КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05.03.2020 задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України майора поліції ОСОБА_6 , погоджене прокурором другого відділу процесуального керівництва Першого управління та організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , а саме на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_5 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_5 зазначав, що органом досудового розслідування під час складання клопотання про арешт майна та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Слідчим, у порушення вимог ст. 132 КПК України, не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які він послався у клопотанні.
Крім того, клопотання слідчого та додані до нього матеріали не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що спірний автомобіль відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набутий кримінально протиправним шляхом.
Слідчим суддею залишено поза увагою те, що власником спірного транспортного засобу є ОСОБА_5 , та помилково зазначено, що спірний автомобіль перебував у користуванні ОСОБА_8 .
Також слідчий суддя не перевірив наявності підстав для накладення арешту на майно особи, стосовно якої не здійснюється кримінальне провадження.
Крім того, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження, ОСОБА_5 зазначав, що з оскаржуваною ухвалою він ознайомився 30.03.2020 з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У судове засідання прокурор та власник майна ОСОБА_5 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлені. ОСОБА_5 подав до Київського апеляційного суду заяву від 13.05.2020, в якій просив розглянути апеляційну скаргу у його відсутності (а.с. 85).
Дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна, та дані про направлення йому копії ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, зі змістом оскаржуваної ухвали ОСОБА_5 ознайомився 30.03.2020, тоді як подав апеляційну скаргу 01.04.2020, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України, а тому підстави для вирішення питання про поновлення строку апеляційного оскарження відсутні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебуває кримінальне провадження № 0001815 від 20.08.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України.
Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, 20.08.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0001815 за фактом вчинення шахрайських дій в особливо великих розмірах невстановленими особами, один з яких є працівником правоохоронного органу, з попередньою правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.
31.10.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про те, що 03.04.2014 ОСОБА_8 , зловживаючи довірою, заволодів грошовими коштами в сумі 55 000 доларів США, чим спричинив збитки ОСОБА_9 на вказану суму, з попередньою правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 190 КК України.
Крім того, 04.11.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про те, що у липні 2019 ОСОБА_8 шляхом оману та зловживаючи довірою заволодів грошовими ОСОБА_10 в особливо великих розмірах, з попередньою правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 190 КК України.
31.08.2019 ОСОБА_8 вручено повідомлення про підозру у вчиненні закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненому в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.
05.03.2020 старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням від 05.02.2020, погодженим прокурором другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , в якому просив накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , а саме на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знакНОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_5 .

Клопотання слідчого мотивовано необхідністю забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05.03.2019 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , а саме на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знакНОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_5 .
Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України, третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.
Ураховуючи, що відомості про причетність ОСОБА_5 до кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, у матеріалах провадження відсутні, то ОСОБА_5 на даному етапі досудового розслідування має статус третьої особи.
Разом з тим, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді звернувся старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , а не прокурор.
Однак вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді при розгляді клопотання.

Крім того, у відповідності ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності власника майна завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно, може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.
У будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.
Крім того, на переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт транспортного засобу, належним чином не перевірив правову підставу для такого арешту, та не встановив достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Як убачається з аналізу ч. 5 ст. 170 КПК України, накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання передбачає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, кримінального правопорушення.
Згідно наявної у матеріалах клопотання довідки з Регіонального сервісного центру МВС в місті Києві, транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстровано 11.05.2019 на праві власності за ОСОБА_5 .
При цьому, як убачається із матеріалів провадження, ОСОБА_5 не повідомлено про підозру у межах кримінального провадження № 0001815, що згідно положень ч. 5 ст. 170 КПК України, виключає можливість накладення арешту на майно ОСОБА_5 з метою конфіскації майна як виду покарання.
Оскільки метою накладення арешту зазначено можливу конфіскацію майна, а п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України не допускає накладення арешту на майно будь-якої іншої особи крім підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження та враховуючи, що ОСОБА_5 такого правового статусу не має, відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, яке є його особистою власністю з підстав, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Інших підстав накладення арешту на належне на праві власності ОСОБА_5 майно, клопотання слідчого та ухвала слідчого судді не містить.
Накладаючи арешт на майно добросовісного набувача, слідчий суддя не перевірив, чивиправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_5 потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя, в порушення ст.ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_5 здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в його право на мирне володіння майном здійснено без законних на те підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 176-178, 183, 199, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05.03.2020, якою накладено арешт на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_5 , скасувати, та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_6 , погодженого прокурором другого відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , пронакладення арешту на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ G350», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3