ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/4023/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/999/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційної скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зачепилівка Зачепилівського району Харківської області, українця, громадянина України, освіта повна середня, розлученого, має малолітню дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого обрубувачем на ДП завод Електроважмаш, зареєстрованого і проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання , із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 5 ( п`яти) років обмеження волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислено з часу прибуття і постановки засудженого на облік до установи відбування покарання.
Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час тримання його під вартою з 31.05.2017 року по 02.06.2017 року включно за правилами ч.1 п. в ст.72 та ч.5 ст.72 КК України, із співвідношення одному дню попереднього ув`язнення дорівнює два дні позбавлення волі та одному дню позбавлення волі дорівнює два дні обмеження волі.
Згідно вироку 30.05.2017 року, приблизно о 19-00 год. у кімнаті АДРЕСА_2 , в якій мешкав ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на побутовому ґрунті виникла сварка між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Під час сварки ОСОБА_7 , діючи з раптово виниклим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень, у своєї кімнаті № 67, яка розташована неподалік від кімнати ОСОБА_10 , взяв молоток, з яким повернувшись до кімнати № 70, та попередив ОСОБА_10 про необхідність закінчення конфлікту, при цьому , погрожуючи останньому молотком. Після чого, навмисно наніс ОСОБА_10 удар молотком по голові. Від удару, ОСОБА_10 розлютився, та став йти на ОСОБА_7 . При цьому, останній, усвідомлюючи протиправність своїх дій, наніс приблизно 7 неспрямованих ударів по голові молотком ОСОБА_10 , розуміючи, що дані тілесні пошкодження є небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння. В подальшому, ОСОБА_7 попросив сусідів викликати швидку допомогу, та дочекавшись яку, з місця події пішов, викинувши молоток у вікно.
З отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_10 був госпіталізований до ХМК ЛШНМД імені О.І. Мешанінова, де ІНФОРМАЦІЯ_4 помер.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 201-А/17 від 07.06.2017 року ОСОБА_10 були спричинені наступні тілесні ушкодження: множинні забійні рани голови, втиснутий перелом тім`яно-потиличної області справа кісток склепіння з ушкодженням речовини головного мозку, внутрішньочерепний крововилив. По ступеню важкості розподілилися наступним чином: - сім поверхневих забійних ран голови- це легкі тілесні ушкодження по критерію короткочасного розладу здоров`я; - забійна рана в тім`яно-потиличній області справа, дном якої з`явився втиснутий перелом з ушкодженням речовини головного мозку та внутрішньочеревним крововиливами це тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя.
Причиною смерті ОСОБА_10 стала важка черепно-мозкова травма та її ускладнення - набряк - дислокація стовбуру головного мозку.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність просить вирок суду скасувати, ухвалити свій вирок.
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Обґрунтовуючи свою вимогу зазначає, що приймаючи рішення про перекваліфікацію дій засудженого зі ст.115 ч.1 на ст.121 ч.2 КК України, суд першої інстанції у своєму вироку помилково вважав що надані суду докази і аналіз подій, що відбувалися, беззаперечно свідчить про відсутність у ОСОБА_7 умислу вбивства ОСОБА_10 .

Так суд першої інстанції належним чином не врахував тих обставин, що ОСОБА_7 застосував таке знаряддя злочину як молоток, наніс ним потерпілому приблизно 8 спрямованих ударів у ділянку голови, який є життєво важливим органом, і заподіяв внаслідок цього останньому ті тілесні ушкодження, які зазначені у висновку судово-медичної експертизи і саме від яких через незначний час сталася його смерть.

Обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду заперечував факт умисного вбивства, але характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених ним, локалізація та кількість ударів молотком в ділянку голови, механізм їх спричинення, усе це в сукупності свідчить про те, що обвинувачений мав прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_10 .
На думку автора апеляційної скарги дії, які були ним вчинені, не дають підстави вважати, що він мав намір спричинити потерпілому будь-які тілесні ушкодження, та були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть.

Відношення ОСОБА_7 до ОСОБА_10 тривалий час до настання події злочину було неприязне, про що повідомив як сам обвинувачений, так і свідки.
Враховуючи довготривалі неприязні стосунки ОСОБА_7 до ОСОБА_10 стає зрозумілим, що обвинувачений чекав лише привід для того, щоб позбавити життя ОСОБА_10 .

Події вчинення злочину передувала сварка між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , під час якої саме ОСОБА_7 прийшов за місцем мешкання останнього та в ході словесного конфлікту який розпочався між ними забіг до своєї кімнати, яка розташована напроти кімнати ОСОБА_10 , взяв молоток та повернувшись завдав приблизно 8 спрямованих ударів у ділянку голови.
При цьому, ОСОБА_7 маючи реальну можливість уникнути конфлікту та перебуваючи у себе в кімнаті мав змогу викликати співробітників поліції, що останній вирішив не робити, заздалегідь знаючи та розуміючи про наслідки які можуть настати.
Намір спрямований на умисне вбивство ОСОБА_7 свідчить спосіб і знаряддя вчинення злочину, а також локалізація поранень. ОСОБА_7 вчинив даний злочин шляхом нанесення чисельних ударів молотком ОСОБА_10 , а саме у ділянку голови, а отже в життєво важливий орган.
Посилання обвинуваченого на те, що він захищався від ОСОБА_10 і не хотів вбивати останнього не відповідають дійсності, оскільки останній цілеспрямовано наносив удари саме в ділянку голови, а не в іншу частину тіла, при цьому необхідності в нанесенні ударів взагалі не було, оскільки між останніми жодної боротьби не було, про що свідчить відсутність будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 .
Незважаючи на те, що ОСОБА_7 припинив злочинні дії і не наносив більше ударів ОСОБА_10 , це все одно свідчить про намір спрямований на умисне вбивство, адже одразу після нанесення ударів ОСОБА_10 присів на диван, не чинив та не міг чинити будь-якого опору, з його рани дуже сильно лилася кров, через що обвинувачений зрозумів, що досяг свого умислу і в продовженні подальших злочинних дій необхідності вже не було.
Так, в судовому засіданні було встановлено, що після того, як ОСОБА_7 наніс удари молотком в ділянку голови ОСОБА_10 , останній перебував ледь в свідомому стані стікаючи кров`ю.
Не дивлячись на це ОСОБА_7 просто пішов з місця скоєння злочину, не надавши жодної допомоги, що вказує на формальне ставлення останнього до своїх протиправних дій, які виражаються в його безвідповідальності, фактичній байдужості до високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Крім того, на думку автора апеляційної скарги застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України є необґрунтованим, оскільки суд не врахував поведінку останнього під час та після вчинення злочинних дій.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили залишити вирок суду без змін, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.
За таких обставин колегія суддів позбавлена процесуальної можливості перевіряти твердження апеляційної скарги прокурора (його версію), що обвинувачений чекав привід для того, щоб позбавити життя ОСОБА_10 внаслідок їх довготривалих неприязних стосунків, оскільки таке обвинувачення ОСОБА_7 не висувалось.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з роз`ясненням, яке міститься у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій.
При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Отже, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч.1 ст.121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним.
До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно.
При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Місцевий суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України виходив з того, всі докази, які були надані, як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, відповідно до вимог ст. 22,26 КПК України, свідчать про те, що дії ОСОБА_7 відносно потерпілого ОСОБА_10 не містять складу злочину передбаченого ч.1ст. 115 КК України, оскільки характер дій обвинуваченого, надані суду докази і аналіз подій, що відбувалися, свідчать про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_10 .

Судом встановлено, що ОСОБА_7 діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю потерпілого, а отже на думку суду відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, а саме за спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли за собою смерть потерпілого.
Погоджуючись із такими висновками колегія суддів виходить з наступного.
Так, згідно досліджених судом доказів, які не оспорюються в апеляційній скарзі ОСОБА_7 раніше мав конфлікт на побутовому ґрунті з ОСОБА_10 внаслідок поведінки останнього.
Так свідок ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_7 знає як сусіда, охарактеризував як дружелюбну людину, який спілкується із донькою.
ОСОБА_10 він знав погано, оскільки останній ніколи ні з ким не спілкувався.
Чув, що ОСОБА_10 непристойно поводився перед дитиною, а саме мочився у коридорі туалету, не приховуючи статевий орган. Також свідок суду пояснив, що у загальному коридорі останнім часом постійно стояв запах сечі.
Свідок ОСОБА_12 , також підтвердила суду той факт, що ОСОБА_10 ходив по загальному коридору будинку АДРЕСА_3 та обливав стіни та двері з пляшки рідиною, схожою на сечу.
Також повідомила, що за декілька днів до події 30.05.2017 року, її син сказав, що зранку він, пройшовши до загальної вбиральні, побачив як ОСОБА_10 справляв нужду прямо в коридорі туалету, на підлогу та прямо при дитині заправлявся, не намагаючись приховати статевий орган.
