У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2019 року місто Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси - ОСОБА_1 , розглянувши клопотання представника власника майна ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000515 від 19.11.2014 року, про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:
Представник власника майна ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 , звернулась до слідчого судді Приморського районного суду міста Одеси із клопотанням про скасування арешту, мотивуючи наступним.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 лютого 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000515 від 19.11.2014 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, було задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_4 , погоджене із старшим прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Служби безпеки, Державної митної служби та Державної прикордонної служби України Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно та накладено арешт у тому числі й земельну ділянку , кадастровий номер :33:025:0024, прощею 0.0893 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 133,9 кв.м, що належить ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Приморським РВ УМВС України в Одеській області, 28.02.2001 р., ІПН НОМЕР_2 , яка є забезпеченням за кредитним договором № 279/2-08 від 21.02.2008 року укладений між АКБ «ПОРТО-ФРАНКО» (теперішня назва банку ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО АКЦІОНЕРНИЙЙ БАНК «ПОРТО-ФРАНКО» та ОСОБА_2 . Вказане клопотання мотивував тим, що в провадженні Головного слідчого управління Служби безпеки України, перебували матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000515 від 19.11.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191 та ч. 3 ст. 209 КК України.
Як стало відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, в подальшому кримінальні провадження № 000485 та № 0000515 об`єднані в провадження № 0008975 та вищевказані матеріали досудового розслідування передані до Приморського ВП ГУНП в Одеській області й на даний час досудове розслідування здійснюється СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області.
Крім цього, рішенням господарського суду м.Києва від 09.07.2015 року по справі № 910/10144/15 за позовом ПАТ АБ «Порто-Франко» та ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» про визнання договорів недійсними застосування наслідків недійсності, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного господарського суду від 19.10.015 року, позов задоволено частково:
-визнано недійсним договір факторингу №2, укладений 22.08.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» та ПАТ «АБ «Порто-Франко»;
-визнано недійсним договір відступлення права вимоги, речові права за якими зареєстровані у ДРРП на нерухоме майно та їх обтяжень за номером 1451, укладений 22.08.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» та ПАТ «АБ «Порто-Франко»;
-визнано недійсним договір відступлення права вимоги, обтяження за яким зареєстровані у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за номером 1520 укладений 22.08.2014 року між ТОВ «Фінансова компанія «ТОП ФІНАНС» та ПАТ «АБ «Порто-Франко»;
Після набрання рішення законної сили ПАТ «АБ «Порто-Франко» було здійснено його реєстрацію в ДРРП на нерухоме майно та їх обтяжень та фактично відновлені його права як кредитора та іпотекодержателя за кредитними та іпотечними договорами.
Крім того, в клопотанні слідчого про арешт майна жодним чином не доведено, що земельна ділянка що належить ОСОБА_2 є об`єктом кримінально протиправних дій, набута кримінально-протиправним шляхом або отримана внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки, на підставі вище викладеного та просить скасувати арешт з майна, оскільки створені умови тягнуть за собою порушення прав та законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.
Заявник до судового засідання не з`явився, представник написав заяву про розгляд клопотання за їх відсутністю, вимоги клопотання підтримують в повному обсязі та просили задовольнити, слідчий суддя приходить до висновку про можливість розгляду клопотання на підставі ст. 22 КПК України.
Прокурор в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.
Розглянувши клопотання та дослідивши надані матеріали, слідчий суддя прийшов до висновку про наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Згідно із ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Згідно із ч.ч.6, 7 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ст. 13 Конституції України «держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У провадженні СВ Приморського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, знаходиться об`єднане досудове розслідування кримінального провадження № 0008975.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року по справі №761/2817/15-к, в рамках кримінального провадження № 0000515 від 19.11.2014 року накладено арешт, в тому числі на земельну ділянку, кадастровий номер :33:025:0024, прощею 0.0893 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 133,9 кв.м.
Вказана земельна ділянка належить ОСОБА_2 , на праві приватної власності згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєструправ власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо суб`єкта за номером інформаційної довідки 174706718.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року)
Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи , спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004 року).
Відповідно до п. 1 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 року № 223-558/0/4-13, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчі судді зобов`язані сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи, з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів ; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора.
З урахуванням вище наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що справді, за вказаних у клопотанні обставин, та того факту, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який не мав стосунку до вчиненого кримінального правопорушення, обмеження його права власності є недопустимим, скасування арешту майна, в даному разі, не буде перешкоджати проведенню досудового розслідування, яке в порушення розумних строків триває понад п`ять років. Слідчий суддя переконаний, що за такий тривалий строк, орган досудового розслідування повинен був вжити всіх необхідних дій задля належного фіксування доказів та встановлення усіх обставин вчиненого діяння. Подальше обмеження права власності є недопустимим, а тому у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна відпала потреба.
На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 170-174, 372 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
Клопотання представника власника майна ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0000515 від 19.11.2014 року, про скасування арешту майна - задовольнити.
Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.02.2015 року по справі №761/2817/15-к, в рамках кримінального провадження № 0000515 від 19.11.2014 року на земельну ділянку, кадастровий номер :33:025:0024, прощею 0.0893 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 133,9 кв.м, що належить ОСОБА_2 .
Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1

19.12.2019