Дата документу 11.02.2020 Справа № 334/2317/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/384/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2317/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000998, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, який має середню технічну освіту, працюючого в ТОВ «ТОП СНЕК», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 16.06.2004 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 17.05.2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 23.03.2009 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Умовно-достроково звільнено 16.01.2012 року на підставі постанови Вільнянського районного суду Запорізької області;

- 26.01.2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнився 22.05.2014 року по відбуттю строку покарання;?

- 18.11.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць. Звільнився 13.10.2015 року по відбуттю строку покарання;

- 10.12.2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання 31.12.2016 року. Звільнився 21.01.2019 року по відбуттю строку покарання; ?

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 рокуОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання з 18.03.2019 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано попереднє ув`язнення у строк покарання з розрахунку день за день.

Міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили ухвалено залишити без змін.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 18 березня 2019 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 знаходився біля зупинки громадського транспорту «пр. Металургів», розташованого поблизу будинку 222 по проспекту Соборному в місті Запоріжжі. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, з метою реалізації якого ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом незаконного збагачення за рахунок чужого майна, перебуваючи за вищевказаною адресою в зазначений день та час підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , в якого ривком із його рук вихопив мобільний телефон «Хуавей П 20 Лайт» у корпусі чорного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в якому знаходились сім карти оператора «Водафон» та «МТС (Російська Федерація)», які матеріальної цінності для потерпілого не представляють.

Після чого, ОСОБА_8 , утримуючи зазначений мобільний телефон у своїй руці та маючи реальну можливість ним розпорядитися, почав бігти у бік двору по вул. Добролюбова, буд. 9 в м. Запоріжжі, тим самим почав віддалятися від потерпілого, який в свою чергу кричав ОСОБА_8 , вимагаючи повернути мобільній телефон. Проте останній, усвідомлюючи, що його дії є відкритими для вищезазначеного потерпілого, ігноруючи вимоги останнього та тримаючи в своїй руці належний потерпілому мобільний телефон «Хуавей П 20 Лайт» у корпусі чорного кольору, вартістю 4500,00 грн., ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕ1 2: НОМЕР_2 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через не дотримання вимог кримінального процесуального законодавства. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при визначенні ОСОБА_8 виду покарання за вчинений злочин суд першої інстанції не в повній мірі додержався засад кримінального судочинства. Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив лише його щире каяття. Однак, суд не прийняв до уваги інші обставини, зазначені у вироку, як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а саме: наявність постійного місця проживання (тобто наявність міцних соціальних зв`язків); працевлаштований (тобто розпочав активну трудову діяльність); на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (тобто здатен на переосмислення своєї протиправної поведінки). Також вважає, що згода обвинуваченого ОСОБА_8 на розгляд справи за скороченою судовою процедурою теж є тією істотною обставиною, що свідчить про те, що обвинувачений самокритично поставився до скоєного ним злочину, зробив належні висновки своєї протиправної поведінки і остаточно прийняв рішення щодо становлення на шлях виправлення і недопущення скоєння ним злочинів в майбутньому. Разом з тим, суд не розглянув питання щодо застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, враховуючи його особу та ставлення до скоєного, та не обґрунтував неможливість застосування ст. 69 КК України при визначенні виду покарання.

На підставі викладеного, просить змінити вирок суду в частині призначення покарання, застосувавши положення ст. 69 КК України, і призначити ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк в межах, встановлених ч. 2 ст. 61 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника, який прохав задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

ВинуватістьОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, районний суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі, і обвинуваченим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного увироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення покарання носить індивідуальний характер, і його вид, розмір визначається з урахуванням положень зазначеного закону.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, також судом враховано особу обвинуваченого та наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

В якості обставин, пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 , суд зазначив його щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, суд визнав скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Також, судом враховані відомості, що характеризують особу винного, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, через два місяці після звільнення з місць позбавлення волі знову скоїв грабіж, має постійне місце проживання, був працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, на думку колегії суддів, навіть з урахуванням доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі, не знижують ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину. Таким чином, підстав для пом`якшення призначеного покарання немає.

Обставини, на які послався захисник в апеляційній скарзі, як на підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання, вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для зменшення призначеного покарання і застосування положень ст. 69 КК України, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_8 неможливо досягти без ізоляції його від суспільства, а тому правильно обрав йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції вказаної статті, керуючись при цьому вимогами ст. 65 КК України, на строк 4роки.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , з яким згодна колегія суддів, призначено із дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 серпня 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4