1 із 11 Справа № 303/7614/16-к
Провадження №1-кп/303/185/20
Номер рядка статистичного звіту 98
вирок
04 лютого 2020 року м.Мукачево
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі колегії :
головуючої судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3 секретар ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачеві кримінальне провадження №30004036 стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Негрово Іршавського району, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , пенсіонера, із вищою освітою, одруженого, раніше не судимого,
- обвинуваченого за частиною 2 статті 190, частиною 4 статті 190, частиною 2 статті 192 КК України,-

з участю сторін та учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6
потерпілих ОСОБА_7
ОСОБА_8
ОСОБА_9
представників потерпілих ОСОБА_10
ОСОБА_11
захисників ОСОБА_12
ОСОБА_13
обвинуваченого ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:
Формулювання пред`явленого обвинувачення, яке визнане судом недоведеним.
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що 01 січня 2012 року близько 12 години 00 хвилин у місті Мукачеві по вулиці Росвигівській біля кафе-магазину «Біла Лебідь», перебуваючи у салоні автомобіля потерпілого ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою збагачення, зловживаючи довірою потерпілого, під приводом надання ОСОБА_7 , допомоги у придбанні мікроавтобусу, заволодів грошовими коштами потерпілого у сумі 58 000 гривень, які ОСОБА_7 будучи введеним у оману добровільно передав ОСОБА_5 , після чого останній взяте на себе зобов`язання, щодо придбання мікроавтобусу не виконав, кошти потерпілого привласнив та заперечив факт їх отримання, чим спричинив матеріальні збитки на вищевказану суму, що на момент вчинення злочину становить 108 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та складає значну шкоду.

2 із 11
Таким чином ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що вчинив шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 , що завдало значної шкоди потерпілому.

Крім того, згідно з обвинувальним актом 20 лютого 2012 року близько 11 години 00 хвилин ОСОБА_5 перебуваючи у приміщенні, розташованому у АДРЕСА_3 , діючи повторно, з прямим умислом, із корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою збагачення, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_8 , під приводом придбання ТОВ «Ківін», директором якого він був, в інтересах потерпілого, про вигідній для останнього ціні дизельного пального в об`ємі 50 тон, вартістю 10100 гривень за тонну, для проведення весняних польових робіт заволодів грошовими коштами потерпілого в сумі 307 000 гривень та 20 000 доларів США, що становить 159766 гривень за курсом НБУ станом на 20 лютого 2012 року, які ОСОБА_8 , будучи введеним в оману добровільно передав ОСОБА_5 . Після чого, останній взяте на себе зобов`язання, що придбання дизельного пального не виконав, кошти потерпілого привласнив та заперечив факт їх отримання, чим спричинив останньому матеріальних збитків на суму 466 766 гривень 00 копійок, що на момент вчинення злочину в шістсот разів і більше перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та складає особливо великі розміри.
Таким чином ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що вчинив шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_8 вчинене повторно та вчинене в особливо великих розмірах.

Також, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 22 квітня 2013 року у точно невстановлений слідством час, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно-небезпечних наслідків, з корисливим мотивом, достовірно знаючи, що між ним та ОСОБА_9 існують договірні відносини позики грошових коштів, за наслідками яких він зобов`язаний здійснювати щомісячні обов`язкові платежі у вигляді відсотків, перестав здійснювати їх виплату та заперечив факт укладення ним договору про відсотки від 05 квітня 2012 року, а саме особисте підписання вказаного договору. Натомість, ОСОБА_5 продовжив безоплатно користуватись належними ОСОБА_9 грошовими коштами в сумі 450000 гривень.
Відповідно до обвинувального акту, за період безоплатного користування грошовими коштами ОСОБА_9 в період з 01 квітня 2013 року по 01 вересня 2016 року ОСОБА_5 ухилився від сплати обов`язкових платежів на користь ОСОБА_9 , а той в свою чергу не отримав за користування належними йому коштами суму в розмірі 346200 гривень 00 копійок, що становить більше ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та складає шкоду у великих розмірах.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковані під час досудового розслідування за частиною 2 статті 192 КК України заподіяння майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства.

