ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/621/16-к Номер провадження 11-кп/814/97/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м .Полтава матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000846 від 07.09.2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Недогарки, Кременчуцького району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18.06.2018 року

з участю
прокурора ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10
представника потерпілої ОСОБА_11
потерпілої ОСОБА_12
обвинуваченого ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком: ОСОБА_6 засуджений за ч.2. ст.194 КК України на 5 років позбавлення волі.

За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

06 вересня 2015 року, близько 22 години 40 хвилин, ОСОБА_6 , маючи намір на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу, прибув на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який знаходиться на балансі Бондарівської сільської ради, але фактично користується ОСОБА_12 , де, реалізовуючи свій злочинний умисел, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, діючи таємно, перелізши через шиферний паркан, шляхом вільного доступу підійшов до будинку за вказаною адресою, в якому ОСОБА_12 зберігала тюки сіна по 25 кілограмів кожний, у кількості 1197 штук, вартість яких, згідно висновку з оцінки майна від 23 березня 2017 року за один тюк складає 25 гривень, загальною сумою 29925 гривень, кинув в лівий віконний пройом, який виходить на вулицю, невстановлений предмет, що спричинив займання сіна. Внаслідок чого вогнем повністю знищено тюки сіна.

Крім цього, внаслідок пожежі було пошкоджено перекриття житлового будинку на площі близько 64 квадратних метрів, чим спричинив згідно судової будівельно-технічної експертизи № П-121 від 09 грудня 2015 року матеріального збитку нанесеного пожежею 138700 гривень.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок місцевого суду щодо нього скасувати та ухвалити новий вирок, яким його визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України та виправдати на підставі п.2 ч.1ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому вказує, що обвинувачення базується лише на показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не відповідають дійсності та матеріалам провадження. Вважає, що вказані свідки домовились про надання однакових показань з метою незаконно та неправдиво звинуватити його у вчиненні злочину, якого він не вчиняв.

Зазначає, що інші свідки та потерпіла вказували, що не бачили підпалу будинку та хто його здійснив.

Посилається на свідчення свідків захисту ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які підтвердили його невинуватість у вчиненні підпалу.

Вказує, що матеріали провадження не містять достовірних даних щодо кількості та розміру нібито розташованого в будинку майна і нічим не підтверджуються. А потерпіла ОСОБА_12 не є власником будинку, оскільки він перебуває на балансі сільської ради, а тому твердження що злочином завдано їй збитків, також не відповідають дійсності.

Вважає постанову про залучення речових доказів та диск з відеозаписами неналежним та не допустимим доказом.

Заперечує свою причетність до вчинення інкримінованому йому кримінального правопорушення та вважає, що матеріали провадження не містять достатніх даних, які б могли цю вину підтвердити.

Також вважає неправильною кваліфікацію дій за ч.2 ст.194 КК України та відсутність у вироку обґрунтування призначеного йому покарання.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій, просить вирок суду щодо останнього змінити та включити до мотивувальної частини вироку не застосовану кваліфікуючу ознаку «заподіяння шкоди у великих розмірах» при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 194 КК України та кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.2 ст. 194 КК України, як умисне знищення та пошкодження чужого майна вчинене шляхом підпалу, що заподіяло майнову шкоду в великих розмірах. Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 194 КК України до покарання призначеного судом першої інстанції. В іншій частині вирок суду залишити без зміни. Вказує, що станом на 2015 рік з урахуванням соціальної пільги, «великим розміром» завданої кримінальним правопорушенням шкоди є шкода у розмірі 152250 грн., що не було враховано судом під час постановлення вироку суду.

Позиція інших учасників судового провадження
Обвинувачений ОСОБА_6 , захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого й заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Потерпіла ОСОБА_12 та її представник ОСОБА_11 заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого та просили залишити вирок суду без змін.

Прокурор ОСОБА_8 не підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_6 .

Як вбачається зі змісту вироку, в його основу покладені належні, допустимі, взаємоузгоджені та достатні докази, а саме показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, протоколи слідчих дій та висновки експертиз.

Доводи сторони захисту щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження колегія суддів вважає непереконливими оскільки вони спростовуються сукупністю взаємоузгоджених доказів, покладених в основу вироку.

