у протоколі огляду місця події. На останній сторінці протоколу відсутній її підпис, оскільки вона, як черговий по місту судово-медичний експерт, була вимушена їхати на інший виклик.
Твердження сторони захисту про те, що експертами ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 для проведення повторної судово-медичної експертизи №377/к від 12 жовтня 2017 року було самостійно, з власної ініціативи використано матеріали іншого експертного висновку - №3068 від 02 вересня 2017 року, який слідчим їм не направлявся, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі постанови старшого слідчого СВ Заводського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_16 була проведена експертиза за матеріалами досудового розслідування за фактом смерті ОСОБА_12 , яка не є повторною судово-медичною експертизою трупа ОСОБА_12 , як про це зазначає апелянт, та містить в собі відповіді, які поставлені на вирішення експертизи слідчим, для проведення якої надано: постанову, копію протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_6 від 04 вересня 2017 року; копію протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 від 04 вересня 2017 року. Посилання експертів у висновку №377/к від 25 жовтня 2017 року на положення висновку експерта №3068 від 02 вересня 2017 року, не є, на думку колегії суддів, його використанням, з огляду на перелік питань, які поставлені слідчим на вирішення експертизи.

Щодо доводів захисника про істотні порушення вимог КПК України, недопустимість протоколу огляду місця події як доказу, а також недопустимість всіх похідних від нього доказів, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Так, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчих (розшукових) дій, а також джерелом отримання доказів.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.
У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення.
Як убачається з матеріалів провадження, на підставі повідомлення про вчинення злочину, яке надійшло до чергової частини, слідчим у присутності понятих, за участю судово-медичного експерта (лікаря) ОСОБА_23 , спеціалістів в області криміналістики ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , за участю власника ОСОБА_64 в період з 03-50 години до 06-20 години був проведений огляд місця події у квартирі АДРЕСА_4 , де виявлено труп ОСОБА_12 , а також виявлено та вилучено об`єкти та предмети, з наведенням у протоколі переліку майна.
Враховуючи те, що зазначена слідча дія була невідкладною, а підставою для її проведення була інформація про вчинення кримінального правопорушення, її проведення до внесення відомостей до ЄРДР відповідає вимогам ст.237 КПК України.
Протокол огляду місця події від 02 вересня 2017 року в цілому складений із дотриманням вимог, встановлених статтями 104, 105, 107, 237 КПК України.

Твердження сторони захисту про те, що зазначений протокол огляду не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки понятою залучена зацікавлена особа (родичка обвинуваченого ОСОБА_20 ), є безпідставними з огляду на таке.
Поняття "члени сім`ї" та "близькі родичі" закріплені в КПК України, Сімейному та Цивільному кодексах України. Так, п.1 ч.1 ст.3 КПК України до близьких родичів та членів сім`ї відносить: чоловіка, дружину, батька, матір, вітчима, мачуху, сина, дочку, пасинка, падчерку, рідного брата, рідну сестру, діда, бабу, прадіда, прабабу, внука, внучку, правнука, правнучку, усиновлювача чи усиновленого, опікуна чи піклувальника, особу, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі осіб, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_20 є тіткою обвинуваченого ОСОБА_6 , а отже вона не є членом сім`ї або близьким родичем обвинуваченого у розумінні вищезазначеної норми закону.

Дана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 7 вересня 2020 року (справа № 404/1800/17, провадження № 51-4811 км 19).

Посилання в апеляційній скарзі на недопустимість вказаного протоколу огляду місця події як доказу через неповідомлення слідчим підозрюваного ОСОБА_6 про здійснення такого огляду, є безпідставними, оскільки відповідно до ст.237 КПК України, питання щодо присутності підозрюваного під час проведення огляду вирішується на розсуд слідчого.
Більш того, згідно з матеріалами провадження, сам ОСОБА_6 повідомив до правоохоронних органів про виявлення за місцем свого мешкання трупу ОСОБА_12 .
Після проведеного огляду вищевказаного житла, слідчий, згідно з правилами, визначеними у ч.3 ст.233 КПК України, звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором, про проведення огляду.
Відповідною ухвалою слідчого судді надано дозвіл на проведення вищевказаного огляду, на що обґрунтовано звернув увагу і суд першої інстанції.
Посилання захисника в апеляційній скарзі про те, що фактично проведено обшук, жодним чином не вказує на недопустимість отриманих в ході огляду доказів недопустимими.
Так, відповідно до вимог ч.2 ст.237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння.
Те, що у клопотанні слідчого та в ухвалі слідчого судді зазначено про проведення огляду, а не обшуку (на що звертає увагу сторона захисту), жодним чином не вказує на незаконність проведеної слідчої дії і недопустимості як доказів отриманих результатів.
Недоліки протоколу огляду місця події, на які вказує сторона захисту, не є істотними та не тягнуть за собою визнання встановлених внаслідок огляду доказів недопустимими.
Те, що вказана слідча дія проводилась у нічний час, обумовлена необхідністю, пов`язаною з обставинами справи та отриманим повідомленням.
Твердження апелянта про те, що протокол огляду предмета від 11 вересня 2017 року - диску для лазерних систем зчитування з аудіо записом, здійсненим за допомогою архіватора мовленої інформації відділу служби «102» є недопустимим доказом, оскільки стороні обвинувачення була представлена лише копія запису архіватору мовленої інформації, є безпідставними, з огляду на таке.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторони, в тому числі і сторона захисту, не ставили під сумнів достовірність відомостей, які зберігалися на вказаному диску. Єдине заперечення сторони захисту стосувалося тієї частини, що у протоколі огляду предмету досліджувався не оригінал, а копія електронного документа.
В той же час, відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.
По суті, матеріальний носій це лише об`єкт, у якому зберігається певна інформація, та який має значення тільки тоді, коли збережений у ньому електронний документ виступає речовим доказом у справі. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.
Долучений слідчим до матеріалів провадження в якості речового доказу DVD-R диск з відеозаписом обставин події був виготовлений у зв`язку із необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.
Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документу.