Дослідивши під час судового розгляду усі зібрані органом досудового розслідування докази, заслухавши обвинуваченого, покази потерпілих, свідків, дослідивши докази сторони захисту суд приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні ним зазначених вище кримінальних правопорушень не знайшло свого підтвердження з наступних підстав.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину не визнав, мотивуючи тим, що між ним та потерпілими в період з 2006 року до 2012 року існували цивільно-правові відносини. Потерпілі надавали йому кошти, які він використовував у своїй підприємницькій діяльності, а отримані прибутки вони ділили між собою. Починаючи з 2010 року стан його здоров`я

3 із 11
погіршився і він перестав займатися підприємницькою діяльністю. Проте, потерпілі продовжували вимагати від нього кошти, в тому числі, з розрахунком можливих отриманих прибутків, на що він пояснював, що не займається підприємницькою діяльністю за станом здоров`я. Потерпілі постійно переслідувати, тому він змушений був написати їм розписки про наявну заборгованість, проте категорично ствердив, що коштів у день написання розписок не отримував.

Потерпілий ОСОБА_7 під час судового розгляду пояснив, що наприкінці 2011 року йому стало відомо, що ОСОБА_5 може придбати автомобіль Mercedes Benz Vito. На той час теща хворіла (мала проблеми з ногою), тому вони вирішили придбати автомобіль зі спеціальними боковими дверцятами. ОСОБА_5 погодився привезти автомобіль, і 01 січня 2012 року повідомив, що їде за кордон, тому необхідно терміново передати кошти. Вони швидко зібрали гроші в сумі 58 000 гривень і відвезли обвинуваченому. 01 січня 2012 року відбулася передача коштів ОСОБА_5 в районі Росвигово у місті Мукачеві неподалік кафе «Біла Лебідь». При передачі коштів в автомобілі була присутня жінка потерпілого. На підтвердження факту отримання коштів обвинувачений надав розписку. Чому в розписці зазначено, що ОСОБА_5 зобов`язується повернути суму боргу йому невідомо, оскільки саме ОСОБА_5 писав цю розписку. Машину обвинувачений зобов`язався доставити протягом двох тижнів. Потерпілий підтвердив, що його дружина є сестрою потерпілого ОСОБА_8 .

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 був директором ТОВ «Ківін». Вони часто бачились, тому йому було відомо про договір оренди терміналу, укладений обвинуваченим. Наприкінці січня 2012 року ОСОБА_5 запропонував йому провести закупку дизельного палива. Вартість 1 тонни складала 10 000 гривень. На що він погодився і вони зустрілися в офісі. У приступності своєї дружини потерпілий передав ОСОБА_5 307000 гривень та 20000 доларів США в розрахунок за пальне. Обвинувачений перерахував гроші і поставив їх у шухляду. Потерпілий підтвердив, що купляючи пальне діяв від імені юридичної особи, проте договір не було укладено, оскільки тривалий час співпрацював з ОСОБА_5 і жодного разу проблем не було. Крім того, зазначив, що йому не було відомо про те, що в ОСОБА_5 серйозні фінансові проблеми і він не мав наміру повертати йому кошти. Чому в розписці зазначено, що ОСОБА_5 зобов`язується повернути суму боргу йому невідомо, оскільки саме обвинувачений писав цю розписку. У подальшому, уникаючи повернення коштів, обвинувачений все своє майно перереєстрував, виписався з будинку, де проживав і на даний час ніде офіційно не працює.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що є дружиною потерпілого ОСОБА_8 , у лютому 2012 року обвинувачений запропонував її чоловіку придбати дизельне паливо по вигідній ціні. В офісі по АДРЕСА_3 вона особисто передавала ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 307 000 гривень, номіналом по 200 грн. та 500 грн. та 20 000 доларів США . На підтвердження факту отримання коштів ОСОБА_5 надав розписку на її ім`я. У розписці зазначалося, що обвинувачений зобов`язується повернути отримані кошти у певний строк. Ствердила, що обвинувачений отримав кошти з метою придбання дизельного палива, і повинен був повернути їх через два тижні. Після отримання коштів обвинувачений зник, на телефонні дзвінки не відповідав. Одного разу він взяв слухавку і вони домовились про зустріч. На зустріч з обвинуваченим прийшла його дружина. Вони вчотирьох, сидячи в автомобілі, намагалися обговорити питання про повернення коштів, які їм винен обвинувачений, проте останній ствердив, що коштів він немає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 ствердила, що є дружиною потерпілого ОСОБА_7 , який у 2011 або 2012 роках, точно не пам`ятає, хотів придбати мікроавтобус для перевезення її матері, оскільки на той час вона хворіла і не могла сама

4 із 11
пересуватися. Обвинувачений повідомив, що може привезти такий транспортний засіб, після чого ОСОБА_7 передав йому 58 000 гривень. При цьому свідок підтвердила, що не була присутня при передачі коштів ОСОБА_5 її чоловіком.

Свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду пояснила що є дружиною обвинуваченого. Ствердила, що їй не було відомо про будь-які борги її чоловіка. Обвинувачений був засновником ТОВ «Ківін», вона також, працювала в цій компанії. У 2009 році ОСОБА_8 попросив влаштувати на роботу дружину, оскільки їй потрібні були нарахування для призначення у подальшому пенсійних виплат. У грудні 2011 року вона випадково підслухала розмову по телефону між її чоловіком та ОСОБА_8 , який говорив про якісь борги. Вона відразу зажадала від чоловіка пояснень, на що він говорив, що нікому нічого не винен. Наприкінці 2011 року або на початку 2012 року, вона точно не пам`ятає, вона та її чоловік зустрілися з ОСОБА_8 та його дружиною, щоб вияснити питання боргів. При зустрічі обвинувачений пояснював, що між ними проведені всі розрахунки, на що ОСОБА_8 ствердив, що ОСОБА_5 повернув тільки відсотки, які винен був, а саму суму боргу залишився винен.
Також, свідок ОСОБА_16 ствердила, що їй нічого не відомо про розписки, які писав її чоловік. Якщо він це робив, то робив у її відсутності. Підтвердила, що в її родини були фінансові зобов`язання перед банком, проте це не має жодного відношення до даного кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила що обвинувачений є її братом. Ствердила, що у 2009 році точної дати не пам`ятає була свідком того, як її брат повертав борг ОСОБА_8 . Зокрема в той день брат підвозив її додому і повідомив що спочатку вони заїдуть до ОСОБА_8 віддадуть йому гроші. Вона бачила як її брат вийшов з автомобіля з сумкою, пішов до дому потерпілого і через 15 хвилин повернувся. Вона була свідком чотирьох таких випадків передачі коштів. Згодом, ОСОБА_8 почав звинувачувати її брата, що він винен йому кошти і не повертає. Щоб усунути всі суперечності, вони зустрілися в кафе (здається «Бонус»). Жінка ОСОБА_8 пропонувала декілька варіантів погашення заборгованості, в тому числі, шляхом укладення договору позики за умовами якого обвинувачений щомісячно буде сплачувати 18000 гривень, проте вони не дійшли згоди.

Дослідженням письмових доказів, які надані суду сторонами кримінального провадження, а також оцінкою даних доказів на предмет належності та допустимості, щодо подій, які мали місце стосовно потерпілого ОСОБА_8 , який 03 вересня 2013 року звернувся з відповідною заявою повідомленням про злочин та потерпілого ОСОБА_7 , який 03 вересня 2013 року звернувся з відповідною заявою повідомленням про злочин, судом встановлено наступне.
Наданою суду стороною обвинувачення розпискою від 20 лютого 2012 року підтверджується, що станом на дату написання розписки ОСОБА_5 заборгував ОСОБА_8 307 000 гривень та 20 000 доларів США. При цьому, 20 000 доларів США зобов`язався повернути до травня 2012 року, до кінця вересня 2012 року зобов`язався повернути іншу суму.
Згідно з розпискою від 01 січня 2012 року ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_7 58 000 гривень, зобов`язавшись повернути 29 000 гривень до 01 липня 2012 року, іншу суму до 01 серпня 2012 року.
Станом на 20 лютого 2012 року офіційний курс 1 долара США за даними НБУ становив 7,9883000 грн.
Висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів №2383 від 08 липня 2016 року підтверджується, що рукописні записи та підписи від імені обвинуваченого ОСОБА_5 розташовані навпроти « ОСОБА_5 » в розписках від 20 лютого

5 із 11
2012 року та від 01 січня 2012 року виконані самим ОСОБА_5 . Ознак, які б свідчили, чи не перебувала особа, яка виконала рукописи, підпис в оригіналі розписки від 20 лютого 2012 року, у незвичайному стані експертом не встановлено.
На підтвердження своїх доводів стороною обвинувачення надано видаткові накладні від 31 травня 2013 року, 12 червня 2013 року, 25 червня 2013 року, 22 липня 2013 року, 24 липня 2013 року, 30 липня 2013 року, 01 серпня 2013 року, де покупцем виступає ТОВ «Ківін». Проте жодна з них не містить підписів відповідальної особи та печатки.
Крім того, суду надано фотокопії рахунків 09 березня 2009 року, 16 травня 2010 року, де відправником пиломатеріалів зазначено ТОВ «Ківін» та фотокопію сертифікату походження лісоматеріалів та виготовлення з них пиломатеріалів для забезпечення експортної операції від 09 березня 2009 року.
Також, суду надані відомості, які підтверджують, що станом на 20 січня 2016 року керівником ТОВ «Ківін» був ОСОБА_5 Очолюване ним товариство здійснювало підприємницьку діяльність, зокрема ним сплачено податок на прибуток, ПДВ та нарахована заробітна плата керівнику.
Слід зазначити, що на підтвердження своїх доводів щодо винуватості ОСОБА_5 стороною обвинувачення надано копію довідки №177 від 16 вересня 2013 року, якою підтверджується, що з березня 2013 року по серпень 2013 року обвинувачений працював на посаді виконавчого директора ТОВ «Ківін», заробітну плату зараховано по 1000 гривень щомісячно. Довідкою Мукачівської ОДПІ підтверджується, що обвинувачений з 01 квітня 2012 року по 06 листопада 2015 року перебував на посаді директора ТОВ «Ківін»
Згідно з інформацією наданою оперативно-розшуковим відділом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09 листопада 2015 року обвинувачений ОСОБА_5 у 2013 році та 2014 році перетинав державний кордон України.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_5 станом на 16 листопада 2016 року відсутні відомості щодо належного йому на праві власності нерухомого майна та наявності заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Також, відповідно до листа управління Держгеокадастру у Мукачівському районі Закарпатської області від 11 квітня 2016 року за №10-705-99.9-8245/2-16 державні акти на право власності на земельні ділянки за даними управління на території міста Мукачева та Мукачівського району не зареєстровані.
Відповідно до листа ТСЦ 2142 РЦС МВС в Закарпатській області від 18 листопада 2016 року за №31/7/2-848 за ОСОБА_5 зареєстровані два транспортних засоби.
Таким чином, наданими вище суду доказами підтверджується що обвинувачений у 2013 році та 2014 році перетинав державний кордон України, станом на 2016 рік йому належали два транспортні засоби і стосовно нього не міститься відомості щодо права власності на нерухоме майно та земельні ділянки.
Під час судового розгляду досліджені докази, які надані стороною захисту. Зокрема випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_18 від 09 січня 2013 року підтверджується факт перебування на лікування останньої.
Також, судом досліджені журнал судового засідання та технічний запис від 15 березня 2017 року на якому відображено допит потерпілого ОСОБА_7 .

Дослідженням письмових доказів, які надані суду сторонами кримінального провадження, а також оцінкою даних доказів на предмет належності та допустимості, щодо подій, які мали місце стосовно потерпілого ОСОБА_9 , який 29 липня 2013 року звернувся з відповідною заявою повідомленням про злочин, судом встановлено наступне.