Твердження обвинуваченого щодо непричетності до інкримінованого йому злочину є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи сторони захисту про те, що в основу вироку покладені неналежні та недопустимі докази, зокрема, показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 які, за твердженням сторони захисту неодноразово змінювали свої показання.

Під час повторного допиту вище зазначених в суді апеляційної інстанції вище зазначені свідки заперечили свою матеріальну залежність від потерпілої ОСОБА_17 та наявність у кожного з них підстав обмовляти обвинуваченого. Обидва свідка категорично стверджували, що саме обвинуваченого ОСОБА_6 вони бачили на місці злочину.

Зокрема, кожен з цих свідків пояснив, що вони сиділи на зупинці громадського транспорту і спілкувались. Бачили, як повз подвір`я ОСОБА_12 на велосипеді проїхав обвинувачений ОСОБА_6 - дядько свідка ОСОБА_13 , а через деякий час щось гупнуло. Свідки підійшли до подвір`я та на фоні яркого спалаху біля вікна побачили ОСОБА_6 , якого окликнули. Почувши це, ОСОБА_6 переліз через паркан та втік. Обвинувачений якось звертався до собаки ОСОБА_12 і вона перестала гавкати. ОСОБА_6 вони не переслідували, а повідомивши про пожежу разом з іншими допомагали тушити сіно.

Зі слів свідка ОСОБА_14 , після пожежі, він разом із ОСОБА_18 близько п`ятої години ранку по слідах від коліс велосипеду прийшли до двору ОСОБА_6 , а потім повернулись до місця пожежі.

Свідок ОСОБА_13 стверджував про те, що свого дядька ОСОБА_6 він зразу впізнав по скрипу ненового велосипеду і по курточці, а потім під час спалаху побачив його обличчя.

Безпосередньо допитавши свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо неправдивості показань цих свідків і нібито постійної зміни ними своїх показань. При цьому колегія суддів виходить з того, що показання цих свідків в цілому стабільні та послідовні, а розбіжності в деталях на яких акцентують увагу захисники, колегія суддів вважає несуттєвими й такими, що не впливають на загальний зміст показань свідків щодо вчинення підпалу саме ОСОБА_6 й не викликають сумнівів в їх правдивості. До того ж їх показання узгоджуються зі змістом протоколів слідчих експериментів від 19.11.2015 року під час яких обидва свідка на місці злочину відтворювали обставини підпалу будинку. Також, їх показання об`єктивно узгоджуються з висновком № 134 від 21.10.2015 року судової пожежно-технічної експертизи, згідно якої осередок пожежі знаходився в середині лівого вікна яке виходить на вулицю та проїзної частини, причина виникнення пожежі джерело запалювання занесене зовні.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно поклав в основу вироку показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Також колегія суддів вважає, що суд правильно відкинув показання свідків ОСОБА_15 (дружини обвинуваченого) та малолітньої ОСОБА_16 (племінниці обвинуваченого) щодо перебування ОСОБА_6 вдома під час підпалу оскільки вони об`єктивно нічим не підтверджуються та суперечать показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ..

Неспроможними колегія суддів вважає доводи обвинуваченого щодо відсутності ухвали слідчого судді про вилучення речового доказу відеозапису з комп`ютера ОСОБА_12 .. Цей відеозапис був добровільно виданий потерпілою, оглянутий та вилучений, що підтверджується відповідним протоколом слідчої дії, відтак доводи апелянта про неналежність та недопустимість цього доказу не ґрунтуються на положеннях КПК України.

Натомість, зміст цього відеозапису узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо місця розташування, часу виникнення та осередку пожежі.

Судом першої інстанції встановлено, що будинок по АДРЕСА_2 в перебуває на балансі сільської ради та не належить ОСОБА_12 .. Проте, ця обставина не спростовує того, що в цьому будинку зберігалося належне потерпілій сіно, а спалення цього сіна спричинило збитки саме ОСОБА_12 .

Доводи сторони захисту про те, що розмір збитків спричинених злочинів не підтверджується висновками експертиз є неспроможними виходячи з того, судом в основу вироку покладені висновки судової будівельно -технічної та судово-товарознавчих експертиз.

