Номер провадження: 11-кп/813/751/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2019 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сирове, Врадіївського району, Миколаївської області, громадянина України, українця, маючого неповну середню освіту, не одруженого, не працюючого, не маючого постійного місця реєстрації та мешкання, раніше судимого:

- 18.04.2002 року Первомайським м/с Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років п/в, ст. 75 КК України 2 роки і/с;

- 24.12.2002 року Первомайським м/с Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців п/в;

- 07.08.2007 року Врадіївським р/с Миколаївської області за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України до 10 років п/в. Звільнився 28.09.2015 умовно-достроково, згідно ухвали Миколаївського м/с Миколаївської області від 18.09.2015р., невідбутий строк - 1 рік 3 місяця 29 днів,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 (семи ) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, при призначенні покарання шляхом часткового складання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Врадіївського районного суду Миколаївської області від 07.08.2007р., остаточно призначено ОСОБА_7 за сукупністю вироків покарання у виді 7 (семи) років 1 (одного) місяця позбавлення волі із конфіскацією майна. Термін відбування покарання обчислили з моменту фактичного затримання, а саме з 10.06.2016 року.

Зараховано в строк покарання засудженому ОСОБА_7 тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення та тримання під вартою за два дні позбавлення волі, починаючи з 10.06.2016 року до дня набрання чинності судового рішення.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до вступу рішення до законної сили залишено без змін.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Лісне, Тарутинського району, Одеської області, громадянина України, українця, маючого неповну середню освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця мешкання, раніше судимого:

- 20.01.2010 року Тарутинським р/с Одеської області за ч. 1 ст. 296 КК України до 30 днів арешту;

- 17.03.2010 року Тарутинським р/с Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років п/в, ст. 75 КК України - 1 рік 6 місяців і/с;

- 09.02.2011р. Тарутинським р/с Одеської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України до 6 років п/в. Звільнився 04.09.2015 умовно-достроково, згідно ухвали Вознесенського м/с Миколаївської області від 27.08.2015р., невідбутий строк - 10 місяців 29 днів;

- 30.10.2018 року Тарутинським районним судом Одеської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ст. ст. 70,71 КК України до 3 років 5 місяців позбавлення волі;

- 05.06.2019 року Тарутинським районним судом Одеської області за ч.3 ст. 185, ч.3 ч. 1 ст. 263, ч.ч. 1,4 ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді 7 (семи ) років позбавлення волі із конфіскацією майна.

З урахуванням вироку Тарутинського районного суду Одеської області від 05.06.2019р., відповідно до ст.70 ч.4 КК України при призначенні покарання шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Зараховано в строк покарання засудженому ОСОБА_9 тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення та тримання під вартою за два дні позбавлення волі, починаючи з 10.06.2016р. до дня набрання чинності судового рішення. Термін відбування покарання обчислили з моменту фактичного затримання, а саме з 10.06.2016 року.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, до вступу рішення до законної сили залишено без змін.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів у справі.

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнані винними в тому, що вони 10.06.2016 року перебуваючи в нічний час біля АЗС «АМІС Ukraine», яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бугаєвська 6-а, побачили ОСОБА_12 , в руках у якого знаходився мобільний телефон.

В цей час у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, виник спільний злочинний намір, спрямований на вчинення нападу з метою заволодіння мобільним телефоном ОСОБА_12 .

Реалізуючі свій злочинний намір, обравши метою свого злочинного посягання мобільний телефон ОСОБА_12 та заздалегідь домовившись про його спільне заволодіння, 10.06.2016р., приблизно о 00 годин 30 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_12 , який знаходився біля АЗС «АМЗ Ukraine» за адресою: м. Одеса, вул. Бугаєвська 6 А. Перебуваючи біля потерпілого, ОСОБА_9 , діставши з кишені одягненої на ньому одежі розкладний ніж, та ОСОБА_7 , діставши з кишені одягненої на ньому одежі кухонний ніж, зупинили ОСОБА_12

Намагаючись зупинити протиправні дії, ОСОБА_12 почав тікати від ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , але останній схватив ОСОБА_12 за рюкзак, який був одягнутий на потерпілому. Далі, намагаючись вирватися від ОСОБА_7 , ОСОБА_12 впав на асфальт та, намагаючись вибити ніж з рук ОСОБА_7 , почав захищатися ногами. В цей час, ОСОБА_9 , з метою подолання опору потерпілого, наніс ОСОБА_12 декілька ударів ногами в область голови та тулубу, після чого наніс потерпілому розкладним ножем, який тримав в руці, тілесні ушкодження в області шиї. Після чого, ОСОБА_7 , також намагаючись подавити волю потерпілого до опору, наніс ОСОБА_12 кухонним ножем, який тримав в руці, тілесні ушкодження в області паху.

Згідно висновку експерта № 2177 від 03.08.2016 у ОСОБА_12 виявлено тілесні ушкодження: колото-різана рана з гематомою мошонки зліва; рубець шиї справа. Тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани з гематомою мошонки зліва спричинено ударною дією колюче-ріжучого предмета. Вказані тілесні ушкодження спричинили короткочасний розлад здоров`я строком понад 6-ть, але не більше як 21 день і за цим критерієм, згідно п. 2.3.3 «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді рубця шиї справа спричинено дією колюче - ріжучого предмета. Вказані тілесні ушкодження спричинили короткочасний розлад здоров`я строком понад 6-ть, але не більше як 21 день і за цим критерієм, згідно п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Реалізуючи спільний злочинний намір, подавивши волю потерпілого до опору, ОСОБА_9 , умисно, вирвав з правої руки ОСОБА_12 належний йому мобільний телефон марки «SUMSUNG DUOS», ІМЕІ: НОМЕР_1 , в корпусі чорного кольору, вартістю 10 000 гривень, з SIM-карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» за абонентським номером: НОМЕР_2 , яка вартості не має.

Заволодівши шляхом нападу мобільним телефоном ОСОБА_12 , вартістю 10 000 гривень, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення скрилися, але невдовзі були затримані працівниками поліції.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не оспорюючи доведеність вини обвинувачених у вчинені кримінального правопорушення, правильності кваліфікації їх дій, перший заступник прокурора Одеської області ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених на підставі ч. 2 ст. 409, п.3 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України. Просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

- ОСОБА_13 призначити покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Врадіївського р/с Миколаївської від 07.08.2007 року, остаточно призначити за сукупністю вироків покарання у виді 10 років 1 місяця позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_13

- ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 10 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового складання покарання за вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 05.06.2019 року, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 1 місяць із конфіскацією всього майна, яке є власністю ОСОБА_9 . В іншій частині вирок залишити без змін.

Вважає, що призначене покарання обвинуваченим є явно несправедливим через їх надмірну м`якість та не спрямоване на досягнення цілей та завдань покарання, визначені у ст. 50 КК України, не надасть можливості виправити поведінку обвинувачених, не забезпечить їх перевиховання.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши: суддю-доповідача; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі; пояснення обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Доведеність вини обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність їх кваліфікації в апеляційній скарзі не оспорюються, тому не перевіряються апеляційним судом.

Разом з тим, апеляційним судом встановлені грубі порушення вимог ст.349 КПК України, які у відповідності до положень ст.ст. 409, 411, 412 КПК України є підставами для скасування вироку суду.

З журналу судового засідання від 08.11.2019 року і аудіо запису фіксації судового процесу та оскаржуваного вироку вбачається, що суд, встановивши факт визнання обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , вини у вчинені інкримінованого їм кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України та обговоривши питання щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, ухвалив провести розгляд у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК України.

В районному суді ОСОБА_9 , визнавши себе винуватим у вчинені правопорушення надав пояснення на запитання прокурора щодо обставин вчинення злочину, в яких фактично пояснив, що він перебував разом з ОСОБА_7 , за вказаною адресою та побачив, як потерпілий у нічний час біля центрального вокзалу перебігав дорогу та впав. Після чого до нього підбіг ОСОБА_7 та став наносити удари. Побачивши, що відбувається, обвинувачений ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_7 де став питати про те навіщо він це робить. Далі побачивши, що ОСОБА_7 наклонився до потерпілого та почав там, щось з ним робити вирішив піти. Після чого пішов в іншу сторону, де через деякий час його наздогнав ОСОБА_7 та вони стали говорити, однак через деякий час приїхали працівники поліції та затримали їх.

Встановлені апеляційним судом обставини свідчать про те, що ОСОБА_9 вину у інкримінованому йому злочині не визнав, що фактично вказувало на оспорювання останнім обставин інкримінованого йому злочину та не надавало можливість застосування судом першої інстанції положень ч.3 ст.349 КПК України під час розгляду цієї справи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 року №748/3075/17, факт визнання обвинуваченим правильності обставин скоєння злочинних діянь, наведених прокурором, як випливає з аудіозапису судового засідання від 08.11.2019 року у даній справі, не може вважатися допитом обвинуваченого судом у розумінні ст.351 КПК.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі №521/11693/16-к, відповідно до ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст.91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд установити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково.

З огляду на це, підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину не знайшли своє підтвердження, а тому суд першої інстанції повинен був дослідити усі докази у кримінальному провадженні.

Разом з тим у порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції, допитавши обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_9 у мотивувальній частині вироку не виклав показань обвинувачених та не надав їм відповідної оцінки (а.с. 125-132).

Недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового розгляду, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи, що свідчить порушення судом першої інстанції вимог ст.349 КПК України, які у відповідності до положень ст.ст. 409, 411, 412 КПК України є підставами для скасування вироку суду.

Окрім того, під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, апеляційним судом встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року про виправлення описки, постановленої після оголошення оскаржуваного вироку виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 412 КПК України зазначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 379 КПК України суд має право виправити допущені у судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки, незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи, які мають технічний характер.

Внесення виправлень до резолютивної частини судового рішення, яке передбачає зміну норми закону про кримінальну відповідальність, за якою засуджується особа, не може бути здійснено у порядку ст. 379 КПК України. Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованою суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.08.2015 року (справа № 5/1787км.15).

З ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року про виправлення описки вбачається, що зазначаючи як допущену під час складання вироку описку в частині не зазначення у резолютивній частині вироку рішення щодо додаткового покарання, суд першої інстанції фактично визначив ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України наряду з основним покаранням, додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, постановляючи ухвалу про виправлення описки, місцевий суд припустився помилки та допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки внесення за таких обставин виправлень у резолютивну частину вироку не може вважатися виправленням описки в розумінні ст. 379 КК України, оскільки є фактичною зміною цього вироку та, у відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України і вимог ст.409 та 412 КПК України, вказує на необхідність скасування цієї ухвали.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.

Таким чином враховуючи положення ст.ст. 7, 9 КПК України та допущених районним судом порушень, а саме неналежного виконання районним судом вимог ст. 349, 374 КПК України при проведенні судового розгляду, який суперечив вимогам положень ст.2 КПК України, фактично позбавив гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, колегія суддів вважає наведені порушення вимог кримінального процесуального закону істотними та у відповідності до положень ч.6 ст.9 КПК України та ст.ст. 409, 410, 411, 412, 415 КПК України, визнає їх підставою для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження, у відповідності до вимог положень ст. 416 КПК України.

При цьому колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що оскільки суд першої інстанції визначив обсяг досліджених ним доказів із порушенням вимог ст.349 КПК України, апеляційний суд не вправі та позбавлений можливості постановити свій вирок в частині призначеного покарання як про те наполягає в апеляційній скарзі прокурор.

Зважаючи на доводи та заявлені прокурором вимоги, його апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню та призначенню нового судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Водночас, апеляційний суд звертає увагу районного суду, що відповідна правова оцінка доводам прокурора про необхідність призначення обвинуваченим покарання із застосування ч. 1 ст. 71 КК України до ОСОБА_7 та ч. 4 ст. 70 КК України до ОСОБА_9 повинна бути надана судом першої інстанції при новому розгляді.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що при новому судовому розгляді, в разі підтвердження провини обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, які їм інкримінує досудове слідство, та в разі наявності аналогічних обставин справи, які були встановлені в ході даного судового розгляду, призначення обвинуваченим покарання у її мінімальних межах слід вважати м`яким.

Одночасно, апеляційний суд приймає до уваги ту обставину, що відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 оскаржуваним вироком був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На виконання вимог ст.419 КПК України, враховуючи наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема того, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть вчинити нові злочини, оскільки раніше неодноразово судимі, офіційно не працевлаштовані та враховуючи тяжкість злочину із застосуванням насильства до потерпілого, апеляційний суд вважає за необхідним продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 20.06.2020 року.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 08.11.2019 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0001448 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.06.2016 року відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України, в тому ж суді, в іншому складі суду.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18.12.2019 року про виправлення описки.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до 20.06.2020 року.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4