6 із 11
Наданою суду копією розписки від 07 січня 2011 року підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 350 000 грн., що становить станом на дату написання розписки - 43750 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2012 року.
Згідно з копією розписки від 11 травня 2011 року обвинувачений ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 100 000 грн., що становить станом на дату написання розписки - 1250 доларів США, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2012 року.
Відповідно до копії розписки від 30 березня 2012 року ОСОБА_5 зобов`язався, у зв`язку з неможливістю своєчасного повернення боргу у сумі 450 000 гривень, сплачувати 01 травня 2012 року, 01 червня 2012 року, 01липня 2012 року, 01 серпня 2012 року по 100000 грн., 01 вересня 2012 року - 50 000 грн.
У подальшому, згідно з копією договору від 05 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_9 , обвинувачений, з урахуванням укладеного попередньо усного договору зобов`язався сплачувати відсотки за користування отриманих раніше коштів у розмірі 450 000 гривень. При цьому, потерпілим здійснено розрахунки виплати відсотків за користування кредитом та погашення суми боргу.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 30 березня 2016 року, оригінали зазначених вище договору позики від 27 березня 2013 року, розписок від 07 січня 2011 року та 11 травня 2011 року оглянуті слідчим у присутності ОСОБА_9 .
Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15 серпня 2014 року за №10549/10550/14-32 підтверджується, що рукописні записи «С текстом договора ознакомлен и полностью согласен: 2012 года ОСОБА_5 » у договорі про відсотки від 05 квітня 2012 року, рукописний текст на заяві від імені ОСОБА_5 до Мукачівського МВ УМВС від 01 липня 2014 року виконані ОСОБА_5 .
Відповідно до протоколу огляду магнітного носія та прослуховування аудіо-запису від 10 листопада 2016 року обвинувачений ОСОБА_5 під час розмови з потерпілим ОСОБА_9 визнав свій борг у сумі 445 000 гривень та зобов`язався повернути його до 01 травня 2014 року.
Наведене вище підтверджується наданим суду та дослідженим у судовому засіданні аудіо записом розмови між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_9 .
Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 липня 2015 року переглянуто за нововиявленими обставинами рішення суду, яким задоволено вимоги ОСОБА_9 та стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача 450 000 гривень боргу та 66 000 гривень відсотків за користування грошовими коштами. У справі прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково, на користь ОСОБА_9 стягнуто 172 000 гривень. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 листопада 2015 року вказане вище рішення суду залишено без змін.
Слід зазначити, що відповідно до довідки Мукачівського МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції №3-451 від 21 січня 2020 року після перегляду рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 березня 2013 року за нововиявленими обставинами виконавчий лист повторно не пред`являвся.
Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 березня 2014 року договір, на невиконання якого покликається прокурор, формулюючи обвинувачення ОСОБА_5 визнано недійсним, рішення суду набуло законної сили.

Оцінюючи докази кожний окремо та в їх сукупності, щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 суд приходить до наступного.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (рішення у справі «Шабельника

7 із 11
проти України» від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла тощо.
Відповідно до частини 2 статті 22 КПК України сторони мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Згідно вимог частини 1 статті 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до статті 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Доказами, які на думку сторони обвинувачення підтверджують вину ОСОБА_5 , щодо вчинення ним шахрайства стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , є показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , показання потерпілих, дані під час судового розгляду та всі інші докази надані стороною обвинувачення та досліджені у судовому засіданні.
Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , колегія суддів зазначає, що останні підтвердили факт передачі коштів обвинуваченому, з метою виконання ним певних фінансових зобов`язань. При цьому свідок ОСОБА_14 категорично ствердила, що особисто передавала кошти обвинуваченому, який повинен був повернути їх через два тижні. Крім того ствердила, що розписка була написана на її ім`я. Проте як потерпілий ОСОБА_8 зазначив протилежне, а саме що обвинувачений отримав від нього кошти і зобов`язався доставити пальне, яке він планував використати для сільськогосподарських робіт.
Покази свідка ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_8 не узгоджуються між собою та з інформацією, яка міститься в розписці, наданій на ім`я ОСОБА_19 , згідно якої обвинувачений зобов`язується повернути наявний борг 20 000 доларів США до травня 2012 року, до кінця вересня 2012 року зобов`язався повернути іншу суму.
Тобто показання потерпілого ОСОБА_8 спростовуються показами обвинуваченого, свідка ОСОБА_14 та самою розпискою від 20 лютого 2012 року, наданою стороною обвинувачення як доказ винуватості ОСОБА_5 .
Також суперечливими є покази потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_15 , які не узгоджуються між собою та з відомостями, які містяться в розписці 01 січня 2012 року, згідно якої обвинувачений ОСОБА_5 взяв у борг у ОСОБА_7 58 000 гривень та зобов`язується їх повернути у визначений строк. Тобто, обвинувачений вказує на повернення боргу і жодним чином не бере на себе зобов`язання доставити потерпілому транспортний засіб. Крім того, ОСОБА_7 у своїх показах зазначає, що свідок була присутня при передачі коштів, проте остання заперечила даний факт під час судового розгляду.
Слід зазначити, що наданим суду висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підписів №2383 від 08 липня 2016 року підтверджується, що саме обвинувачений ОСОБА_5 складав розписки від 01 січня 2012 року та 20 лютого 2012 року, що останній не заперечив під час судового розгляду.
Щодо наданих стороною обвинувачення письмових доказів фотокопій рахунків та видаткових накладних, колегія суддів вважає що такі подані з порушенням вимог статті 99 КПК України, згідно якої сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документу.

