ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8542/19 Номер провадження 11-кп/814/629/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0003315 від 09.10.2018 щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с Вача Ругозерського району, Карелія, РФ, громадянки України, освіта середня, розлученої, пенсіонерки, проживаючої та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , несудимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України
за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в її інтересах, на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року
за участю:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
законного представника
неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого-
адвоката ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову законного представника потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування майнової шкоди у виді витрат, понесених на лікування потерпілого, грошові кошти у розмірі 1851 грн. 12 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_6 визнана винуватою в тому, що вона 26 вересня 2018 року, близько 13 години 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні басейну «Дельфін», що по вулиці Європейській, 9 у м.Полтаві, умисно, на ґрунті виниклих неприязних стосунків, ухопивши обома руками за одяг малолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виражаючи образи, погрози, з силою штовхнула його, внаслідок чого той від поштовху вдарився потиличною частиною голови об стінку. Згідно висновку експерта №367 від 13 травня 2019 року, ОСОБА_11 було заподіяно тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми потиличної ділянки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись обвинувачена ОСОБА_6 та захисник в її інтересах ОСОБА_7 .

Захисник ОСОБА_7 інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого їй злочину. Також просив відмовити в задоволенні позовних вимог законного представника потерпілого ОСОБА_12 .
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення норм кримінально процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначав, що суд першої інстанції помилково поклав в основу вироку докази, які сторона захисту вважає недопустимими, зокрема таких доказів, як показання потерпілого ОСОБА_11 , його законного представника ОСОБА_9 свідків: неповнолітнього ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , проведені з ними слідчі експерименти, висновки судово-медичних експертиз, оскільки останні не відповідають фактичним обставинам справи та є суперечливими.

Вказує, що в матеріалах справи існують суттєві протиріччя у показаннях потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_13 щодо механізму та кількості отриманих ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, які не усунуті судом першої інстанції у вироку, суд не зазначив чому він взяв до уваги одні докази і відхилив інші, не мотивував їх відхилення, тобто судом не дано оцінки, цим обставинам справи.

Вважає, що судом не дано оцінки тому, що протоколи слідчих експериментів від 13.11.2018 за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , малолітнього свідка ОСОБА_13 , та свідка ОСОБА_15 в порушення вимог кримінального процесуального закону проводилися в одночасній присутності всіх вказаних вище осіб та без присутності педагога або психолога, а тому є неналежними і недопустимими доказами.

Стверджує про неналежність і недопустимість протоколів слідчих експериментів від 29.08.2019 і 05.09.2019, висновків судово-медичних експертиз №810 та №811 від 13.09.2019, висновку судово-медичної експертизи №367 від 13.05.2019, посилаючись не те, що останні зроблені на основі протоколів слідчих експериментів від 13.11.2018 з участю потерпілого малолітнього ОСОБА_11 , малолітнього свідка ОСОБА_13 .

Наголошує на тому, що висновок судово-медичної експертизи №367 від 13.05.2019 містить суперечності щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень та їх кількості по відношенню до слідчих експериментів проведених з участю малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_13 від 29.08.2019 і 05.09.2019, а також об`єктивних даних щодо давності та отримання потерпілим зазначених тілесних ушкоджень, оскільки на запитання сторони захисту експерт не надав роз`яснення учасникам судового процесу про те, на підставі яких об`єктивних доказів експерт прийшов до висновку про наявність у потерпілого діагнозу: закритої черепно-мозкової травми. струсу головного мозку та гематоми потиличної ділянки, які вплинули на визначення ступеня отримання потерпілим тяжкості тілесних ушкоджень, так як зазначені тілесні ушкодження не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами про лікування потерпілого або іншими матеріалами, на підстави яких експерт прийшов до таких висновків, в тому числі і щодо давності їх отримання, на шо також вказує безболісність наявної у ОСОБА_11 гематоми потиличної ділянки, а за висновком експерта тільки у своїй сукупності, отримані ОСОБА_11 тілесні ушкодження, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Також вважає неналежними і недопустимими доказами протоколи впізнання обвинувачуваної ОСОБА_6 потерпілим малолітнім ОСОБА_11 та малолітнім свідком ОСОБА_13 , проведення яких заперечуються всіма учасниками кримінального провадження, а справжність її фотографій викликає великий сумнів, оскільки невідоме джерело походження цих фотографій, яке так і не знайшло свого з`ясування в ході судового засідання в місцевому суді.

