Дата документу 16.01.2020 Справа № 320/4750/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/118/20
Єдиний унікальний № 320/4750/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
законного представника ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою захисника особи, стосовно якої засновано примусові заходи медичного характеру адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2018 року, якою задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру і стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Згідно зі змістом ухвали, 21.11.2017 приблизно о 08.42 водій ОСОБА_9 керував автомобілем BMW 520 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. Б.Хмельницького в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Шмідта в напрямку вул. Вакуленчука зі швидкістю близько 70-80 км/год, чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населеному пункті.
На шляху прямування водій ОСОБА_9 наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вул. Садова, маючи об`єктивну можливість побачити, що автомобілі які рухались попереду нього зменшують швидкість перед нерегульованим пішохідним переходом, пропускаючи пішохода ОСОБА_10 , маючи технічну можливість запобігти наїзду, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу.
Внаслідок наїзду пішоходу ОСОБА_10 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.
Своїми діями ОСОБА_9 порушив п.п. 12.4, 12.9, 18.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
18.4. «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»

12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год»

12.9. «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7…»

Порушення п.п. 12.4, 12.9, 18.4 ПДР України, вчинені водієм ОСОБА_9 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій його підзахисного, оскаржує ухвалу у зв`язку з необґрунтованим рішення суду про застосування примусових заходів медичного характеру. Апелянт зазначає, що з моменту отримання висновку судово-психіотричного експерта (який містив відомості про те, що ОСОБА_9 виявляв та виявляє ознаки психічного розладу у формі пфпропфшизофренії; потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним спостереженням) до винесення ухвали пройшло більше шести місяців, на протязі яких ОСОБА_9 знаходився під наглядом лікарів за місцем проживання. Останньому була надана 3 група інвалідності, він має задовільний стан здоров`я (після проходження курсу інтенсивної терапії був виписаний з покращенням стану здоров`я, перебуває в фазі ремісії, приймає ліки які допомагають попередити фази загострення хвороби), міцні соціальні зв`язки (проживає з батьками, які контролюють прийом ліків), працевлаштований.
Захисник вважає що на теперішній час потреба у застосуванні примусових заходів медичного характеру відпала, просить ухвалу суду скасувати і постановити нову, якою закрити провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_9 .
Крім цього захисник просить дослідити ряд матеріалів кримінального провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 зазначає, що ухвала Мелітопольского міськрайонного суду Запорізької області від 04 грудня 2018 року є законною та обґрунтованою і відповідає всім приписам чинного законодавства України і міжнародно-правовим актам, а вимоги, викладені в апеляційній скарзі є безпідставними, тому вона не підлягає задоволенню. Вважає, що в ході розгляду справи, суду не були надані докази того, що на момент розгляду справи ОСОБА_9 видужав або внаслідок змін у стані здоров`я відпала потреба в застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: законного представника та захисника особи, стосовно якої застосовано примусові заходи медичного характеру, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та вважав ухвалу законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

В силу вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
Згідно з частиною третьою вказаної статті, кримінально-правова оцінка суспільно-небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховується попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.
Положення ст.513 КПК України передбачають, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення та чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою, та що особа є неосудною.
Дослідивши та перевіривши під час судового розгляду увесь обсяг наданих сторонами доказів, оцінюючи вказані докази відповідно до положень ст.94 КПК України кожен окремо та у їх сукупності, суд першої інстанції зробив правильний висновок про доведеність вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, перебуваючи у стані неосудності.
Згідно із ч.2 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Як встановлено п.1 ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
У відповідності до ч.1 ст.94 КК України: залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною 3 цієї норми закону визначається: госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.
Як рекомендовано положеннями п. 15. Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», визначаючи відповідно до частин 3-5 ст.94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч.1 ст.94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме). При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру.
Суд першої інстанції вірно встановив, що згідно висновку судово-психіатричного експерта №238 від 21.05.2018 року, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявляв та виявляє ознаки психічного розладу у формі пфпропфшизофренії. На момент інкримінованого йому правопорушення ступінь наявних розладів психічної діяльності був такий, що він не міг усвідомлювати фактичний характер своїх дій і керувати ними. Після скоєного у підекспертного психічний стан погіршився, знаходився на лікуванні у психіатричному стаціонарі, після якого психічний стан покращився, але відмічається наявність психічних розладів. Ступінь наявних порушень такий, що у теперішній час за своїм психічним станом, він не може усвідомлювати фактичний характер своїх дій і керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним спостереженням.

Відтак, зважаючи на наведені вище обставини, норми закону і рекомендації Постанови Пленуму, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено обґрунтоване рішення про застосування стосовно ОСОБА_9 примусових заходу медичного характеру.
Доводи апеляційної скарги захисника з приводу того, що відпала необхідність в госпіталізації ОСОБА_9 , оскільки він приймає препарати, які допомагають попередити виникнення фаз загострення хвороби, стан його нормальний, не виявляє значної суспільної небезпеки у зв`язку з покращенням та стабілізацією його психічного стану, фактично за своїм змістом є клопотанням про зміну застосування примусових заходів медичного характеру, для чого законом передбачена певна процедура, яка закріплена в ст.514 КПК України.

Під час розгляду справи судом першої інстанції захисник заперечував проти застосування заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 та зауважив, що ОСОБА_9 вже пройшов лікування та не потребує застосування заходів медичного характеру, однак доказів про проходження такого лікування суду не надано.
Натомість в ході апеляційного розгляду надано довідку з КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР від 21.10.2019, згідно якої, на звернення ОСОБА_12 повідомлено, що він з 2018 неодноразово був оглянутий лікарем-психіатром, востаннє 21.10.2019. за результатом огляду встановлено діагноз: «Пфропфшизофренія». Стаціонарного лікування не потребує. Рекомендовано прийом підтримуючого лікування.

Як вже зазначалось, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, закону України про кримінальну відповідальність, тощо, при застосуванні щодо ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до лікувального закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи. Оскільки на час постановлення рішення судом першої інстанції дотримано як юридичні вимоги так і медичні вимоги,
Відтак, висновок суду першої інстанції про застосування щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи з чим погоджується колегія суддів, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника вважає за необхідне відмовити.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника особи, стосовно якої засновано примусові заходи медичного характеру адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Мелітопольского міськрайонного суду Запорізької області від 4 грудня 2018 року, якою стосовно ОСОБА_9 застосовано примусові заходи медичного характеру, залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4