Дата документу 22.01.2020 Справа № 310/7836/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/63/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/7836/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно)

захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянська Запорізької області, громадянина України, з середньою технічною освітою, який одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України,

задоволено клопотання начальника відділення СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 08 січня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року скасувати та скерувати клопотання начальника відділення СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою на новий розгляд.

Апелянт, посилаючись на норми КПК України та практику Європейського суду з прав людини, вважає, що оскаржувана ухвала є помстою за заявлений ОСОБА_7 відвід слідчому судді ОСОБА_1 та що відсутня обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Просить врахувати обставини, передбачені ч. 1 ст. 178 КПК України, а саме: відсутність належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, неможливе врахування тяжкості покарання; незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , оскільки він має стійку серцеву недостатність та порушення нормальної роботи правого клапану серця; наявність міцних соціальних зв`язків, оскільки є постійне місце мешкання, має мати та батька, дружину та неповнолітню дитину на своєму утриманні в м. Бердянську; перебування на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на відпочинку після повернення із-за кордону (Польщі); раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, за місцем мешкання характеризується позитивно; має задовільний майновий стан, раніше запобіжні заходи не застосовувались; про підозру у вчиненні іншого кримінального злочину не повідомлялось; майнова шкода відсутня.

Крім того апелянт вважає, що мало місце істотне порушення вимог КПК України щодо права ОСОБА_7 на захист, посилаючись на те, що строк тримання ОСОБА_7 під вартою спливав 20.12.2019 об 11.00 годині, отже, 18.12.2019 у слідчого судді не було правових підстав для вирішення питання про призначення іншого захисника для проведення окремої процесуальної дії, тим паче, що він знаходився на лікарняному по 20.12.2019 включно, про що зазначав у поданих слідчому судді заявах.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Розглядаючи клопотання начальника відділення слідчого відділу про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішення слідчим суддею прийнято з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавства.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відсутність нормативного визначення змісту стандарту доказування «обґрунтована підозра» у кримінальному процесуальному законодавстві України покладає тягар тлумачення відповідного стандарту на суд. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» є найнижчим стандартом доказування в кримінальному процесі й не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість пред`явленої підозри, колегія суддів виходить з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, в якому суд послався на те, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Дослідивши клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, слідчий суддя встановив, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доданих до клопотання доказів, а також правильно визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді та вважає, що, всупереч доводам захисника, обґрунтованість підозриОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, присутня в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання особи під вартою, при продовженні тримання особи під вартою мають існувати нові підстави та ризики, або не зменшитись ті, що вже були встановлені, бути наявним конкретний суспільний інтерес, що превалює над принципом поваги до свободи особистості, та має бути розглянута можливість застосування альтернативних запобіжних заходів.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Слідчий суддя, перевіряючи доводи слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, правильно встановив, що заявлений ризик, такий як можливість ОСОБА_7 переховуватись від органів досудового розслідування та суду, наразі продовжує існувати та не зменшився.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.2007, для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.7.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25.04.2000, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04.05.2006 Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні двох особливо тяжких кримінальних правопорушень, а саме, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, яке карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, а також п. 1 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, санкцією якої передбачено покарання від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому особливо тяжкі злочини, чим, у свою чергу, перешкоджатиме кримінальному провадженню.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1 та п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які полягають у зазіханні на невід`ємне право будь-якої людини, закріплене в ст. ст. 3, 27 Конституції України, - право на життя, яке визнається найвищою соціальною цінністю.

Крім того, звертає на себе увагу й поведінка ОСОБА_7 , який після вчинення злочинів, в яких він підозрюється, покинув місце мешкання, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, в якому перебував більше чим півтора роки.

За зазначених вище обставин колегія суддів вважає, що слідчий суддя, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 , дані про особу підозрюваного, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 1 , п. 6 ч. 2 ст. 155 КК України, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання ОСОБА_7 під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

На думку колегії суддів, підстави, на які послався слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, виправдовують подальше тримання підозрюваного ОСОБА_7 під вартою.

Думка захисника з приводу того, що оскаржувана ухвала є помстою за заявлений ОСОБА_7 відвід слідчому судді ОСОБА_1 , є, на думку колегії суддів, неприйнятною, виходячи з того, що судді здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права.

Твердження апелянта про відсутність належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, неможливе врахування тяжкості покарання, на думку колегії суддів, є безпідставним, виходячи з того, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.
Доводи захисника стосовно незадовільного стану здоров`я підозрюваного, хоча й заслуговують на увагу, проте не можуть бути підставою для скасування застосованого запобіжного заходу, оскільки відсутні відомості медичного характеру про неможливість перебування підозрюваного в умовах слідчого ізолятора, при цьому, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних про те, що в умовах тримання під вартою ОСОБА_7 не може бути надане адекватне лікування від наявних у нього захворювань, а запобігання ризику неналежної процесуальної поведінки підозрюваного неможливо шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Посилання апелянта на позитивні дані про особу ОСОБА_7 з урахуванням того, що він тривалий час розшукувався правоохоронними органами і був затриманий лише на підставі ухвали слідчого судді про надання дозволу на затримання з метою приводу для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу, не дають підстав для застосування щодо ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу. За цих обставин наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, задовільного майнового стану, місця постійного проживання та позитивної характеристики по ньому, відсутність судимостей та майнової шкоди, незастосування раніше запобіжних заходів та відсутність повідомлень про підозру у вчиненні іншого кримінального злочину, не можуть бути підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризик, що став підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому, а також не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку підозрюваного.

Також колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження й доводи захисника про те, що під час вирішення питання доцільності продовження тримання підозрюваного під вартою слідчим суддею було порушено право ОСОБА_7 на захист, з огляду на таке.

Так, слідчим суддею були вжиті необхідні заходи для повідомлення захисника ОСОБА_8 про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Через неявку захисника ОСОБА_8 розгляд клопотання відкладався. Однак, у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання захисника ОСОБА_8 та з огляду на необхідність негайного вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу, реалізація права на захист була забезпечена слідчим суддею шляхом залучення захисника через установу, уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги, для проведення окремої процесуальної дії, що повністю узгоджується з вимогами ст. ст. 49, 53 КПК України.

Як вважає колегія суддів, у даному випадку немає підстав вважати, що за відсутності залученого підозрюваним захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_7 під час вирішення питання про продовження йому строку тримання під вартою за участі призначеного Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях захисника ОСОБА_10 , був позбавлений справедливого розгляду клопотання і що це створило перешкоди для реалізації наданих йому прав.

Отже, під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, оцінивши ступінь порушення цінностей суспільства, врахувавши, що у даному кримінальному провадженні справжні інтереси суспільства, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, забезпечив своїм рішенням високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За зазначених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є достатнім стримуючим фактором неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, відповідає даним про особу підозрюваного, є співмірним з існуючим ризиком, та вважає, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Отже, з урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання начальника відділення СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 08 січня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: