Житомирський апеляційний суд
Справа №290/369/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.3 ст.357 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі кримінальне провадження, внесене 23.03.2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 за апеляційною скаргою заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_6 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 23.07.2019 року,

щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Романівка, Романівського району, Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст. 357 КК України,
за участю :
прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

В поданій апеляційній скарзі прокурор вирок суду в частині призначення покарання просить скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі; за ч.3 ст.357 КК України у виді 1 рокі обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років позбавлення волі. Вказує на те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме призначаючи ОСОБА_7 покарання на підставі ст. 69 КК України та звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України суд послався на одні і ті ж самі обставини, які пом`якшують покарання.Крім цього, посилається на те що, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд не достатньо врахував обставину, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку та не врахував обставини вчинення ОСОБА_7 злочинів, а саме те, що обвинувачений у темну пору доби переслідував престарілого потерпілого з метою відкритого заволодіння його майном, а коли ОСОБА_10 від його дій впав на землю та не чинив опору, обвинувачений наніс йому удари в обличчя, спричинивши тілесні ушкодження. Крім того, зазначає, що судом не вірно враховано тяжкість вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який на думку суду є злочином середньої тяжкості, разом з тим відповідно до ст.12 КК України вказаний злочин віднесено до категорії тяжких злочинів.

На апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 подав заперечення в яких апеляційну скаргу прокурора просить залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 23.07.2019 року, ОСОБА_7 засуджено:

-за ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі.

-за ч. 3 ст. 357 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком впродов ж 2 років.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_7 судом покладені наступні обов`язки :

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 запобіжний захід не обирався.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Як визнав суд, 22 березня 2019 року близько 21 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в супермаркеті «Новус», що по вул. Небесної сотні, 105/2, смт. Романів Житомирської області побачив ОСОБА_10 , який розраховувався грошовими коштами. В цей день, час та місці у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення грошових коштів належних ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, діючи без розриву в часі ОСОБА_7 , попрямував за ОСОБА_10 по вул. С. Лялевича в смт. Романів Житомирської області. Перебуваючи поряд з домогосподарством №47 по вул. С. Лялевича в смт. Романів Житомирської області ОСОБА_7 , знаходячись позаду від ОСОБА_10 , підійшов зі спини до останнього та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме схватив руками за шию ОСОБА_10 в наслідок чого останній, впав на землю. Після чого, ОСОБА_7 наніс декілька ударів кулаками в обличчя ОСОБА_10 , заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді синців навколо обох очей, забою спинки носа з пошкодженням судин слизової оболонки носових ходів, які належать до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я. Після чого, всупереч його волі, відкрито викрав з внутрішньої кишені куртки грошові кошти в сумі 1000 грн.
З викраденими коштами ОСОБА_7 залишив місце вчинення злочину та розпорядився ними на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 1000 грн.
Крім цього, 22 березня 2019 року біля 21 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи поряд з домогосподарством №47 по вул. С. Лялевича в смт. Романів Житомирської області, виявив в кишені куртки ОСОБА_11 паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , серії НОМЕР_1 , виданий 10.12.2003 року Романівським РВ УМВС України в Житомирській області та пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , серії НОМЕР_2 , які вирішив умисно відкрито викрасти.
Переслідуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення важливих особистих документів, відкрито викрав з внутрішньої кишені куртки потерпілого паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 та пенсійне посвідчення на ім`я останнього.
З викраденим паспортом та пенсійним посвідченням ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину та розпорядився ними на власний розсуд.
Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, обвинуваченого і захисника, які вважали вирок суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вищезазначених злочинів стверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами і є обґрунтованим, його дії за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України, кваліфіковано правильно.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, з`явився із зізнанням, та відшкодував завдані збитки і призначив йому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі та із застосуванням ст. 69 КК України призначив йому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України врахувавши, що обвинувачений по місцю проживання характеризується позитивно та наявність обставин, що пом`якшують покарання звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 на підставі ст. 69 КК України та звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України послався на одні і ті ж самі пом`якшуючі обставини покарання, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.Також, суд призначаючи обвинуваченому покарання не достатньо врахував, що ОСОБА_7 вчинив злочини щодо особи похилого віку, та не врахував обставини вчинення ОСОБА_7 злочинів, а саме те, що обвинувачений у темну пору доби переслідував престарілого потерпілого з метою відкритого заволодіння його майном, а коли ОСОБА_10 від його дій впав на землю та не чинив опору, ОСОБА_7 наніс йому удари в обличчя, спричинивши тілесні ушкодження та не правильно зазначив у вироку, що він вчинив злочин середньої тяжкості, оскільки злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України відноситься до категорії тяжких.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а його висновок про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є не достатньо вмотивованим, призначене обвинуваченому покарання є надмірно м`яким і таким, що не відповідає даним про його особу та обставинам, що обтяжують покарання.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів приходить до переконання, що виправлення, перевиховання та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, тому вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати та постановити новий вирок, при цьому враховуючи, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, та відшкодував завдані збитки, вчинив тяжкий злочин та злочин невеликої тяжкості, щодо особи похилого віку, обставини вчинення ним даних злочинів, позитивно характеризується за місцем проживання, а тому враховуючи дані про його особу та наявність кількох обставин, що пом?якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, та відшкодування завданих збитків потерпілому, колегія суддів переходить до іншого більш м?якого виду покарання не зазначеного в санкції ч.2 ст. 186 КК України у вигляді обмеження волі та призначає йому покарання в межах санкції ч.3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі.

Враховуючи зазначені обставини колегія суддів не погоджується з висновком досудової доповіді Баранівського районного сектору філії Державної установи "Центр пробації " у Житомирській області , про можливість виправлення ОСОБА_7 в умовах без обмеження волі на певний строк.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 23.07.2019 року, щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:
- за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років обмеження волі;

-за ч.3 ст.357 КК України у виді 1 рокі обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 років обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Судді: