ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/4868/19
Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11 - кп/819/290/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
іменем України
10 березня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0004700 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2019 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Херсона, громадянку України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму;
засуджено:
за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винною та засуджено за те, що вона 27.12.2018 року близько 20.15 год., керуючи технічно справним автомобілем «Ford Renger», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала маневр розвороту на перехресті проспекту Св. Кирила та Мефодія (Димитрова) та вул. Л. Земенгофа (Благоєва) в м. Херсоні. Під час виконання розвороту водій ОСОБА_8 , порушуючи вимоги п.п. 2.3(б), 18.1 Правил дорожнього руху України, проявила неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, що склалася, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеному дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.5 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.13 «Зебра», на якому перебував пішохід, своєчасно не зменшила швидкість та не зупинилася, щоб дати йому дорогу, внаслідок чого скоїла наїзд на пішохода ОСОБА_9 , 1969 р.н., який перетинав проїжджу частину проспекту Св. Кирила та Мефодія (Димитрова) по пішохідному переходу з права на ліво за ходом руху автомобіля.

Унаслідок даної дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_9 , від спричинених тілесних ушкоджень помер у лікарняному закладі.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 а саме:

п. 2.3. б) згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 18.1 згідно з яким водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода або небезпека.

У поданій на вирок апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 , порушує питання про скасування вироку з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Свої доводи мотивує тим, що відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за ст.286 КК України судам необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було. Так, суд при призначенні покарання не врахував, що внаслідок порушення обвинуваченою Правил дорожнього руху України настала смерть людини. Звільняючи ОСОБА_8 від додаткового покарання суд вказав, що вона має захворювання бронхіальну астму та потребує постійного медичного нагляду, відвідування лікувальних закладів, що із застосуванням до неї додаткового покарання суттєво ускладнить її життя. Однак, відповідно до Наказу МОЗ №299 від 24.12.1999 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.01.2000 року за №31/4252 Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, до вказаного Переліку віднесено хронічні захворювання легенів і плеври, в тому числі туберкульозної етіології, а також бронхіальна астма. Вказане свідчить про неправильне застосування судом кримінального закону. Просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, та просив ухвалити новий вирок в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, доводи обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації її дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченої та кваліфікацію її дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_8 повністю визнала себе винною в обсязі висувного їй обвинувачення.

Оскільки вона та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд обмежився тільки допитом обвинуваченої та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують особу винної, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Водночас, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, вирок щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання у зв`язку невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції в повній мірі дотримано не було.

Так, призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував характер та ступень тяжкості вчиненого нею злочину з необережності, її задовільну характеристику, повне визнання вини і щире каяття. Також суд врахував ту обставину, що ОСОБА_8 хворіє на бронхіальну астму та має ряд хронічних захворювань, потребує постійного прийому медикаментів та нагляду лікарів. Обставинами, що пом`якшують її покарання, суд визнав - повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Врахувавши конкретні обставини справи, задовільні дані про особу винної, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 без відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України що, на думку колегії суддів, є правильним. Таке основне покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами прокурора про м`якість покарання в тій частині, що судом безпідставно не призначено ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як убачається з матеріалів провадження, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суттєво ускладнить її життя, оскільки вона потребує постійного медичного нагляду та відвідування лікарні.

З такими висновками суду неможливо погодитись, оскільки суд фактично не врахував обставини, за яких ОСОБА_8 вчинила злочин, його наслідки, що недотримання нею правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Зазначені обставини, спростовуються висновок суду першої інстанції про те, що право на керування транспортними засобами для обвинуваченої ОСОБА_8 є необхідним. Крім того, приватне право ОСОБА_8 на керування транспортними засобами не може превалювати перед публічним правом держави, покликаним забезпечити застосування до винної особи заходу примусу зі сторони держави до особи, дії якої через грубе порушення кількох норм ПДР України потягли за собою тяжкі наслідки у виді заподіяння смерті людини.
Призначення ОСОБА_8 покарання без позбавлення її права керувати транспортним засобом вочевидь не буде відповідати меті покарання, покликаній запобігати вчиненню обвинуваченою нових злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортних засобів.
Характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, його наслідки, на думку колегії суддів, свідчать про неможливість виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Тому колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки воно буде відповідати меті покарання виправленню особи та запобіганню вчинення нею нових злочинів.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому він підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 17 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки підлягає реальному виконанню.

У решті цей вирок щодо неї залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4