Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 квітня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2019 року у кримінальному провадженні №0003180 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 28 травня 2019 року) відносно обвинуваченого:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Рівне, не одруженого, не працюючого, раніше судимого, останній раз 06 лютого 2015 року Рівненським міським судом Рівненської області за ч.3 ч.15, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до трьох років чотирьох місяців позбавлення волі та 27 липня 2017 року був звільнений із Катеринівської ВК Рівненської області, проживаючого в АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання, що не пов`язане із позбавленням волі.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту. Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_4 вирішено не обирати. Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій, вважає вирок суду незаконним з підстав призначення судом першої інстанції покарання, що за своєю суворістю не відповідає особі обвинуваченого. Посилається на те, що він щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, на момент подачі апеляційної скарги на обліку у лікаря нарколога не перебуває, є учасником державної програми у ВІЛ-центрі та отримує замісну терапію та АРВ-терапію, яка позитивно впливає на його стан здоров`я та спосіб життя. Також просить врахувати, що він є ВІЛ-інфікованим та має захворювання на вірусний Гепатит «С».

За вироком суду, ОСОБА_4 27 травня 2019 року, приблизно о 07 год. 00 хв., перебуваючи на сходинковій площадці першого поверху під`їзду №5 будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав належний ОСОБА_8 велосипед марки «ZOOM» вартістю 1640,00 грн., чим завдав потерпілому майнової шкоди у вказаному розмірі.

Обвинувачений ОСОБА_4 в суд апеляційної інстанції не прибув, про час і місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, заяв про відкладення судового розгляду від нього не надходило. А тому, порадившись на місці, колегія суддів вирішила продовжити розгляд апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 , яка повністю підтримала подану апеляційну скаргу, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів прийшла до висновку про залишення оскаржуваного вироку без змін, виходячи з таких підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, у ході ухвалення оскаржуваного вироку місцевий суд зазначених вимог кримінального процесуального закону, що встановлюють вимоги до судового рішення, дотримався у повному обсязі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні, за вказаних у вироку обставин, кримінального правопорушення, підтверджується сукупністю зібраних доказів, які не досліджувалися за згодою учасників судового провадження, відповідно до положень ст.349 КПК України, і не заперечуються ніким з учасників судового розгляду.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим ОСОБА_4 , який повністю визнав себе винним у інкримінованому йому злочині, та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.2 ст.185 КК України є вірною та в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Беручи до уваги, що в апеляційній скарзі порушується питання про зміну вироку внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів керуючись ст.404 КПК України не наводить доводи на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні поставленого йому у вину злочину та його кваліфікації.

У відповідності до вимог ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: 1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Кримінальний закон, а саме положення ч.ч.1, 2 ст.65 КК України встановлюють, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із оскаржуваного вироку суду, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховував те, що він раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливий злочин проти власності, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів.

Також судом враховано як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Суд першої інстанції, на підставі цих відомостей, прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.185 КК України у виді арешту.

Вирішуючи питання щодо розміру призначеного покарання у виді арешту у межах санкції цієї частини статті закону України про кримінальну відповідальність, яка встановлює межі строку такого покарання від 3 (трьох) до 6 (шести) місяців, суд першої інстанції визначив обвинуваченому мінімальну міру покарання - строком на 3 (три) місяці.

Разом з тим, обвинувачений в поданій апеляційній скарзі вважає таке покарання занадто суворим, оскільки судом першої інстанції, на його думку, не враховано те, що він щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, на момент подачі апеляційної скарги на обліку у лікаря нарколога не перебуває, є ВІЛ-інфікованим та має захворювання на вірусний Гепатит «С», є учасником державної програми у ВІЛ-центрі та отримує замісну терапію та АРВ-терапію, яка позитивно впливає на його стан здоров`я та спосіб життя.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не вбачає зі змісту апеляційної скарги переконливих доводів для прийняття судом апеляційної інстанції рішення про визнання призначеного судом першої інстанції покарання таким, що не відповідає тяжкості, вчиненого ним злочину у рамках даного кримінального провадження, внаслідок суворості та, як результат пом`якшення йому призначеного судом першої інстанції покарання до покарання, яке не пов`язане із позбавленням чи обмеженням волі.

Так, доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про неврахування судом першої інстанції його щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не грунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки в оскаржуваному вироку зазначені обставини враховані при призначенні покарання як такі, що його пом`якшують.

Також в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого про те, що він не перебуває на обліку у лікаря-нарколога, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься повідомлення КП «РОЦПЗН», згідно якого ОСОБА_4 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога КП «РОЦПЗН» (т.1; а.с.64), однак це стороною захисту під час апеляційного розгляду не спростовано.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він є ВІЛ-інфікованим та має захворювання на вірусний Гепатит «С», є учасником державної програми у ВІЛ-центрі та отримує замісну і АРВ-терапію, яка позитивно впливає на його стан здоров`я та спосіб життя, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки судом першої інстанції призначено ОСОБА_4 мінімальний розмір покарання передбачений санкцією ч.2 ст.185 КК України, а зазначені в апеляційній скарзі обставини не можна визнати такими, що дозволяють суду апеляційної інстанції призначити обвинуваченому основне покарання нижче від найнижчої межі або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.185 КК України.

А тому колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту на строк 3 (три) місяці, є цілком достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, доводи апелянта, які він покладає в основу зміни вироку, суперечать висновкам суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та повністю їм суперечать, а тому є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його зміни не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 10 грудня 2019 року у кримінальному провадженні №0003180 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 28 травня 2019 року) відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3