Ухвала
Іменем України
18 травня 2020 року
м. Київ
справа № 1-261/10
провадження № 51-2320ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Запорізького апеляційного суду

від 20 березня 2020 року,
встановив:
Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 03 березня

2020 року відмовлено у задоволенні заяви заступника начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про встановлення подальшого способу і порядку виконання вироку на підставі виконавчого документа №1-261/10 від 17 листопада 2014 року, виданого Пологівським районним судом Запорізької області про конфіскацію у засудженого ОСОБА_4 на користь держави частини майна, яке належить йому на праві особистої власності.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2020 року апеляційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Пологівського районного суду Запорізької області від 03 березня

2020 року повернуто особі, яка її подала.
У касаційній скарзі начальник порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, вона є суперечливою, оскільки у вступній її частині вказано про оскарження ухвали апеляційного суду, тоді як у мотивувальній наведено мотиви незгоди, у тому числі, із рішенням суду першої інстанції, а у прохальній частині касаційної скарги порушується питання про скасування рішень як місцевого, так і апеляційного суду.
При цьому, відповідно до частин 1, 2 ст. 424 КПК України у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Крім того, ч. 5 ст. 539 КПК України встановлено, що за наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена лише в апеляційному порядку.
З огляду на наведені положення процесуального закону, вищезазначена ухвала місцевого суду не підлягає оскарженню в касаційному порядку, що залишилось поза увагою особи, яка подала касаційну скаргу.
Відповідно до ч. 6 ст. 399 КПК України ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог пунктів 4, 5 ч. 2 та ч. 3 зазначеної статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначаються обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції та її думка з приводу участі у касаційному розгляді.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

(ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого

(ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно

до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Однак, всупереч вищевказаному начальник у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу для скасування ухвали апеляційного суду, доводів на обґрунтування зазначеної позиції із урахуванням положень ст. 413 КПК України не наводить.
Крім того, вимоги особи, яка подала касаційну скаргу, не узгоджуються з положеннями ст. 436 КПК України, якою визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.
Також, усупереч ч. 3 ст. 427 КПК України, у скарзі не зазначено чи бажає особа, яка її подала, брати участь у касаційному розгляді.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу начальника Пологівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 березня

2020 року залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.
У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3