Справа № 457/77/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/664/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 121 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

за апеляційною скаргою захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року,
в с т а н о в и л а :

вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців, якщо він протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає обов`язки, покладені на нього судом.

На підставі статті 76 КК України покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Іспитовий строк вирішено рахувати з дати проголошення вироку.

Вирішено питання з речовими доказами.

ОСОБА_6 27.11.2015 року, о 21 год. 35 хв., керуючи автомобілем марки «Рeugeot:-107 1OE», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким він рухався на вул. Стебницькій у м. Трускавці в напрямку м. Стебник та неподалік будинку № 95А зупинився перед пішоходом ОСОБА_11 , який знаходився на смузі руху його автомобіля. В подальшому, з метою нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень та усвідомлюючи, що своїми діями може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілому і свідомо припускаючи її настання, умисно здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого останній опинився на капоті автомобіля. Водночас в подальшому обвинувачений ОСОБА_6 різко натиснув на педаль тормозу, внаслідок чого потерпілий впав на асфальтоване дорожнє покриття та отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що були небезпечними для життя в час їх заподіяння.

Не погоджуючись з вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали апеляційну скаргу, в якій просять даний вирок скасувати та кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки ряд досліджених в суді доказів вказує на неправомірність дій самого потерпілого, які спричинили пошкодження майна ОСОБА_6 , а також призвели до падіння потерпілого.

Невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам полягає в наступному: суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно впливати на його висновки щодо відсутності у ОСОБА_11 станом на 27.11.2015 року, тобто на момент події ДТП, відкритої черепно-мозкової травми (медичні документи від 27.11.2015 року та висновок експерта № 263 від 6.07.2018 року); за наявності суперечливих медичних документів щодо встановлення діагнозу потерпілому та двох суперечливих висновків експертів, що мали істотне значення для висновків суду про винуватість ОСОБА_6 , в оскаржуваному рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази та відкинув інші; висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження не підтверджуються доказами, на які покликається суд в оскаржуваному рішенні; суд не взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_12 щодо обставин нападу ОСОБА_11 .

Така невідповідність висновків суду фактичним обставинам вплинула на вирішення судом першої інстанції питання про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 , що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

З аналізу сукупності доказів, якими суд обґрунтував своє рішення, вбачається, що винуватість ОСОБА_6 грунтується виключно на висновку експерта № 727 від 4.12.2015 року, при тому, що в межах кримінального провадження було проведено дві судово-медичні експертизи, і висновком експерта № 263 від 6.07.2018 року (повторна судово-медична експертиза на підставі ухвали суду) не підтверджено та неспростовано наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , відображених у первісному висновку експерта за № 727, а тому очевидним у даному випадку є те, що винуватість встановлена судом першої інстанції всупереч принципу «поза розумним сумнівом», що свідчить про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку.

Суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в результаті необ`єктивного та упередженого дослідження обставин справи, за наявності суперечливих доказів щодо винуватості ОСОБА_6 та сумнівів щодо доведеності його вини, ухвалив обвинувальний вирок, не витлумачивши усі сумніви на користь обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_8 та пояснення потерпілого ОСОБА_11 - на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Апеляційний суд переглядає вирок у межах апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку.
Потерпілий ОСОБА_11 дав показання, згідно яких 27.11.2015 року він йшов пішком на вул. Стебницькій і зупиняв будь-який автомобіль. Він зупиняв автомобіль обвинуваченого, розтавивши руки в сторони, та знаходився на проїжджій частині дороги. ОСОБА_6 зупинив транспортний засіб, а він припускав, що це автомобіль його товариша, проте за кермом автомобіля був не його товариш ОСОБА_13 , а обвинувачений ОСОБА_6 . Він попросив обвинуваченого підвезти його в м. Стебник, проте останній йому відмовив, тому він став перед автомобілем. ОСОБА_6 рушив автомобілем, а він опинився на капоті та пізніше - на асфальті.
Показання потерпілого ОСОБА_11 , які надані ним в суді першої інстанції і які він фактично підтвердив в суді апеляційної інстанції, узгоджуються з іншими доказами у справі.
Також, вина ОСОБА_6 підтверджується: показаннями свідка ОСОБА_14 , показаннями експерта ОСОБА_15 , який підтвердив висновок комісійної судової-автотехнічної експертизи від 25.10.2017 року та пояснив, що дії обвинуваченого та потерпілого після зупинки автомобіля обвинуваченим не потребують спеціальних знань в галузі судової автотехніки, є з`ясуванням відносин між собою; заявою ОСОБА_11 на ім`я начальника Трускавецького ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_16 від 3.12.2015 року про те, що 27.11.2015 року невідомим громадянином здійснено наїзд на нього, внаслідок чого він отримав черепно-мозгову травму; протоколом огляду місця події від 27.11.2015 року; протокол огляду предмета від 10.12.2015 року, згідно якого було проведено огляд ДВД диску із файлами відеозапису подій за 27.12.2015 року, які зафіксували камери відеоспостереження на вул. Стебницькій, поблизу повороту на с. Станиля з фототаблицею; висновком експерта № 727 від 4.12.2015 року, згідно якого у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжкого тілесного ушкодження, як такі, що були небезпечними для життя в час їх заподіяння; відповіддю з Дрогобицької міської лікарні за № 1443 від 7.12.2015 року на запит слідчого, з якої вбачається, що ОСОБА_11 , 1973 року народження, знаходився на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Дрогобицької МЛ № 1 з 30.11.2015 року з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма. Перелом склепіння та основи черепа. Забій головного мозку середнього ступеню. Субарахноїдальний крововилив; протоколом огляду предмета від 4.12.2015 року, згідно якого було проведено огляд СД диска із файлами відеозапису подій за 27.12.2015 року, які зафіксувала камера відеореєстратора автомобіля марки «Пежо 107» під керуванням ОСОБА_6 з фототаблицею.
З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність, необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування кримінального закону, порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не бере до уваги як безпідставні.
У ході судового розгляду суд першої нстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судом першої інстанції на підставі наявних у кримінальному провадженні доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_6 заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження.
Кримінально протиправні дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України, й неправильного застосування кримінального закону допущено не було.
Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що його дії були спрямовані на відвернення небезпеки через напад на нього та його дівчину, а також його автомобіля, то такі не відповідають фактичним обставинам справи і на вимогах закону не грунтуються щодо змісту необхідної оборони, які містяться в законі.
Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.
Отже необхідна оборона як інститут кримінального права допускається лише у випадку суспільно небезпечного посягання, і лише за наявності суспільно небезпечного посягання в особи виникає право на необхідну оборону.
За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України). Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел).
Між тим у кримінальному провадженні достовірно встановлено, що 27 листопада 2015 року, близько 21 год. 35 хв., на вулиці Стебницькій у м. Трускавець, неподалік будинку № 95А, коли перед автомобілем ОСОБА_6 зупинився ОСОБА_11 , ні з боку останнього, ні з боку будь-яких інших осіб стосовно ОСОБА_6 не було вчинено суспільно-небезпечного посягання, яке б викликало необхідність у заподіянні ОСОБА_11 шкоди для негайного відвернення чи припинення посягання. Крім того, обвинувачений мав реальну можливість після зупинення автомобіля, діяти іншим шляхом для уникнення перешкоди на автодорозі шляхом об`їзду потерпілого або іншим способом, без нанесення за допомогою автомобіля тілесних ушкоджень потерпілому. Відповідно ОСОБА_6 у стані необхідної оборони не перебував, а заподіяння ним ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження є реалізацією злочинного наміру ОСОБА_6 щодо вчинення умисного злочину.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не встановлено суб`єктивної сторони злочину, то такі є безпідставними, з огляду на те, що з формулювання обвинуваченого, визнаного судом доведеним, вбачається, що суд зазначив про умисну форму вини.
Щодо оцінки доказів судом першої інстанції, з якою не погоджуються захисники в апеляційній скарзі, то вона зроблена судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України й грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.
Суд першої інстанції правильно оцінив докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.
Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував недопустимий доказ висновок судово-медичної експертизи № 727 від 4.12.2015 року, висновки якого суперечать висновку експерта № 263 від 6.07.2018 року, то такі є необгрунтованими, й колегія суддів їх до уваги не бере.
Судово-медична експертиза була проведена 4 грудня 2015 року повноважним на те судово-медичним експертом Дрогобицького районного відділення КЗ ЛОР ЛОБСМЕ ОСОБА_17 , лікарем вищої категорії, який має стаж роботи 48 років, 4 клас. Судово-медична експертиза була проведена на підставі постанови слідчого СВ Трускавецького ВП Дрогобицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_18 від 4 грудня 2015 року у встановленому КПК України порядку й висновок судово-медичної експертизи містить відповіді на усі поставлені в постанові слідчого питання.
У відповідності до ч.3 ст. 101 КПК України висновки експертів у справі грунтуються на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, та на відомостях, які стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Крім того, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Крім того, висновки даної експертизи підтверджуються і даними листа Дрогобицької міської лікарні № 1443 від 7.12.2015 року, згідно якого ОСОБА_11 , 1973 року народження, перебував на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Дрогобицької МЛ № 1 з 30.11.2015 року з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма. Перелом склепіння та основи черепа. Забій головного мозку середнього ступеня. Субарахноїдальний крововилив.
Суд першої інстанції правильно в основу вироку поклав дані висновку судово-медичної експертизи № 727 від 4.12.2015 року, оскільки така проведена на вихідних даних, наданих слідчим.
Отже у кримінальному провадженні допустимими та належними доказами достовірно встановлено тяжкість тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_6 .
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, є обгрунтованим та вмотивованим, і сукупність зібраних у кримінальному провадженні належних і допустимих доказів відповідає критерію достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.
Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обране з врахуванням особи обвинуваченого; відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, і призначене в межах, встановлених санкцією частини статті КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Суд першої інстанції з урахуванням обставин, передбачених ст. 75 КК України, дійшов правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, допущено не було.
Апеляційна скарга не містять правових підстав для зміни чи скасування вироку.
З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу захисників необґрунтованою. Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а :
вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 22 жовтня 2018 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4