Постанова
Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ
справа № 755/3860/19
провадження № 51-503 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Азербайджан, уродженця м. Сабіробада, Республіки Азербайджан, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та стягнуто на користь останньої з ОСОБА_6 250 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вироком Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову скасовано і ухвалено свій, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково і стягнуто на користь останньої з ОСОБА_6 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вироком районного суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 01 січня 2019 року, близько 19:07 год, керуючи автомобілем «SkodaSuperb», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись за вул. Раїси Окіпної, зі сторони Русанівської набережної у напрямку вул. Євгена Сверстюка в м. Києві, зі швидкістю щонайменше 75,59 км/год, яка перевищувала максимально допустиму на даній ділянці дороги 50 км/год, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, підп. «б» п. 2.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , на руках якої перебував малолітній ОСОБА_10 , які рухались нерегульованим пішохідним переходом справа наліво. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні, а потерпіла ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах з доповненнями засуджений ОСОБА_11 , за їх змістом, ставить питання про зміну вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову. Вважає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України, не врахував належним чином всіх даних про його особу та обставин, які мають значення для застосування інституту звільнення від відбування покарання. Зазначає, що у суду є достатньо підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Крім того, не погоджується зі збільшенням апеляційним судом суми стягнутої в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди та вважає, що вона не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.
Під час касаційного розгляду засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги, просили змінити вирок апеляційного суду, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор вважала за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Потерпіла ОСОБА_8 в суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення касаційних вимог сторони захисту та просила оскаржуване судове рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні покарання ОСОБА_12 було враховано всі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого останнім з необережності злочину, дані про особу винного, який раніше судимим не був, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей та частково відшкодував заподіяні збитки. Визнано обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. При цьому, зважаючи на те, що ОСОБА_11 допустив грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, суд також прийняв рішення про необхідність призначення додаткового покарання і позбавив його права керувати транспортними засобами.
Апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 , яка не погодилася зі звільненням ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та вирішенням цивільного позову в частині суми стягнутої моральної шкоди констатував, що призначаючи засудженому покарання, місцевий суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та наслідків, що настали і погодився з доводами апеляційної скарги про безпідставність застосування положень ст. 75 КК України, у зв`язку з чим, вирок районного суду в частині призначеного покарання і вирішення цивільного позову скасував і ухвалив свій.
Приймаючи таке рішення вказаний суд виходив з того, що допущене ОСОБА_13 порушення вимог правил безпеки дорожнього руху є грубим та спричинило тяжкі непоправні наслідки, а тому виправлення останнього можливе лише за умов відбування покарання в місцях позбавлення волі.
З висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі засудженого про наявність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів вважає непереконливими.
При цьому, колегія суддів враховує також позицію потерпілої ОСОБА_8 в даній справі, апеляційна скарга якої була апеляційним приводом для перегляду вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та яка під час касаційного розгляду висловила міркування щодо необхідності залишення вироку апеляційного суду без зміни, оскільки ОСОБА_11 заподіяної їй шкоди не відшкодував.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Що стосується доводів касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 про безпідставне, на його думку, збільшення суми стягнення моральної шкоди, то вони також є безпідставними.
Як убачається зі справи, суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги потерпілої щодо необхідності збільшення суми стягнутої в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав їх обґрунтованими та прийняв рішення про збільшення розміру заподіяної моральної шкоди, належним чином умотивувавши своє рішення. З наведеними в ньому висновками погоджується і колегія суддів та вважає, що за встановлених судом обставин кримінального провадження, його наслідків, що потягли за собою тривалі душевні страждання потерпілої, суд правильно збільшив розмір суми в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Таким чином, таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для зміни оскаржуваного судового рішення, як про це ставить питання засуджений у своїх касаційних скаргах, колегією суддів не встановлено, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 21 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3