Крім того, сторона захисту вказує на відсутність об`єктивних доказів щодо висловлювання обвинувачуваною образ та погроз відносно потерпілого; протиріччя в показаннях малолітніх ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 де перші зазначають що при отриманні тілесних ушкоджень в потерпілого сталося запаморочення і він близько двох хвилин посидів на лавочці, а потім вибіг на вулицю, а остання - що потерпілий зразу ж вирвався та побіг на вулицю; та на відсутність очевидців даної події, які б могли підтвердити або спростувати події інкримінованого обвинуваченій злочину.

Тому, вважає, що ненадання оцінки належності та допустимості цих доказів, суд порушив право обвинуваченої на справедливий суд та ухвалив при цьому незаконний вирок.

Захисник наголошує на відсутність складу інкримінованого обвинуваченій злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, оскільки згідно обвинувального акту ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні умисного тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України внаслідок того, що усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, на ґрунті неприязних стосунків, схопила обома руками за одяг ОСОБА_11 , та висловлюючи у його бік погрози та нецензурну лайку, штовхнула його, від чого останній вдарився потилицею об стіну, чим спричинила ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та гематоми потиличної ділянки, які кваліфікуються у своїй сукупності як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно висновку експерта №367 від 13.05.2019), в той час як об`єктивна сторона цього злочину включає суспільно небезпечне протиправне діяння, злочинний наслідок у вигляді легкого тілесного ушкодження та причинний звязок між діянням і наслідком. що відсутнє виходячи із фабули справи, викладеної у обвинувальному акті, умисною форми вини у виді прямого чи непрямого умислу, що виключає необережне легке тілесне ушкодження, виходячи із сформульованого в обвинувальному акті обвинуваченні, оскільки відповідальність за ст. 125 КК України настає лише у випадку, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`я потерпілому, якщо фактично останньому було нанесено легке тілесне ушкодження.

З апеляційною скаргою звернулась також обвинувачена ОСОБА_6 , яка просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого їй злочину.

При цьому доводи апеляційної скарги обвинуваченої аналогічні доводам апеляційної скарги її захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника, які підтримали свої апеляційні скарги з мотивів у них наведених, прокурора який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника та просив залишити вирок суду без змін, законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, та просили залишити вирок суду без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції серед інших є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню чи зміні з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження лише у разі коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути, серед інших, на обставини, що впливають на правову кваліфікацію діяння, тобто правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається зі змісту оспорюваного рішення, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. Обвинувачена і її захисник в апеляційних скаргах стверджують про те, що в основу свого висновку у вироку про наявність у її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК місцевий суд поклав суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте зміст вироку свідчить про те, що висновок про її винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення був зроблений цим судом на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що незважаючи на заперечення ОСОБА_6 своєї вини, її винуватість у вчиненні цього злочину повністю підтверджується показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , наданими в присутності психолога ОСОБА_16 та законного представника ОСОБА_9 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , малолітнього свідка ОСОБА_13 , проведеного в присутності психолога ОСОБА_16 та законного представника ОСОБА_17 , свідка ОСОБА_14 , рядом письмових доказів, зокрема висновком судово-медичного експерта №367 від 13.05.2019, протоколом проведення слідчого експерименту від 13 листопада 2018 року за участю свідка ОСОБА_14 , протоколом проведення слідчого експерименту від 29 серпня 2019 року за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_11 та висновком № 810 від 13 вересня 2019 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2019 року за участю малолітнього свідка ОСОБА_13 та висновком № 811 від 13 вересня 2019 року, протоколом огляду місця події від 01 березня 2018 року, проколами пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 13.11.2018 та 24.07.2019.

