Постанова
Іменем України

19 травня 2020 року
м. Київ
справа № 137/1651/18
провадження № 51-5740км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засуджених захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_8 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя м. Вінниці,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 393 КК.
Оскаржені судові рішення
1. Зазначеним вироком, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнано винуватими у втечі за попередньою змовою з місця позбавлення волі, де вони відбували покарання, і засуджено кожного за частиною 2 статті 393 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі частини 1 статті 71 КК кожному з них визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
2. Суд визнав доведеним, що засуджені відбували покарання на дільниці соціальної реабілітації державної установи «Літинська виправна колонія (№ 123)». 07 вересня 2018 року приблизно о 02:00 вони, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, через незаґратоване вікно залишили установу. Придбавши їжу та алкогольні напої і вживши їх у лісопосадці неподалік АЗК «ОККО» в с. Сосни Літинського району Вінницької області, вони вранці того ж дня повернулись до виправної колонії.
Вимоги і доводи касаційних скарг
3. Засуджений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_8 у аналогічних касаційних скаргах, посилаючись на пункти 2 та 3 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просять змінити судові рішеня та, застосувавши статтю 69 КК, пом`якшити ОСОБА_6 покарання.
4. На їх думку, суд першої інстанції не врахував повною мірою позитивних даних про особу засудженого і пом`якшуючих обставин і усупереч вимогам статтей 50 та 65 КК призначив йому покарання, яке є явно несправедливим через суворість. Вони стверджують, що ОСОБА_6 не мав наміру на втечу, а лише на короткий час залишив місце відбування покарання, будучі спровокованим відсутністю грат на вікні.
5. Захисник засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
6. Він стверджує, що оскільки дії його підзахисного не були спрямовані на втечу з місця позбавлення волі та при цьому жодної шкоди фізичній чи юридичній особі заподіяно не було, то у суду апеляційної інстанції було достатньо підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності через малозначність діяння та дійове каяття. На обгрунтування своєї позиції захисник посилається на постанову Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року в провадженні № 5?221кс15.
7. На переконання сторони захисту, апеляційний суд всупереч вимогам статті 419 КПК у своїй ухвалі не обґрунтував належним чином, чому він залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту.
8. Судові рішення щодо ОСОБА_10 в касаційному порядку не оскаржені.
9. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Позиції учасників касаційного розгляду
10. У судовому засіданні засуджені ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та захисник ОСОБА_8 підтримали скарги та просили пом`якшити призначене покарання із застосуванням положень статті 69 КК.
11. Прокурор заперечила проти задоволення касаційних вимог сторони захисту, вважаючи судові рішення законними і обґрунтованими, а призначене засудженим покарання справедливим.
Оцінка Суду
12. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані скарги слід задовольнити частково на таких підставах.
13. Правильність висновків судів щодо фактичних обставин діяння, за яке вони засуджені, у касаційних скаргах не оспорюються. У той же час стороною захисту ставиться питання про наявність підстав визнати це діяння малозначним відповідно до частини 2 статті 11 КК, яка передбачає:
Не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
14. Верховний Суд України в постанові від 24 грудня 2015 року (провадження 5?221кс15), зазначив, що специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов:
1) у вчиненому діянні наявні всі передбачені ознаки, що є обов`язковими для певного складу злочину, передбаченого відповідною статтею (частиною статті) Особливої частини КК;
2) діяння не становить суспільної небезпеки, типової для певного злочину, тобто не заподіює фізичній чи юридичній особі, суспільству чи державі шкоди взагалі, або заподіює їм явно незначну (мізерну) шкоду;
3) умисел при вчиненні цього діяння не спрямований на заподіяння істотної шкоди.
15. Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 2 грудня 2019 року в провадженні № 2148кмо18.
16. Визначення істотності нематеріальної шкоди та ступеня суспільної небезпеки діяння здійснюється з огляду на всі обставини справи в світлі мети і спрямованості норми кримінального закону.
17. Виходячи з тексту статті 393 КК, її завдання полягає у запобіганні діянням, спрямованим проти інтересів правосуддя, що виражаються, у тому числі, в ухиленні від виконання вироку у виді позбавлення волі.
18. Суд враховує судову практику у схожих справах, узагальнену у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 березня 1993 року «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушеннями режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі», де зазначено, що суди не повинні допускати засудження за самовільне залишення виправно-трудової колонії-поселення осіб, які не намагалися ухилитися від відбування покарання і добровільно повернулися до колонії-поселення через нетривалий час після її залишення, враховуючи те, що згідно зі статтею 33 Виправно-трудового кодексу України (далі ВТК) ці засуджені утримуються не під вартою, а лише під наглядом, користуються правом вільного пересування в межах території колонії, а з дозволу адміністрації колонії-поселення і в межах області. За такі дії до засуджених можуть застосовуватись заходи стягнення, передбачені статтею 67 Виправно-трудового кодексу України.
19. Порівняння режимів відбування покарання у виправно-трудовій колонії-поселенівідповідно до статті 33 ВТК та в дільниці соціальної реабілітації відповідно до статті 99 Кримінально-виконавчого Кодексу України дозволяють дійти висновку про їх майже ідентичність. Таким чином, згадана судова практика є релевантною до обставин цієї справи.
20. Відповідно до встановлених судом обставин ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 приблизно о 02:00 без дозволу адміністрації залишили територію дільниці соціальної реабілітації, де відбували покарання, і вранці того ж дня самостійно повернулись, ще до того як їх відсутність була виявлена адміністрацією установи.
21. У матеріалах справи не міститься жодних даних, які би вказували на те, що засуджені, залишаючи територію дільниці, мали іншу мету, ніж лише порушення режиму відбування покарання.
22. За таких обставин Суд не може дійти безспірного висновку про те, що діяння ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 становить ту ступень суспільної небезпеки, на запобігання якої спрямована норма статті 393 КК, і вважає, що шкода, завдана нормальній діяльності органів і установ пенітенціарної системи України як об`єкту кримінально-правової охорони, є незначною (мізерною).
23. Враховуючи наведене Суд дійшов висновку, що кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі частини 2 статті 11 КК через малозначність.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого та захисників задовольнити частково
Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 20 березня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також в порядку частини 2 статті 433 КПК щодо ОСОБА_10 скасувати і кримінальне провадження закрити на підставі частини 2 статті 11 КК та пункту 2 частини 1 статті 284 КПК.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3