ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/1287/16-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/940/20 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2019 рокупро продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою до 02.02.2020 року включно.
Цією ж ухвалою продовжено Фарйабу Фархаду строк тримання під вартою до 02 лютого 2020 року включно. Однак в цій частині ухвала суду не оскаржується.

Не погодившись з ухвалою суду,захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалуМосковського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.Апелянт вважає ухвалу судді необґрунтованою, існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним. Суддею не вказано чому не можливо застосувати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід. Обставиною, яка стала підставою для продовження строку тримання під вартою є лише тяжкість обвинувачення, що суперечить практиці ЄСПЛ. На момент розгляду питання про продовження строку тримання під вартою в судовому засіданні всі свідки сторони обвинувачення допитані, жоден з яких про будь-який тиск на них з боку обвинувачених чи сторони захисту не заявили. Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації, проживає разом з батьками, позитивно характеризується з попереднього місця навчання, служив у Збройних силах України, є учасником АТО, має вищу освіту, вільно володіє іноземною мовою, існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування. Вказує, що ОСОБА_8 перебуває під вартою з 07.10.2015 року, з урахуванням вимог ч.5 ст.72 КК України це понад 8 років, у зв`язку з чим є підстави змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.
Вислухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого ОСОБА_8 переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України. Одне з інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_8 , а саме те, що вони призвели до загибелі людини, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені злочинів проти життя та здоров`я особи та громадської безпеки, серед яких є особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі, наслідком яких стала загибель людини, у висунутому обвинуваченні йому відведено роль виконавця, до затримання органом досудового розслідування не мав офіційного працевлаштування.Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, позитивних характеристик з місця попереднього навчання та міцних соціальних зв`язків не зможе повністю усунути, зокрема, ризик втечі за умови можливої перспективи призначення покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника ОСОБА_7 щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження захисника щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 05 грудня 2019 рокупро продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4