Дана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 05 листопада 2020 року (справа №554/27/19, провадження № 51-5553км19).

За таких обставин, відеозапис на вищевказаному диску є допустимим доказом.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, зі згоди ОСОБА_6 та за місцем його мешкання була проведена слідча дія слідчий експеримент, будь-яких даних про те, що при проведенні вищевказаної слідчої дії були порушенні чиїсь конституційні права, в матеріалах провадження немає.

Слідчий експеримент - це слідча дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор у присутності понятих, а в необхідних випадках за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проводить інші необхідні досліди чи випробування.

Важливою умовою проведення слідчого експерименту є його проведення в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася досліджувана дія чи подія.

Надання показань при слідчому експерименті є правом підозрюваного, а не його обов`язком.

Його відмова брати участь у проведенні слідчого експерименту, давати будь-які пояснення, пов`язані з проведенням слідчого експерименту, виключає можливість проведення цієї слідчої дії.

Як свідчать матеріали провадження та перевірено судом першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_6 , якому були роз`яснені його процесуальні права, у присутності захисника добровільно розповідав та показував на місці як він вчиняв інкриміноване йому правопорушення.

Так, під час слідчого експерименту, проведеного за участі підозрюваного ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 , обвинувачений розповідав про механізм нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , зокрема, вказав на те, що вони обидва знаходились в стані алкогольного сп`яніння, між ними відбувалася сварка, в ході якої він з метою відвернення удару ножицями, які ОСОБА_12 тримала в правій руці, наніс долонею правої руки удар в область лівої сторони обличчя потерпілої, яка встояла, після чого наніс їй один прямий удар кулаком правої руки у ніс, один удар лівої ноги в живіт останньої, та ще один удар кулаком правої руки в ніс, від чого остання падає на спину, навколо з`являється багато крові. Після проведення слідчого експерименту всі учасники були ознайомлені з протоколом проведення слідчого експерименту, зауважень чи будь-яких доповнень до цього протоколцу, в тому числі у ОСОБА_6 та його захисника, не надійшло (т.1 а.п.220-224).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини провадження та надав правильну оцінку зібраним доказам, при цьому, належним чином вмотивував свої висновку та вказав, чому приймає одні докази та відкидає інші, а також надав у вироку відповіді на всі доводи сторін. Доводи, викладені в апеляційних скаргах, про протилежне суперечать змісту оскаржуваного вироку.

В тому числі суд обґрунтував своє рішення в частині виключення з обвинувачення обставини, що обтяжує покарання, вказівку про вчинення злочину ОСОБА_65 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки окрім показань обвинуваченого на стадії досудового розслідування, від яких він в подальшому відмовився, це нічим не підтверджується.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів і вважає, що викладене жодним чином не спростовує правильність висновків суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також особи обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліках в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває; обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання не встановлено. При цьому, як зазначено вище, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав обставиною , що обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
З доводами сторони захисту про те, що суд необґрунтовано не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, те, що ОСОБА_6 в ході слідчого експерименту розповів про обставини події, колегія суддів не погоджується, оскільки викладені ОСОБА_6 обставини не свідчать про щире каяття останнього чи сприяння у розкритті злочину, з огляду на те, що він як в ході досудового розслідування так і в суді першої інстанції пояснював свої дії неправомірною поведінкою самої потерпілої.
Переглядаючи оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з ОСОБА_6 на корить ОСОБА_11 моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення в розмірі 150 000,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн.
Так, відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з положеннями ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Суд зобов`язаний всебічно, повно і об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити зв`язок між діянням і шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
Крім того, відповідно до вимог ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 в частині стягнення моральної шкоди, судом першої інстанції враховано характер дій обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, матеріальний стан обвинуваченого, часткове визнання ним позовних вимог, повне відшкодування матеріальної шкоди та часткове відшкодування завданої моральної шкоди, характер, тривалість, обсяг та глибину душевних страждань потерпілої ОСОБА_11 , непоправність втрати близької людини, наслідки, у тому числі, пов`язані із порушенням нормального життєвого укладу потерпілої, імовірним погіршенням стану здоров`я та загального психоемоційного стану потерпілої.
Стягнута з обвинуваченого сума на користь потерпілої ОСОБА_11 у якості відшкодування заданої моральної шкоди не може вважатися надмірною, з огляду на ступень тяжкості душевних страждань потерпілої, які остання поза сумнівом зазнала у зв`язку з насильницькою смертю своєї дитини.
Понесення потерпілою витрат на правову допомогу в сумі 800 грн також документально підтверджено /т.1, а.п.45/, тому стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої цієї суми є правомірною та відповідає вимогам ч.1 ст.124 КПК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачає, оскільки доводи, викладені в зазначених скаргах, правильності висновків суду не спростовують.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_8 , захисника-адвоката ОСОБА_9 , прокурора Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 23 липня 2020 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та засуджено, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4