30.05.2017 року ОСОБА_12 прийшла додому з роботи та викликала наряд поліції, яким було складено протокол за фактом дій ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що ОСОБА_10 бачив двічі, коли приходив до ОСОБА_7 у гості, одного разу коли йшов до туалету, в той раз ОСОБА_10 на виході із вбиральні навмисне, змінив траєкторію ходьби, зачепив плечем ОСОБА_13 .
Вдруге, коли також був в гостях у ОСОБА_7 , ОСОБА_13 заходив у двері, а ОСОБА_10 виходив, при цьому почав з неповагою задавати питання до кого та навіщо ОСОБА_13 йде.
На скільки ОСОБА_13 чув від ОСОБА_7 , ОСОБА_10 був людиною, яка завжди сама собі на думці, на зауваження сусідів не реагував, по чутках розливав сечу у загальному коридорі.
Сам обвинувачений ОСОБА_7 повідомив суду, що причиною їх конфлікту з ОСОБА_10 була непристойна поведінка останнього.
Отже судом першої інстанції ретельно проаналізовано обставини, що передували подіям 30.05.2017 року.
В апеляційній скарзі прокурора містяться посилання на неспроможність версії обвинуваченого стосовно того, що він захищався від нападу ОСОБА_10 .
Разом з тим судом першої інстанції дана версія подій, викладена обвинуваченим вже оцінена критично і такий висновок суду самим обвинуваченим не оспорювався.
Судом першої інстанції обґрунтовано зауважено, що позиція обвинуваченого про повне невизнання провини в рамках пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст. 115 КК України, є його невід`ємним правом і закріплена у принципі презумпції невинуватості.
При цьому ОСОБА_7 визнавав себе винним у скоєнні злочину, вчиненому під час необхідної оборони або її перевищення.
Обвинувачений, з початку розгляду кримінального провадження в судовому засіданні не спростовав події скоєного злочину, останній протягом всього розгляду справи надавав суду правдиві пояснення, які знайшли своє підтвердження в доказах, і стали підставою для зміни кваліфікації.
Також в апеляційній скарзі прокурор вказує, що ОСОБА_7 мав реальну можливість уникнути конфлікту та перебуваючи у себе в кімнаті мав змогу викликати співробітників поліції, але не зробив цього.
Між тим, у даному конкретному випадку предметом оцінки судом у вироку є ті дії обвинуваченого які він вчинив, а не ті від яких він утримався, тобто дія, а не бездіяльність.
В апеляційній скарзі прокурор, також посилаючись на знаряддя вчинення злочину (молоток), характер, кількість та локалізацію нанесених ударів вважає, що дії ОСОБА_7 належить кваліфікувати за ч.1 ст. 115 КК України.
В той же час згідно висновків судово - медичної експертизи № 201-А/17 від 22.06.2017 року, на голові ОСОБА_10 виявлено-множинні забійні рани голови і інші ушкодження.
Висновки вказаної експертизи свідчать про те, що деякі рани були спричинені від дії робочої частини молотка, а деякі від носка молотка.
Стосовно живої людини, ушкодження, які мали місце у ОСОБА_10 , по ступеню важкості розподілилися наступним чином: - сім поверхневих забійних ран голови- це легкі тілесні ушкодження по критерію короткочасного розладу здоров`я; - забійна рана в тім`яно-потиличній області справа, дном якої з`явився втиснутий перелом з ушкодженням речовини головного мозку та внутрішньочеревним крововиливами це тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя.
Між отриманими ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями та настанням його смерті вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Таким чином, нанесення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 семи, тобто переважно легких тілесних ушкоджень та лише одного тяжкого тілесного ушкодження голови за умови використання для цього саме такого знаряддя як молоток не може беззаперечно свідчити про наявність в обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого.
Такі висновки повністю відповідають поясненням обвинуваченого в частині нанесення ударів, та спростовують позицію прокурора, про прямий умисел ОСОБА_7 на умисне нанесення ударів ОСОБА_10 , спрямованих на вбивство.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що ОСОБА_7 бачив, що у потерпілого вся голова була в крові, а відтак обвинувачений мав вважати що досяг своєї мети і в подальшому продовженні злочинних дій необхідності вже не було.
Натомість, з наведених у вироку показів самого обвинуваченого та свідків, коли ОСОБА_7 завдав потерпілому удари молотком, останній свідомості не втрачав.
Згідно показів свідка ОСОБА_14 , після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 сам міг говорити та попросив також викликати швидку.
