Дата документу 16.04.2020 Справа № 334/7220/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/958/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/7220/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою суду за клопотанням прокурора продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України, на 60 днів до 17.05.2020 року включно.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту в період часу з 20.00 год. до 06.00 год. з покладенням на нього обов`язку з`являтися за кожною вимогою до суду. Свої вимоги мотивував тим, що ризики, на які посилався прокурор і з якими погодився суд, є необґрунтованими та нічим об`єктивно не доведені, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, за місцем роботи характеризується позитивно, його мати потребує матеріальної допомоги. Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що обвинувачений тиску на нього не чинив і не чинить та підтримав клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Доказів того, що обвинувачений чинив тиск на потерпілу ОСОБА_7 , не має. Сама по собі тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути підставою для тримання обвинуваченого під вартою. При цьому судом не мотивовано в ухвалі неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу та просила застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК.

Під час розгляду даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Суд, задовольняючи дане клопотання прокурора, виходив з того, що встановлені у даній справі ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих і свідків, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів рішення суду про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою ґрунтується на зазначених вимогах процесуального закону.

Так, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих і свідків об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 .

З наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, за вчинення яких передбачено покарання лише у виді позбавлення волі.

Наведені обставини дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_9 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, може переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що наразі триває судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , потерпілі та свідки у провадженні ще не допитані. А тому, з огляду на обставини вчинення інкримінованих злочинів, у тому числі і мотив вчинення злочинів, які поставлені у вину обвинуваченому, є достатні підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків.
Та обставина, що потерпіла не заперечувала проти застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, на що посилався в апеляційній скарзі захисник, не є вирішальним критерієм, який впливає на визначення обвинуваченому запобіжного заходу і жодним чином не спростовує існування встановлених у даному провадженні ризиків.
Наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, постійного місця проживання та його позитивна характеристика за місцем роботи не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Ці обставини не здатні у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання та гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Таким чином, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_9 та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, наявність справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, відсутність даних про неможливість подальшого перебування обвинуваченого під вартою, районний суд дійшов правильного висновку, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Зважаючи на конкретні обставини даного кримінального провадження колегія суддів, на противагу доводам сторони захисту, вважає, що прокурор довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_9 перебувати на волі. Продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є співмірним і доцільним задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 18 березня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4