ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи : 489/562/19
Номер провадження : 11-кп/819/741/20 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія : ч.3 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2020 року липня місяця 07 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді : ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
Секретар судового засідання: ОСОБА_5
З участю прокурора: ОСОБА_6
Обвинуваченого: ОСОБА_7
Захисника: ОСОБА_8
Перекладача : ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004917, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,
в с т а н о в и л а :
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, без громадянства, із середньою спеціальною освітою, працюючого неофіційно, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 11.10.2012 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України до 5 років позбавлення волі, визнано винним та засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням, відповідно до ст.76 КК України, обов`язків періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 13.12.2018 по 13.04.2020 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК України (за епізодом від 11.12.2018) та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Запобіжний захід у виді тримання під вартою скасовано, звільнено ОСОБА_7 з-під варти із зали суду. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Судом встановлено, що 13.12.2018 в денний час, ОСОБА_7 , діючи із прямим умислом спрямованим на таємне викрадення чужого майна поєднане з проникненням у житло, діючи повторно, із корисливих мотивів, таємно, шляхом підбору ключа проник до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав грошові кошти та майно належні ОСОБА_10 , тим самим спричинив матеріальну шкоду всього на загальну суму 56866,00 грн.
Після чого ОСОБА_7 , заволодівши вказаним майном ОСОБА_10 , з місця події зник та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Суд визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникнення у житло, вчиненого повторно.
На вказаний вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.
В обґрунтування своєї апеляції посилається на те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , належним чином не врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вже засуджувався до позбавлення волі за скоєння тяжких корисливих злочинів, судимість за які не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не став та знову вчинив новий тяжкий злочин проти власності. Стосовно працевлаштування, то крім слів обвинуваченого цей факт нічим не підтверджується.
Також судом не враховано, що попри доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, останній свою вину не визнав та не відшкодував заподіянні матеріальні збитки потерпілому.
Крім того, на час ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_7 притягувався до кримінальної відповідальності за іншими епізодами своєї злочинної діяльності, зокрема Очаківським міжрайонним судом Миколаївської області розглядається кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, тому призначене обвинуваченому покарання не можна визнати законним, справедливим та таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання.
Просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.04.2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині звільнення від відбування покарання скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляції, думку прокурора, який підтримав апеляцію, обвинуваченого та його захисника про залишення вироку суду без змін, заслухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на своїх позиціях, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яким його засуджено за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.3 ст.185 КК України обґрунтовано доказами, які досліджено судом при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції та ніким не оспорюються, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання поза увагою суду фактично залишено той принцип, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення.
Вимогами ч.1 ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, працюючий неофіційно, який характеризується в цілому добре, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і на підставі вищезазначеного дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства із застосуванням ст.75 КК України.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає, що він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст.ст.50,65 КК України, оскільки суд не в повній мірі врахував дані про особу винного та не мотивував належним чином чому він дійшов висновку про можливість перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та застосування ст.75 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а саме: вироком Білоцерківського районного суду Київської області від 11.10.2012 року за ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України до 5 років позбавлення волі, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення не став та через незначний проміжок часу знову вчинив злочин проти власності, свою вину у вчиненому не визнав, матеріальні збитки потерпілому не відшкодував, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого судом не було встановлено.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність в частині призначення ОСОБА_7 покарання, а вирок суду першої інстанції підлягає в цій частині, на підставі п.4 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, скасуванню з ухваленням нового вироку.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, особу винного, який в цілому характеризується добре, не вперше притягується до кримінальної відповідальності за злочини проти власності, системність вчинення ним злочинів, невизнання вини, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.185 КК України, оскільки його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, без застосування ст.75 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, - задовольнити.
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 4 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку апеляційного суду .
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Судді: ОСОБА_2 /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4 /підпис/