Висловлена стороною захисту та безпосередньо обвинуваченою у апеляційних скаргах незгода з цими висновками, які були зроблені місцевим судом на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Заперечення захисника та обвинуваченої про те, що деякі показання учасників конфлікту і малолітнього свідка події ОСОБА_13 різняться між собою щодо механізму та кількості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, не можуть впливати на правильність ухваленого районним судом вироку, оскільки суд робить свій висновок про доведеність винуватості особи на підставі сукупності досліджених доказів, зокрема й показань, на які посилався захисник в своїй апеляційній скарзі.

Так, заперечення сторони захисту в цій частині спростовуються як показаннями малолітнього потерпілого ОСОБА_11 так і показаннями свідка ОСОБА_13 , які під час судового розгляду в суді першої інстанції пояснили, що обвинувачена двічі штовхнула потерпілого і від поштовхів він ударився потиличною частиною голови об стінку, вздовж якої стояла лавочка. Під час проведення слідчого експерименту від 29.08.2019 ОСОБА_11 на місці, у приміщенні басейну Дельфін», відтворив обставини завдання йому 26.09.2018 року тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , вказавши місце, механізм їх спричинення, і підтвердив те, що обвинувачена двічі його штовхнула після чого він вдарився об стіну. Ці самі обставини підтвердив і малолітній свідок ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2019 року. А відповідно до висновків судово-медичного експерта №810 та №811 від 13.09.2019 їх показання дані ними 05.09.2019 та 29.08.2019 в ході проведення слідчого експерименту за їх участю, не суперечать об`єктивним даним судово медичної експертизи ОСОБА_11 .

З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що показання малолітнього потерпілого ОСОБА_11 і малолітнього свідка ОСОБА_13 узгоджуються між собою в частині механізму спричинення тілесних ушкоджень, а саме останні переконливо вказали, що вони утворилися від поштовху ОСОБА_6 та, як наслідок, удару потиличною ділянкою голови об стінку.

Такі показання малолітні ОСОБА_11 і ОСОБА_13 давали як під час досудового розслідування, так і в суді, у присутності законних представників та психологів. У судовому засіданні, після закінчення їхнього допиту, психолог ОСОБА_16 зазначила, що не має зауважень стосовно допиту малолітніх та показання надавалися ними при відсутності ознак будь якого можливого тиску на них.

Щодо посилань сторони захисту на протиріччя між вказаними вище доказами та протоколами слідчого експерименту від 13.11.2018 за участю малолітніх потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 і твердження апелянтів про те, що місцевим судом не надано оцінки тому, що вказані вище протоколи проводились без присутності педагога або психолога, а тому є неналежними доказами, і як наслідок визнання протоколів слідчих експериментів від 29.08.2019 і 05.09.2019, висновків судово-медичних експертиз №810 та №811 від 13.09.2019, висновку судово-медичної експертизи №367 від 13.05.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Належність та допустимість доказів регламентовані ст.ст. 85, 86 КПК України, а саме: належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів; доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 ст. 86 КПК України, встановлює юридичну форму даних, що встановлюють обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Порядок отримання доказів, вказаних у ч. 2 ст. 84 КПК України, передбачає дотримання наступних вимог: 1) належний суб`єкт отримання доказів; 2) законність процесуального джерела доказів; 3) дотримання процесуального порядку отримання доказів; 4) дотримання правил фіксації ходу і результатів слідчих (розшукових) і негласних слідчих (розшукових) дій.

Частиною 2 ст. 86 КПК України, передбачено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Питання про допустимість доказів вирішується судом при постановлені судового рішення під час їх оцінки в нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 93 КПК України, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження та потерпілим у порядку передбаченим цим Кодексом.

