Постанова
Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 486/1423/17
провадження № 51- 4264км19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу цивільного позивача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2018 року й ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Вишневець Збаразького району, Тернопільської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 04 жовтня 2013 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України на підставі ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць, звільненого від його відбування умовно-достроко на 2 місяці 4 дні;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2018 року визнано винуватим та засуджено:
- ОСОБА_6 за: ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
У задоволенні цивільного позову ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» відмовлено.
Вирішено питання стягнення судових витрат та долі речових доказів.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з вироком суду, 11 березня 2017 року близько 8 години ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та невстановлена досудовим слідством особа, за попередньою змовою, з метою таємного заволодіння металом, проникли до будівлі сховища відпрацьованого ядерного палива, що знаходиться на промисловому майданчику Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електростанція» ДП «НАЕК «Енергоатом», де з підлоги зібрали мідні стержні обмотки електродвигуна мостового крану вантажопідйомністю 160/30 т, вагою 3,3 кг, загальною вартістю 332, 22 грн, які намагалися викрасти, однак не довели свій умисел до кінця, оскільки були затримані працівниками охорони ВП «Южно-Українська АЕС» на місці події.
Крім того, ОСОБА_6 14 жовтня 2018 року, перебуваючи в салоні автомобіля ВАЗ 2115 д.н.з. НОМЕР_1 , повторно шляхом вільного доступу таємно заволодів належним ОСОБА_8 мобільним телефоном «NOMI EVO М2 і5012» з сім-картою оператора мобільного зв`язку, спричинивши останньому матеріальної шкоди на суму 1193 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі цивільний позивач ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» не погоджується з постановленими судовими рішеннями у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що, всупереч вимогам статей 370, 419 КПК України, апеляційний суд належно не перевірив доводи апеляційної скарги, не навів мотивів спростування цих доводів та залишив поза увагою порушення допущені судом першої інстанції. Вказує, що встановивши винуватість засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову, визнавши шкоду завдану злочином у розмірі вартості викраденого майна. Також зазначає, що в обов`язки слідчого, крім проведення слідчих дій, входить з`ясування питань, пов`язаних із заподіянням шкоди потерпілому та визначенням її розміру.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник засудженого ОСОБА_7 , у поданих запереченнях на касаційну скаргу цивільного позивача, стверджує про безпідставність доводів, вважає судові рішення законними та обґрунтованими.
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга є необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У п.1 ч. 1 і ч. 2 ст. 438 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, та кваліфікація їх дій у касаційній скарзі цивільного позивача не оспорюються і не заперечуються.
Поряд із цим, доводи касаційної скарги цивільного позивача про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цивільного позову є слушними, а тому в цій частині судові рішення щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть вважатися законними та обґрунтованими.
Статтями 127, 128 КПК України передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення за судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.
У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.
Як передбачено у ч. 1 ст. 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
При цьому, згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою - цивільним позивачем ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пред`являвся цивільний позов про стягнення у повному обсязі реального збитку, завданого протиправними діями обвинувачених.
На підтвердження своїх позовних вимог цивільний позивач надав суду звіт про незалежну оцінку майна, що знаходиться на балансі ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», відповідно до якого сума спричиненого збитку становить 168 234 грн.
У ході судового розгляду, як слідує з матеріалів кримінального провадження, в учасників судового провадження не виникало сумніву в достовірності даних, указаних у звіті про незалежну оцінку майна, та в порядку ч. 3 ст. 358 КПК України клопотань про виключення цих документів із числа доказів або призначення відповідної експертизи ними не заявлялось.
Однак, вирішуючи цивільний позов, суд відмовив у його задоволенні, вказавши, що заявлена у цивільному позові шкода не випливає з пред`явленого обвинувачення, у зв`язку з чим усупереч вимогам ст. 128 КПК України та ст. 22 ЦК України безпідставно не врахував необхідних витрат на відновлювальні роботи, не дав оцінки доказам на підтвердження таких витрат і не навів у вироку мотивів, через які не взяв їх до уваги.
Також, указавши, що сума збитків підлягає стягненню в розмірі завданої злочином шкоди, встановленому в обвинуваченні, судом залишено поза увагою положення ст. ст. 127, 128 КПК України, ст. 22 ЦК України, за змістом яких сума відшкодування за цивільним позовом у кримінальному провадженні не обов`язково має збігатися з розміром завданої злочином шкоди, вказаним в обвинуваченні, яке суд визнав доведеним. Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода як обставина, що впливає на його кваліфікацію та вирішення інших питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та відшкодування збитків як спосіб захисту порушеного цивільного права і компенсаційний механізм мають неоднакову юридичну природу, відрізняються за критеріями визначення і правовими наслідками.
Зокрема, розмір відшкодування збитків є предметом позовних вимог у межах заявленого цивільного позову, доводиться цивільним позивачем (потерпілим) самостійно за правилами цивільного судочинства з дотриманням приписів ч. 5 ст. 128 КПК України і не охоплюється межами обвинувачення, яке висувається прокурором в обвинувальному акті або постанові про зміну обвинувачення в суді і обов`язок доказування якого покладається на державного обвинувача.
Здійснюючи апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив. При цьому всупереч вимогам статей 370, 419 КПК України суд не здійснив належної перевірки доводів апеляційної скарги цивільного позивача, аналогічних наведеним у касаційній скарзі та не надав вичерпних, переконливих відповідей, вказавши про твердження цивільного позивача, що саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пошкодили майно, як про припущення, не навів обґрунтування такого висновку, не зазначив мотивів , з яких визнав апеляційну скаргу представника цивільного позивача немотивованою, і положень закону, якими він керувався.
Вказані порушення є істотними, а тому судові рішення щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову не можуть вважатися законними й обґрунтованими і на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягають скасуванню з призначенням у цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу цивільного позивача ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» задовольнити.
Вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2018 року й ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати в частині вирішення цивільного позову і
призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3