Справа № 344/6685/17
Провадження № 11-кп/4808/151/20
Категорія ч.4 ст. 152 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2020 року,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2020 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до 02 квітня 2020 року включно з визначенням розміру застави в сумі 576300 гривень відповідно до ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду,обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати.

В обґрунтування апеляційних доводів посилається на те, що судом безпідставно продовжено йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки зазначений в ухвалі ризик того, що він буде чинити тиск на свідка, потерпілого та іншого підозрюваного, є уявним. Зокрема, в даному провадженні ніколи не було потерпілого та іншого підозрюваного, а всі свідки і потерпіла допитані судом.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, обвинувачений ОСОБА_9 має право на оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду від 03 лютого 2020року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 вказує на відсутність правових підстав для продовження строку тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до матеріалів контрольного провадження, на досудовому слідстві ухвалою слідчого судді Івано-Франківського суду Івано-Франківської області ОСОБА_10 від 04.01.2017 року підозрюваному ОСОБА_9 вперше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після передачі обвинувального акту до суду ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 травня 2017 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 до 27 липня 2017 року. В подальшому, за клопотанням прокурора, строк тримання під вартою обвинуваченого неодноразово продовжувався.

03 лютого 2020 року прокурором повторно заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 строком на 60 днів, з визначенням відповідного розміру застави (згідно рішення Івано-Франківського апеляційного суду), оскільки строк його перебування під вартою закінчується, а судовий розгляд не завершено, та заявлені ризики не зменшились з часу застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 до 02 квітня 2020 року включно з визначенням розміру застави в сумі 576300 гривень відповідно до ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року.

Своє рішення суд мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні умисних особливо тяжких злочинів пов`язаних із застосуванням насильства, а також встановлені під час досудового розслідування ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, на даний час не змінилися, зокрема щодо можливості переховування обвинуваченого від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 ґрунтуються на матеріалах провадження та відповідають вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів приймає до уваги, що дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1ст.177 КПК України.

Як вбачається з ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є обґрунтованим, а підстави для заміни цього запобіжного заходу більш м`яким відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів та на даний час продовжують існувати ризики того, що він може переховуватись від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються матеріалами провадження.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що наявний суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Колегія суддів вважає, що визначений ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року розмір застави в сумі 576300 гривень відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану підозрюваного, даним про його особу та ризикам, які встановлено у відповідності до вимог ст.177 КПК України.

Колегія суддів враховує, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання ухилятись від суду та порушувати покладені на нього процесуальні обов`язки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону та прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість утримання особи під вартою, що не порушує прав, гарантованих ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, при цьому суд дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Колегія суддів звертає увагу на те, що розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що тривалість розгляду кримінального провадження обумовлена складністю кримінального провадження, яке пов`язано із необхідністю допиту значної кількості свідків, які надають показання з чужих слів в порядку ст.97 КПК України, поведінкою обвинуваченого, який з різних причин вимагав заміни захисників, заміна яких призводила до необхідності вирішення додаткових питань з метою належної організації судового процесу та забезпечення права захисту на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, заміна складу суду, яка була викликана об`єктивними причинами, пов`язаними із проведенням судової реформи, та інші обставини, які об`єктивно могли вплинути на тривалість розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що встановлення порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є безумовною підставою для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки питання про обрання виду запобіжного заходу повинно бути вирішено з врахуванням конкретних обставин у відповідності до вимог кримінального процесуального закону з метою забезпечення справедливого судового розгляду кримінального провадження та збереження відповідного балансу між наявним суспільним інтересом та принципом поваги до свободи особистості.

Колегія суддів вважає, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання та домашнього арешту, враховуючи особу обвинуваченого, тяжкість висунутого обвинувачення та наявність конкретних ризиків, встановлених у відповідності до вимог ст.177 КПК України, не зможуть забезпечити необхідну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що порушення умов виконання вищевказаних запобіжних заходів обвинуваченим може призвести тільки до ухвалення судового рішення про обрання іншого більш суворого запобіжного заходу, що не може бути достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого щодо вчинення ним інших злочинів та ухилення від суду.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Зокрема, зі змісту доводів сторони обвинувачення вбачається, що розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції фактично знаходиться на завершальній стадії та призначений на 27 лютого 2020 року, що свідчить про достатньо високу ймовірність ухвалення судом першої інстанції остаточного рішення.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що можливість завершення розгляду кримінального провадження та ухвалення остаточного рішення значно посилює ризик ухилення обвинуваченого від суду, оскільки вірогідність ухвалення судом обвинувального вироку та призначення йому покарання може бути розцінена ним як більша загроза його інтересам ніж негативні наслідки ухилення від суду.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному проваджені наявний суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи особистості і ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 176-178, 183, 194, 331, 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2020 рокупро продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 з визначенням застави,залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5