Обов`язок доказування обставин, що є підставою для виключення доказів покладається саме на сторону, що заявила таке клопотання, однак, посилання захисника про визнання всіх доказів недопустимим не містять чітко викладеної підстави (неналежності доказів, отримання з порушенням встановленого КПК порядку, незаконність джерела і т. ін.).

Під час судового розгляду в районному суді за клопотанням захисника ОСОБА_7 до справи долучено і досліджено в суді протоколи слідчих експериментів від 13.11.2018 року з відеозаписом та фототаблицею ( а.с. 118- 119 тому № 1) за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_18 і малолітнього свідка ОСОБА_13 з відеозаписами та фототаблицями (а.с.128- 130 тому № 1).

Як правильно вказав місцевий суд, ці процесуальні дії органом досудового розслідування проводилися з малолітніми особами без участі психолога, як того вимагає ч.1 ст.354 КК України.

А тому, оскільки процесуальні дії у вигляді слідчих експериментів від 13.11.2018 з малолітніми ОСОБА_11 і ОСОБА_13 проведені без участі психолога, що є істотним порушенням прав особи, то місцевий суд обґрунтовано визнав їх недопустимими, а тому не посилався на них як на докази при ухваленні судового рішення.

З цих підстав доводи апелянтів щодо невідповідностей у показаннях малолітніх ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , які останні надавали в ході слідчих експериментів від 13.11.2018 з їхніми допитами, проведеними в інший час, зокрема, протоколи слідчих експериментів від 05.09.2019 та 29.08.2019 і під час судового розгляду, є безпідставними і такими, що спростовуються викладеним вище.

Доводи про виключення інших доказів з підстав їх неналежності і недопустимості, зокрема протоколів впізнання обвинуваченої ОСОБА_6 малолітніми потерпілими ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_13 з тих підстав, що справжність її фотографій викликає великий сумнів, оскільки невідоме джерело походження цих фотографій, яке так і не знайшло свого з`ясування в ході судового засідання є безпідставними з огляду на наступне.

Місцевим судом досліджено і у своєму вироку надано оцінку тому, що 13.11.2018 малолітній свідок ОСОБА_13 впізнав по фотознімках ОСОБА_6 як особу, яка завдала тілесні ушкодження ОСОБА_11 у приміщенні басейну «Дельфін», що зафіксовано у протоколі від 13.11.2018 року, який досліджений у судовому засіданні. (т.1, а.с.125 -127).

24.07.2019 свідок ОСОБА_14 по фотознімках впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка завдала тілесні ушкодження ОСОБА_11 у приміщенні басейну «Дельфін» (т.1 а.с.132-134).

Так, порядок проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання, зокрема по фотознімку, визначений ст. 228 КПК України, з огляду на яку колегія суддів вважає , що сама процедура впізнання в повному обсязі відповідала вимогам ч. 7 ст. 228 КПК України. Свідкам ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було пред`явлено чотири чорно-білих фотознімки із зображенням осіб жіночої статі, які не мають різких відмінностей в одязі, віці, в той же час, мають спільні риси у зачісці, формі носа, рисах обличчя. Під час слідчої дії вказані свідки пояснили за якими ознаками упізнали жінку, яка завдала тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому ОСОБА_11 .

Вимоги про те, що у протоколі повинно бути зазначено звідки слідчий взяв фотографії осіб, які пред`являються до впізнання, кримінальний процесуальний кодекс не містить.

З урахуванням того, що протокол пред`явлення фотознімків для впізнання та сама процедура впізнання відповідають положенням ст. 228 КПК України, суд першої інстанції вірно прийняв його дані до уваги під час прийняття рішення та надав йому вірну оцінку у сукупності з іншими доказами по справі.

Крім того, в доводах сторони захисту є суперечності, оскільки жодного протоколу впізнання по фотознімкам обвинуваченої ОСОБА_6 малолітнім потерпілим ОСОБА_11 матеріали кримінального провадження не містять.

Судова колегія вважає голослівними і доводи сторони захисту про те, що у висновку експерта №367 від 13.05.2019 існують суперечності щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень та їх кількості по відношенню до слідчих експериментів проведених з участю малолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_13 від 29.08.2019 і 05.09.2019, а також об`єктивних даних щодо давності та отримання потерпілим зазначених тілесних ушкоджень, оскільки на запитання сторони захисту експерт не надав роз`яснення учасникам судового процесу про те, на підставі яких об`єктивних доказів експерт прийшов до висновку про наявність у потерпілого діагнозу: закритої черепно-мозкової травми. струсу головного мозку та гематоми потиличної ділянки, які вплинули на визначення ступеня отримання потерпілим тяжкості тілесних ушкоджень, так як зазначені тілесні ушкодження не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами про лікування потерпілого або іншими матеріалами, на підстави яких експерт прийшов до таких висновків, в тім числі і щодо давності їх отримання, на шо також вказує безболісність наявної у ОСОБА_11 гематоми потиличної ділянки, а за висновком експерта тільки у своїй сукупності, отримані ОСОБА_11 тілесні ушкодження, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Так, згідно з висновком судово - медичного експерта № 367 від 13.05.2019, згідно медичної документації на ім`я ОСОБА_11 , у останнього виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, струсу головного мозку та гематоми потиличної ділянки, які кваліфікуються в сукупності як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Дані тілесні ушкодження знаходяться в анатомічній ділянці досяжній для самоспричинення чи для падіння, але враховуючи вищевикладене, могли утворитися при ударі об тупий предмет з обмеженою контактуючою поверхнею, вірогідніше за все, з прискоренням, від однократної дії травмуючого фактору та можливо в строк і за обставин, на який посилається потерпілий, зазначений у наданій медичній документації та обставинах справи. Враховуючи анатомічну локалізацію, морфологічну характеристику даних тілесних ушкоджень, на момент їх спричинення ОСОБА_11 знаходився передньою частиною тулуба (обличчям) до нападника, з подальшим контактуванням потилицею об тупий предмет з обмеженою контактуючою поверхнею.

Під час проведення слідчого експерименту від 13.11.2018 за участю свідка ОСОБА_14 , остання хоч і не розповіла і не відобразила механізм утворення встановлених тілесних ушкоджень, проте її показання не суперечать об`єктивним даним судової медичної експертизи потерпілого ОСОБА_11 у пункті давності (т.1, а.с.135-139). Крім того, під час судового розгляду в місцевому суді свідок ОСОБА_14 підтвердила свої показання, надані під час слідчого експерименту щодо давності отримання потерпілим легких тілесних ушкоджень.

З протоколів проведення слідчого експерименту від 29.08.2018 та 05.09.2019, проведеного за участі малолітніх потерпілого та свідка ОСОБА_13 , вбачається, що кожен із них підтвердив яким чином були нанесені ОСОБА_11 удари обвинуваченою.

Згідно з висновками судового медичного експерта № 810 та № 811 від 13.09.2019, досліджений місцевим судом, показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 , дані ними 05.09.2019 та 29.08.2019 в ході проведення слідчих експериментів за їхньою участю, не суперечили об`єктивним даним судово медичної експертизи ОСОБА_11 .

Також районним судом усунуті протиріччя, на які зазначав захисник, а саме на висновки експерта № 367 від 13.05.2019, № 810 та №811 від 13.09.2019, шляхом допиту судово медичний експерт ОСОБА_19 , яка на запитання захисника ОСОБА_7 роз`яснила, що вказана вище експертиза проводилася на підставі медичної документації хворого ОСОБА_11 , матеріалів кримінального провадження, які надавалися слідчим в її розпорядження. Тілесні ушкодження в потерпілого утворилися від однократної дії при ударі об тупий предмет. Безболісність гематоми потиличної ділянки не може вказувати на те, що вона виникла задовго до подій, які мали місце 26.09.2018.

З огляду на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про достовірність висновків судово медичного експерта щодо давності та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_11 .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно зазначив, що сам факт того, що внаслідок кількох поштовхів ОСОБА_6 , потерпілий міг двічі вдаритися потиличною ділянкою голови об стінку, про що він повідомив суду, не може спростовувати утворення виявленого тілесного ушкодження у нього внаслідок однократної дії від удару об тупий предмет, що спростовує доводи сторони захисту щодо суперечностей у кількості нанесених тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .

В обґрунтування неспроможності доводів апелянтів щодо відсутності об`єктивних даних в частині давності утворення тілесних ушкодження, виявлених у ОСОБА_11 , колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вони утворилися в строк і за обставин, на які посилався потерпілий.

Так, з урахуванням доводів малолітнього потерпілого та свідків, судом першої інстанції досліджено заяву законного представника ОСОБА_9 (т.1, ас.с113), рапорти інспектора чергового Полтавського відділу ГУ НП в Полтавській області, відповідно до яких від заявника 26.09.2018 року, о 15 год 06 хв, на службу «102» надійшло повідомлення про те, що 26.09.2018 року в приміщенні басейну «Дельфін» його десятирічному синові ОСОБА_20 заподіяла тілесні ушкодження сусідка ОСОБА_6 (т.1, а.с.110-112)

Відповідно до журналів обліку первинних звернень хворих, у цей же день, о 16 год 48 хв, батьки з дитиною ОСОБА_21 звернулися до травмпункту ДМКЛ м.Полтави і о 18 год 25 хв, за результатами медичного огляду, його госпіталізовано до хірургічного відділення цього ж медичного закладу (т.1, а.с.140-146).

На а.с. 147 тому № 1 наявна копія виписки з медичної карти № 8783 від 02.10.2018 хворого ОСОБА_22 , відповідно до якої останній перебував на стаціонарному лікуванні у ДМКЛ м. Полтави, у період часу із 26.09.2018 по 02.10.2018, з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, гематома потиличної ділянки.

Тобто, матеріали справи містять переконливі доводи того, що в день отримання тілесних ушкоджень, потерпілий відразу ж звернувся до медичної установи за допомогою, йому встановлено діагноз, він проходив курс лікування в умовах стаціонару із 26.09.2018 року по 02.10.2018 року, а тому медична документація містить необхідні та достатні дані з цього приводу, на підставі яких проведено судово медичні експертизи. А тому доводи апелянтів про суперечності щодо давності спричинення тілесних ушкоджень є безпідставними.

Доводи апелянтів про те, що обвинувачена ОСОБА_6 образ та погроз потерпілому ОСОБА_11 не висловлювала колегія суддів вважає неспроможними та такими, що суперечать доказам, дослідженим під час судового розгляду як в місцевому суді так і в суді апеляційної інстанції.

Так, згідно протоколів проведення слідчого експерименту від 29.08.2019 та 05.09.2019 з потерпілим ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_13 на запитання слідчого що говорила ОСОБА_6 коли підійшла до потерпілого, останні відповіли, що вона його матюкала (т.1, а.с. 173, 184). Під час судового розгляду в місцевому суді вони підтвердили свої пояснення, надані під час зазначеної слідчої дії і повідомили, що обвинувачена викрикуючи погрози пред`явила потерпілому претензії з приводу побиття ОСОБА_11 її онука.

А свідок ОСОБА_14 згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 13.11.2018 під час вказаної слідчої дії підтвердила те, що обвинувачена схопила потерпілого двома руками, трясла його і погрожувала з приводу образ її онука (т.1 а.с.138).,

У колегії суддів як і суду першої інстанції немає сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , малолітнього свідка ОСОБА_13 , та свідка ОСОБА_14 , оскільки ці показання є логічними, послідовними, підтверджені дослідженими безпосередньо в судовому засіданні іншими доказами та узгоджуються між собою.

Щодо доводів апелянтів про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України колегія суддів зазначає наступне.

Так, умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження (ст. 125 КК) з суб`єктивної сторони, характеризується тільки умисною формою вини.

Відповідно до ст. 24 КК умисел поділяється на прямий та непрямий.

Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припустила їх настання.

Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Непрямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Однак інша ознака - передбачення суспільно небезпечних наслідків - значно відрізняється від подібної ознаки прямого умислу. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому умислі він передбачає лише можливість настання таких наслідків.

Відповідно до положень ст. 25 КК необережність поділяється на злочинну самовпевненість та злочинну недбалість. Необережність є злочинною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Отже, розмежування умисного заподіяння особі легкого тілесного ушкодження від необережного заподіяння такого ушкодження здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих діянь.

За встановлених місцевим судом фактичних обставин дії ОСОБА_6 мали активний характер і остання діяла стосовно потерпілого раптово, а саме почала з`ясовувати стосунки з десятирічною дитиною, кричати, пред`являти претензії, погрожувати, а тому умисно, цілеспрямовано ухопила того за одяг, трясла, з силою штовхнула, від чого той вдарився головою об стінку, а тому досягла своєї мети, заподіявши йому тілесні ушкодження..
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілого свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно, ухопивши обома руками за одяг ОСОБА_11 та з силою дорослої людини штовхаючи його, від чого той вдарився потиличною частиною голови об стінку, передбачала, що вона штовхає його на твердий предмет - стінку, а тому від її дій і були спричинені тілесні ушкодження розраховувала на можливі наслідки, від чого здоров`ю потерпілого буде спричинена шкода, і хоча не бажала, але свідомо припускала такі наслідки. Причому тяжкість цих наслідків у її свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_6 діяла із непрямим умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях останньої щодо завдання потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за яких особа хоча не бажає заподіяти, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.
Колегія суддів перевіряючи доводи сторони захисту про те, що показаннями свідків по справі ОСОБА_23 ,, ОСОБА_24 ,, ОСОБА_24 спростовується вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину зазначає, що вони лише повідомили про наявність неприязних стосунків між родинами потерпілого і обвинуваченої, про що не заперечується самим захисником. Проте їх показання жодним чином не спростовують доведеність вини обвинуваченої у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Крім того, враховуючи те, що двоє з вказаних свідків є родичами обвинуваченої, очевидцями вчиненого злочину не були, а тому на думку апеляційного суду останні є зацікавленими у забезпеченні алібі обвинуваченій і не спростовують показань потерпілого та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_6 спричинила тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 .

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевим судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, а доводи апелянтів про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та її невинуватість є необґрунтованими.
На думку колегії суддів місцевим судом призначено покарання з дотриманням вимог ст. 65 КК України, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обране з врахуванням особи обвинуваченої, яка є особою похилого віку, пенсіонерка, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку в лікаря нарколога, - невролога, - психіатра, на її утриманні перебувають двоє синів близнюків, які визнані недієздатними, є інвалідами дитинства, потребують стороннього догляду, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, відсутності обставин, які пом`якшують покарання та наявністю обтяжуючої покарання обставини, а саме вчинення кримінального правопорушення стосовно малолітнього.

Усі дані про особу обвинуваченої, тяжкість вчиненого злочину були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.

Підстав вважати, що призначене обвинуваченій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гри. не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає.

Не вбачає судова колегія й порушень в діях суду при вирішенні питання щодо відшкодування законному представнику потерпілого матеріальної шкоди, завданої протиправними діями обвинуваченої. Суд першої інстанції вірно послався на норми матеріального і процесуального права, якими врегульовано вирішення даних питань. Дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову. Розмір стягнення в 1851, 12 грн. відповідає понесеним витратам на обстеження та лікування потерпілого ОСОБА_11 . А тому доводи апелянтів про безпідставне відшкодування матеріальної шкоди на користь законному представнику потерпілого є безпідставним.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника в її інтересах ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, і таких даних зі змісту оскаржуваного рішення не вбачається, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника в її інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4