ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/382/20 Справа № 331/8879/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 січня 2020 року щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

-обвинувачених за ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України,
за участю учасників судового розгляду:
прокурора: ОСОБА_9
обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8
захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , в режимі відеоконференції, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що суд проігнорував те, що він ніколи не переховувався від слідства, не перешкоджав встановленню істини по справі, раніше не був під слідством та судом, має позитивні характеризуючи дані, має на утриманні неповнолітню дитину та інвалідність, за якою йому необхідне медичне лікування, яке не може бути надано в умовах СІЗО.

Вважає, що прокурором не доведена наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні.

Судом не обґрунтовано в ухвалі, чому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки.

При розгляді питання про продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу суд не застосував Конвенцію та практику ЄСПЛ.

Крім того, ОСОБА_6 вказує на тривалість перебування його під вартою, що складає більше ніж 2 роки 5 місяців.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що суд проігнорував те, що він ніколи не переховувався від слідства, не перешкоджав встановленню істини по справі, раніше не був під слідством та судом, має позитивні характеризуючи дані, має на утриманні малолітню дитину.

Суд не взяв до уваги, що підозра за ч.4 ст.187 КК України йому вручена 08.06.2017 року, а дані про злочин було внесено до ЄРДР 13.11.2017 року, що дає підстави для її необґрунтованості, а усі докази, здобуті до внесення в ЄРДР, є неналежними та недопустимими.
Також, прокурором не доведена наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні.
При розгляді питання про продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу суд не застосував Конвенцію та практику ЄСПЛ.
Судом не обґрунтовано в ухвалі, чому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки.
Крім того, ОСОБА_7 вказує на тривалість перебування його під вартою, що складає більше ніж 2 роки 5 місяців.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційних вимог, вказує, що суд проігнорував те, що він ніколи не переховувався від слідства, не перешкоджав встановленню істини по справі, раніше не був під слідством та судом, має позитивні характеризуючи дані, має на утриманні малолітню дитину.

Судом не обґрунтовано в ухвалі, чому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки.

При розгляді питання про продовження щодо нього строку дії запобіжного заходу суд не застосував Конвенцію та практику ЄСПЛ.

Крім того, ОСОБА_8 вказує на тривалість перебування його під вартою, що складає більше ніж 2 роки 5 місяців.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених за ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, до 12 січня 2020 року включно.

Мотивуючи ухвалене рішення, суд зазначив, що ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання тільки у вигляді позбавлення волі, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченим та позбавляє обвинувачених можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, запобіганню спробам переховуватися від суду, оскільки залишаючись на волі обвинувачені можуть переховуватись суду з метою уникнення можливого покарання, що може призвести до невиправданої тяганини розгляду даного кримінального провадження, незаконно впливати на свідків або потерпілих шляхом вмовлянь або залякувань з метою уникнення відповідальності, оскільки вказані особи в ході судового розгляду ще не були допитані, а також, врахував відсутність тяжких хвороб, які б перешкоджали обвинуваченим знаходитись у місцях попереднього ув`язнення.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених та їх захисників, які підтримали вимоги апеляційних скарг обвинувачених та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання осіб під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинувачених під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та доводи обвинувачених і їх захисників щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

При цьому, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дані про особу обвинувачених, їх вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність осіб на утриманні, та те, що інкриміновані дії обвинувачені вчинили в період, коли були працівниками правоохоронних органів, а також, наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та мають місце і на теперішній час, у зв`язку з чим, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд також дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.

Так, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, які є особливо тяжкими та, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років з конфіскацією майна, а отже, усвідомлюючи відповідальність, яка загрожує їм у разі доведеності вини, можуть переховуватися від суду.

Крім того, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть незаконно впливати на свідків та потерпілих, з метою зміни показів на їх користь, оскільки зазначені особи в ході судового розгляду ще не були допитані, тоді як обвинувачені були працівниками правоохоронних органів та маючи досвід роботи та зв`язки у зв`язку з виконанням своїх повноважень, можуть впливати як на учасників судового розгляду так і на сам хід розгляду справи по суті.

Апеляційним судом враховується характер кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки, зумовленої наслідками не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому та практику Європейського суду з прав людини п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Зазначене виправдовує тривалість обвинувачених під вартою, у зв`язку з чим, доводи апеляційних скарг обвинувачених в цій частині, колегія суддів не вважає обґрунтованими.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченими, покладених на них процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинувачених під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Посилання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на те, що прокурором не доведена наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, є безпідставними, оскільки у своєму клопотанні прокурором зазначені доводи на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що останній зазначив і у судовому засіданні.

Інші, зазначені в апеляційній скарзі обвинувачених доводи та підстави, згідно з якими вони просять скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Посилання в апеляції захисника на те, що вони раніше не були під слідством та судом, мають позитивні характеризуючи дані, мають на утриманні дитину, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для зміни щодо них запобіжного заходу у виді тримання під вартою та самі по собі не можуть слугувати підтвердженням їх належної процесуальної поведінки та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування такого виду запобіжного заходу.

Всі інші, викладені в апеляційних скаргах обвинувачених доводи, були об`єктом дослідження судом при продовженні запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і їм надана належна оцінка.Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, не встановлено.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2019 року про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 12 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинувачених за ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_______________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4