Через деякий час, коли вже викликали швидку допомогу, а ОСОБА_14 вийшов в коридор, він бачив, як сам ОСОБА_10 з розбитою головою йшов коридором до сусіда ОСОБА_15 , ОСОБА_14 попрямував за ним, зайшов до сусіда, ОСОБА_10 там сидів, та у цей самий час приїхала швидка допомога.
Потім приїхала бригада реанімації, та ОСОБА_14 попросили допомогти винести ОСОБА_10 до карети реанімації.
Отже, з аналізу показів як обвинуваченого та свідків вбачається, що заподіяні поранення не призвели до такого стану потерпілого, яке давало б обвинуваченому підстави вважати, що він досяг злочинної мети, заподіявши потерпілому смертельне поранення, оскільки потерпілий не втрачав свідомості, самостійно пересувався.
Наведене спростовує твердження апеляційної скарги прокурора що обвинувачений зрозумів, що досяг свого умислу і в продовженні подальших злочинних дій необхідності вже не було.
Судом першої інстанції ретельно проаналізовано дії ОСОБА_7 після вчинення злочину.
Так згідно показів самого обвинуваченого, свідків, які не оспорюються в апеляційній скарзі, ОСОБА_7 зразу після вчиненого, оскільки у нього не було телефон просив сусідів викликати швидку допомогу, перебував у своїй кімнаті АДРЕСА_4 , його присутність бачили свідки, ОСОБА_14 та ОСОБА_16 .
При цьому, посилання прокурора на ту обставину, що ОСОБА_7 намагався покинути місце злочину та сховати знаряддя злочину молоток, спростовуються саме активними діями обвинуваченого.
Як пояснив свідок ОСОБА_14 , злякавшись скоєного ОСОБА_7 просив сховати молоток, але в подальшому викинув молоток у вікно кімнаті, де знаходяться умивальники.
Однак, вранці наступного дня ОСОБА_7 , усвідомлюючи скоєне, самостійно з`явився у кімнату 70, де проживав потерпілий та перебували робітники поліції, пояснив, що саме він наніс тілесні пошкодження останньому, та добровільно видав знаряддя злочину молоток.
В подальшому ОСОБА_7 купував ліки та відвідував потерпілого у лікарні протягом шести днів, коли останній був живий, а після смерті потерпілого за особисті кошти його поховав.
Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що сама поведінка обвинуваченого під час заподіяння шкоди та після цього, зокрема ініціювання доставлення потерпілого до лікарняного закладу, саме з метою надання йому медичної допомоги, активна участь у придбанні для нього ліків, свідчать про відсутність у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілого, а відтак вважає кваліфікацію його дій за ч.2 ст. 121 КК України правильною і такою що не спростована доводами апеляційної скарги прокурора.
Щодо призначеного покарання, м`якість якого також є предметом оспорювання в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.2 ст. 65 КК України особі, яка здійснила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні міри покарання ОСОБА_7 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягався, розлучений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і батьків пенсіонерів, має постійне місце роботи та працює ДП Завод «Електроважмаш» обрубником, за місцем роботи характеризується позитивно, користується повагою з боку працівників, має постійне місце проживання і реєстрацію місця проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, скарг від сусідів не надходило.
На обліках в наркологічному і психоневрологічному диспансерах ОСОБА_7 не перебуває.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_7 хворіє на СНІД та вірусний гепатит «С», має ряд хронічних захворювань, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , визнано щире каяття у вчиненому злочині, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин які обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведено переконливі мотиви щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 69 КК України.
Так судом першої інстанції враховано, що обвинувачений має постійне місце роботи, позитивну характеристику як за місцем роботи, так і за місцем проживання, наявність постійного місця реєстрації та проживання, наявність утриманців батьків пенсіонерів та малолітньої дитини, стан здоров`я останнього, а саме, те що ОСОБА_17 є ВІЛ інфікованим, та хворіє на гепатит «С», має ряд хронічних захворювань; дії обвинуваченого під час та після злочину, а саме: відсутність спрямованості умислу на вбивство особи потерпілого, надання матеріальної допомоги під час перебування потерпілого в лікарні, поховання потерпілого; ставлення до скоєного злочину, а саме щире каяття в скоєному злочину.
Отже, судом першої інстанції встановлено обставини які істотно знижують суспільну небезпечність ОСОБА_7 та поряд із наявними обставинами що пом`якшують покарання та відсутність тих, що обтяжують покарання, обґрунтовано дійшов висновку про можливість застосування положень ст.. 69 КК України та призначення покарання нижче найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 121 КК України, проте з його реальним відбуттям.
За таких обставин призначене покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, відтак вирок суду в цій частині також є законним та обґрунтованим, а відтак підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 408, 418, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді -