Справа № 473/1919/16-к
Провадження № 1-кп/467/34/20
УХВАЛА

29.05.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Арбузинка у ході розгляду кримінального провадження по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 03.04.2015 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, покарання не відбув
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, не одруженого, не працюючого, маючого середню спеціальну освіту, жителя АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України;
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 27, п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України
клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И В:

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 60 днів, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України: можливість обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки вчинивши особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, останній розуміє наслідки скоєного кримінального правопорушення та передбачену відповідальність. Також не має постійного джерела доходу, ніде не працює та не навчається; можливість незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, які наразі не допитані шляхом їх залякування та погроз, іншого впливу на них, крім того, може впливати на обвинуваченого ОСОБА_7 з метою надання останнім показів на його користь для уникнення кримінальної відповідальності; можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки ОСОБА_6 раніше засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік. Вказував на відсутність підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`які.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого також зазначила, що ризик переховування від суду на даний час відпав, так як обвинувачений має сім`ю, постійне місце проживання, виховує двох неповнолітніх дітей. Ризик впливу на свідків і потерпілих також не підтверджується, наразі не допитано по справі тільки одного свідка обвинувачення, потерпілі не заявляли про вчинення обвинуваченим впливу на них. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також зменшився, оскільки обвинувачений має хронічні захворювання.

Потерпіла ОСОБА_10 підтримала клопотання прокурора, вказала про вчинення на неї психологічного тиску обвинуваченим ОСОБА_6 під час судового засідання у Веселинівському районному суді Миколаївської області у виді погроз щодо її винуватості у смерті потерпілого, виразила боязнь за своє життя у разі перебування ОСОБА_6 на свободі.

Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 1 квітня 2016 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 27 травня 2016 року.

У подальшому вказаний запобіжний захід неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року на строк до 07 червня 2020 року.

Згідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 ст. 177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується включно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про тримання особи під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів. Строк тримання особи під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК України.

Вирішуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, на даний час не зменшився. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисних тяжкого та особливо тяжкого злочину, передбачених ч.1 ст. 263 та п.п. 11, 12, ч.2 ст. 115 КК України, за які законом може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років та від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, розуміє наслідки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується.

Наявність цього ризику підтверджується і тим, що обвинувачений до затримання працівниками поліції у квітні 2016 року не був працевлаштований, постійного доходу не мав.

Крім того, суд вважає, що вказаний прокурором інший ризик вчинити інше кримінальне правопорушення теж не зменшився, оскільки ОСОБА_6 засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.03.2015 року за скоєння аналогічного злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та звільнений від покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік, обвинувачується у вчиненні злочинів у період іспитового строку, встановленого вироком суду, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Ризик впливу на потерпілих у кримінальному провадженні обвинуваченим ОСОБА_6 шляхом залякування та погроз також підтверджується, про що повідомила потерпіла ОСОБА_10 у судовому засіданні. Щодо здійснення ним тиску на обвинуваченого ОСОБА_7 , то необхідно зазначити, що обвинувачений ОСОБА_7 вже надав свої показання в суді.

Крім цього, суд вважає, що незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не є тією визначальною обставиною, яка б давала можливість обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки в умовах тримання в СІЗО підозрювані, обвинувачені не позбавлені можливості отримувати належне лікування своїх захворювань.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, здійснити вплив на потерпілих та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Також судом враховуються позиція, викладена у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року: «Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи».

ОСОБА_6 обвинувачується, як вже було зазначено, у вчинені особливо тяжкого злочину та тяжкого злочину, які призвели до смерті людини з застосуванням вогнепальної зброї.
З урахуванням тривалості обраного та продовженого відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та того, що судове слідство по справі судом ще не закінчено,суд вважає, що продовження вказаного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлені раніше ухвалами суду ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час вони виключають можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.
За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.
Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд, при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбаченим цим Кодексом, крім випадків передбачених частиною четвертою цієї статті.
Так, у відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки обвинувачений обвинувачується у злочині, який спричинив загибель людини.
Керуючись ст.ст. 331, 371-372 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 продовжити до 27 липня 2020 року.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом 7 днів з моменту її проголошення через Арбузинський районний суд Миколаївської області.
Повний текст ухвали проголошений 01 червня 2020 року о 12 годині 45 хвилин.

Головуючий: суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3