Так, згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № П-121 від 09.12.2015 року, матеріальний збиток спричинений пожежею складає 138700 грн.

Згідно висновків судово-товарознавчих експертиз № П-45 від 23.03.2017 року та № 45/1 від 27.03.2017 року ринкова вартість одного тюка сіна, розміром 0,7х0,5х0,4 м вагою 25 кг станом на вересень 2015 року складала 25 грн., а максимальна кількість тюків сіна зазначеного розміру та ваги, які можна розташувати в будинку по АДРЕСА_2 становить 1197 штук.

Посилання обвинуваченого про те, що у вище зазначених висновках експерт не вирахував загальну вартість сіна колегія суддів вважає надуманими, оскільки для її визначення не потрібні спеціальні знання чи додаткові дослідження, а достатньо лише однієї простої математичної дії, що й зробив суд помноживши кількість тюків сіна на вартість одного тюка.

Безпідставними колегія суддів вважає доводи обвинуваченого про те, що суд не визнав неналежним та недопустимим висновок судово-товарознавчої експертизи ПМП «Шар» виконаний експертом ОСОБА_19 щодо кількості та вартості сіна, оскільки суд не посилався на цей доказ, наданий прокурором й поклав в основу вироку висновки проведених під час судового розгляду кримінального провадження експертиз № П-45 від 23.03.2017 року та № 45/1 від 27.03.2017 року проти чого, до речі, не заперечувала сторона обвинувачення.

Також неспроможними колегія суддів вважає доводи обвинуваченого, щодо неправильної кваліфікації за ч.2 ст.194 КК України так, як, на думку апелянта, недоведена обов`язкова для ч.2 ст.194 КК України кваліфікуюча ознака, зазначена у ч.1 ст.194 КК України, а саме заподіяння шкоди у великих розмірах. Неспроможними є також доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності додаткової кваліфікації дій обвинуваченого за кваліфікуючою ознакою заподіяння шкоди у великих розмірах.

Юридичний аналіз ч. 1 ст. 194 КК України свідчить про те, що законодавець указав на дві ознаки об`єктивної сторони складу злочину: суспільно небезпечне діяння («знищення або пошкодження чужого майна») та суспільно небезпечні наслідки («шкода у великих розмірах»). За конструкцією об`єктивної сторони склад злочину, передбачений ч.1 ст.194 КК України, є матеріальним, оскільки передбачає наслідки як обов`язковий елемент його об`єктивної сторони (причинний зв`язок між діяннями та наслідками).
Водночас ч. 2 ст. 194 КК України передбачає відповідальність за «те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загально небезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки». Кваліфікований склад, передбачений ч. 2 ст. 194 КК України, містить кілька альтернативних (окремих) кваліфікуючих ознак: 1) вчинення шляхом підпалу, вибуху чи іншим загально небезпечним способом, або 2) заподіяння майнової шкоди в особливо великих розмірах, або 3) спричинення загибелі людей чи інших тяжких наслідків. При цьому обґрунтовано кожній із них надано цілком самостійне значення.
При диференціації кримінальної відповідальності за умисне знищення або пошкодження чужого майна у випадку вчинення відповідного злочину шляхом підпалу, вибуху чи іншим загально небезпечним способом обов`язковою характеристикою є не наслідки, а «загально небезпечний спосіб знищення або пошкодження». Спосіб знищення пріоритетний, оскільки основним аргументом на його користь є більш вагома соціальна значущість (суспільна небезпека) способу знищення або пошкодження чужого майна порівняно з «шкодою у великих розмірах».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив докази сторони обвинувачення, заперечення проти них сторони захисту, безпосередньо й повно дослідив надані докази, правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині. Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом за ч.2 ст.194 КК України, як умисне знищення та пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Суд не погоджується з доводами обвинуваченого щодо відсутності у вироку суду обґрунтування призначеного ОСОБА_6 покарання.

Як вбачається з вироку суду, призначаючи покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, думку потерпілої ОСОБА_12 , яка наполягала на позбавленні волі обвинуваченого й призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.194 КК України.

Таким чином, переглянувши вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів не знайшла підстав для їх задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18.06.2018 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4