8 із 11
Також, суд вважає неналежними доказами журнали та звукозаписи судових засідань від 15 березня 2017 року та 10 травня 2017 року, наданими стороною захисту оскільки такі порушують принцип безпосередності дослідження показань, визначений статтею 23 КПК України.
Випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_18 від 09 січня 2013 року підтверджується факт перебування на лікуванні останньої, проте, свідок ОСОБА_15 під час допиту в судовому засіданні ствердила, що її мати вже тривалий час перебуває на лікуванні і потребує догляду, також цей факт підтверджується посвідченням інваліда від 01 жовтня 1999 року.
Суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , які перебувають у родинних стосунках з обвинуваченим, їх покази не доводять винуватість ОСОБА_5 і не спростовують факт наявності боргових зобов`язань обвинуваченого.
Аналізуючи наведене вище колегія суддів приходить до переконання, що стороною обвинувачення доведено факт існуючого боргу ОСОБА_5 перед потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , проте жодним чином не доведено його вину у вчиненні ним кримінального правопорушення стосовно потерпілих.
Слід зазначити, що договірні відносини між сторонами завжди містять певний ризик невиконання сторонами або однією зі сторін своїх зобов`язань. При цьому не завжди таке невиконання зобов`язань стороною має ознаки кримінального правопорушення, зокрема, шахрайства.
Наданими сторонами доказами підтверджується факт того, що між особами існували договірні правовідносини, які лежать в площині цивільного права та регулюються відповідними нормами цивільного законодавства України. Проте жодного доказу, який би вказував на наявність умислу у обвинуваченого в момент отримання грошей їх привласнити та в подальшому не повертати, а також причинного зв`язку між діями обвинуваченого та хибним уявленням потерпілих про фактичні обставини, суду надано не було.
З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном (коштами), в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою.
Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном (коштами) шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто, при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно (кошти) чи право на нього.
При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном в момент його отримання. У разі відсутності такого умислу відсутній склад злочину а натомість мають місце цивільно-правових відносин між особами. Невиконання договірних зобов`язань за таких обставин тягне за собою цивільно-правову відповідальність.
Колегією суддів встановлено, що стороною обвинувачення не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на наявність в діях обвинуваченого умисного зловживання довірою потерпілих.
Проте як зазначено вище, надані суду розписки щодо зобов`язання повернути борг ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказують на наявність між цими сторонами та обвинуваченим цивільно-правових відносин, у тексті розписок відсутні зобов`язання щодо купівлі дизельного пального та автомобіля. Фінансова неспроможність обвинуваченого, виконати існуючі боргові зобов`язання, не свідчить про умисел особи на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою потерпілих.
За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставною та необґрунтованою позицію сторони обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу злочину передбаченого частиною 2 статті 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_7 , що завдало значної шкоди потерпілому. Також не доведено стороною

9 із 11
обвинувачення, що в діях ОСОБА_5 наявний склад злочину, передбаченого частиною 4 статті 190 КК України тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою ОСОБА_8 вчинене повторно та вчинене в особливо великих розмірах.
Доказами, які на думку сторони обвинувачення підтверджують вину ОСОБА_5 , щодо заподіяння ним майнової шкоди потерпілому ОСОБА_9 шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства є звукозапис та письмові докази, досліджені у судовому засіданні.
Так, вказуючи на наявність договірних відносин позики грошових коштів між обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_20 сторона обвинувачення покликається на договір про відсотки від 05 квітня 2012 року, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20 березня 2014 року визнано недійсним.
Крім того, наявність у матеріалах кримінального провадження рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 липня 2015 року, яке набуло законної сили, яким постановлено стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_9 розмір боргу, у сукупності з іншими доказами вказує на наявність між вказаними особами цивільно-правових відносин.
Наданими стороною захисту доказами підтверджується, що після перегляду у 2015 році рішення Мукачівського міськрайонного суду від 19 березня 2013 року за нововиявленими обставинами виконавчий лист до виконання повторно не пред`являвся і на теперішній час потерпілий ОСОБА_9 не має претензій до обвинуваченого.
Слід зазначити, що з об`єктивної сторони заподіяння майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою полягає в отриманні винним матеріальної вигоди за рахунок власника або законного володільця майна шляхом обману або зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства. На відміну від шахрайства, при його вчиненні не відбувається вилучення чужого майна із фонду власника: винний отримує матеріальну вигоду у результаті використання майна, яке лише мало надійти у розпорядження власника і поповнити його майновий фонд. Тобто він не вилучає майно, а лише не передає його належному власникові чи законному володільцю.
Обґрунтовуючи свої доводи, сторона обвинувачення вказує на те, що обвинувачений в період безоплатного користування грошовими коштами ОСОБА_9 ухилявся від сплати обов`язкових платежів на користь потерпілого. До обов`язкових платежів у свою чергу включають: податки; збори (в тому числі мита і плати); штрафи, пені, санкції.
Ухилення від сплати обов`язкових платежів полягає в тому, що суб`єкт шляхом обману не передає державі, організації або громадянину своє особисте майно обов`язкові платежі, які він зобов`язаний був передати власнику.
Наведене вище дає підстави вважати що між ОСОБА_9 та обвинуваченим існували виключно цивільно-правові відносини, що потерпілий і підтвердив, звернувшись до суду з цивільним позовом про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу. Підставою для ухвалення рішення суду були розписки від 07 січня 2011 року, від 11 травня 2011 року та договір позики від 05 квітня 2012 року.
Слід зазначити, що саме визнання недійсності договору позики від 05 квітня 2012 року стало підставою для перегляду судового рішення від 19 березня 2013 року за нововвиявленими обставинами.
За таких обставин колегія суддів вважає безпідставною та необґрунтованою позицію сторони обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу злочину передбаченого частиною 2 статті 192 КК України, а саме заподіяння майнової шкоди у великих розмірах шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства.
Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених статті 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість

10 із 11
особи поза розумним сумнівом (стаття 17 КПК України).
Підставою для обвинувального вироку суду є така сукупність достовірних доказів, що отримані з додержанням законодавства, розглянуті в судовому засіданні та є достатніми для безспірного висновку про те, що подія кримінального правопорушення мала місце, наявні ознаки складу кримінального правопорушення, вчинив це діяння обвинувачений і його вина у вчиненні цього кримінального правопорушення доведена судом. Забезпечення доведеності вини є одним з основних конституційних принципів основ судочинства.
Відповідно до роз`яснень п. 23 Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані - суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях й ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи в учиненні кримінального правопорушення.
Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо досліджуємих фактів.
Колегія суддів, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, приходить до висновку про недоведеність того, що в діянні ОСОБА_5 є склад злочинів, в яких він обвинувачується.
Частиною 1 статті 373 КПК України визначено в разі, якщо не доведено що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, суд ухвалює виправдувальний вирок.
Пунктом 3 частини 1 статті 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діяннях обвинуваченого ОСОБА_5 є склад вказаних кримінальних правопорушень передбачених частиною 2 статті 192, частиною 2 статті 190 та частиною 4 статті 190 КК України.
Таким чином, ОСОБА_5 слід визнати невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 192, частиною 2 статті 190 та частиною 4 статті 190 КК України та виправдати.

Щодо заявлених потерпілими позовних вимог колегія суддів приходить до наступного.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_8 просить стягнути з ОСОБА_5 1 078 284 гривні 73 копійок матеріальної шкоди та 1 500 000 гривень 00 копійок моральної шкоди. ОСОБА_7 у своєму позові просить стягнути з ОСОБА_5 136 871 гривню 00 копійок матеріальної шкоди та 100 000 гривень 00 копійок моральної шкоди. ОСОБА_9 просить стягнути з ОСОБА_5 1 999 608 гривень 00 копійок матеріальної шкоди та 50 000 гривень 00 копійок моральної шкоди.

11 із 11
Проте, як зазначено вище, колегія суддів прийшла до переконання що стороною обвинувачення не доведено вину ОСОБА_5 та його слід виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9
Частиною 3 статті 129 КПК України визначено, що у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Таким чином, з наведених вище підстав позов ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід залишити без розгляду.
Долю речових доказів виріши у порядку статті 100 КПК України.
Відповідно до вимог статті 124 КПК України процесуальні витрати віднести за рахунок держави.
Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст. ст. 100, 124,373, 374 КПК України, суд,
ухвалив:
ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 192, частиною 2 статті 190 та частиною 4 статті 190 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.
Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.
Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - залишити без розгляду.
Речовий доказ у даному кримінальному провадженні магнітний носій CD-R марки «Verbatim» залишити на зберіганні у матеріалах кримінального провадження.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через цей суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити ОСОБА_5 та прокурору.

Головуюча ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3