11-кп/804/506/20
221/3437/17

Категорія: ст. 331 КПК України
Суддя 1-ої інстанції Папаценко П.І.
Доповідач: Преснякова А.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

та справ про адміністративні правопорушення

Донецького апеляційного суду

у складі: головуючого судді Преснякової А.А.

суддів Бєдєлєва С.І., Топчій Т.В.

за участю секретаря Костоманової А.Є.

прокурора Сластіна М.С.

захисника Богатченко В.М.

обвинуваченого ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Маріуполі Донецької області у режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000085, внесене в ЄРДР 13.04.2017 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Умань, громадянину України, зареєстрованому і проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

В провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Згідно обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, ОСОБА_1 , проходячи військову службу у військовій частині польова пошта А2802 на посаді старшого стрільця у військовому званні «матрос», 13.04.2017 року приблизно о 02.00год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння на території дачі у с. Водяне Волноваського району Донецької області, під час конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, застосовуючи закріплену за ним вогнепальну зброю автомат АК-74 № НОМЕР_1 , вчинив умисне вбивство військовослужбовця цієї ж військової частини ОСОБА_2 , заподіявши останньому тілесні ушкодження, які утворилися від дії вогнепальних снарядів (куль), випущених внаслідок пострілів з вогнепальної зброї незадовго до настання смерті потерпілого та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, які знаходяться в прямому наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2020 року ОСОБА_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 03 квітня 2020 року включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги і позиції учасників судового провадження

На вказану ухвалу надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_1 , в якій він просив оскаржувану ухвалу скасувати, обрати йому більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, знаходячись за місцем постійного проживання, зобов`язується дотримуватись покладених на нього судом обов`язків і з`являтись до Уманського районного суду Черкаської області для подальшого розгляду справи у режимі відеоконференції.

Зазначає, що суд першої інстанції, обґрунтував своє рішення лише тим, що прокурором наведені ризики, передбачені ст.177 КПК України та не вказав, у чому полягає існування таких ризиків.

На його думку, ризик впливу на свідків не існує, оскільки свідки вже неодноразово допитані у залі суду, ризик уникнення правосуддя теж не існує, так як він з першого засідання не визнає вину, а передбачене ч. 1 ст. 115 КК України покарання йому загрожує тільки у разі визнання його винним за пред`явленим обвинуваченням, якщо сторона обвинувачення доведе його вину.

Зазначає, що під вартою він знаходиться 2 роки 10 місяців, навіть, якщо суд визнає його винним, час попереднього ув`язнення буде зарахований йому з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, і строк покарання, який йому буде необхідно відбути, не може бути мотивом для його уникнення.

Вказує, що він раніше не судимий, його вина не доведена, злочин, у якому його обвинувачують, не скоював, на теперішній час він вже не є військовослужбовцем, оскільки контракт закінчився 15.08.2019 року.

Суд першої інстанції при постановлені ухвали не врахував, що він має постійне місце проживання і реєстрації, позитивні характеристики, міцні соціальні зв`язки, у нього на утриманні є матір похилого віку, яка хворіє на онкологічне захворювання, останнім часом стан її здоров`я різко погіршився, і неповнолітні діти, які потребують батьківської уваги і опіки.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений наполягав на задоволенні його апеляційних вимог, просив скасувати оскаржуване судове рішення і обрати стосовно нього більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, із зазначених в апеляції підстав, вважає, що стосовно нього можливо обрати цілодобовий домашній арешт.

Зазначив, що він знаходиться у зареєстрованому шлюбі, у них всього четверо дітей, на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх синів 2008 і 2012 років, які проживають з дружиною у с. Гереженівка у будинку, який належить йому і дружині, до служби за контрактом він працював неофіційно, займався ремонтами, мати з ними не проживає.

На службі за контрактом він знаходиться з 2016 року, виховуванням дітей займається дружина, а також його мати їй допомагає.

Захисник обвинуваченого Богатченко В.М. підтримала апеляційні вимоги обвинуваченого і просила оскаржувану ухвалу скасувати, обрати її підзахисному запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вважає, що прокурором не надано доказів на підтвердження заявлених ним ризиків, на її думку, ці ризики вже не існують, оскільки судом першої інстанції досліджені всі докази у кримінальному провадженні.

Прокурор в судовому засіданні просив залишити ухвалу суду без змін, вважав доцільним продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_1 та зазначив, що 25.02.2020 року стосовно ОСОБА_1 суд першої інстанції постановив ухвалу, якою продовжив останньому строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор» на 60 днів по 24.04.2020 року включно.

Зазначив, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції втратила закону силу, у кримінальному провадженні суд призначив судову медико-криміналістичну експертизу у Комунальному закладі Дніпропетровського обласного бюро СМЕ Дніпропетровської обласної ради, яка ще не проведена, у зв`язку з чим і була постановлена ухвала суду 25.02.2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді триманні під вартою стосовно ОСОБА_1 . Висновки цієї експертизи мають суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Вважає, що підозра стосовно ОСОБА_1 обґрунтована доказами, які наявні у матеріалах кримінального провадження, на теперішній час останній є військовослужбовцем, наказ про його звільнення відсутній.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і його захисника, які просили задовольнити апеляційні вимоги у повному обсязі, думку прокурора, який не визнав апеляційної скарги, вважав ухвалу суду першої інстанції від 04.02.2020 року законною і обґрунтованою, апеляційну скаргу обвинуваченого просив залишити без задоволення, перевіривши надані матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 , суд врахував тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні особливо тяжкого злочину, яке йому інкримінується, що останній є військовослужбовцем, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що обвинувачений не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора або з`явились якісь нові обставини, що свідчать про необхідність зміни запобіжного заходу, а також те, що обвинувачений тільки при завершенні судового розгляду дав покази стосовно своєї невинуватості у вчиненні злочину, таким чином, суд прийшов до висновку, що існують ризики незаконного впливу на свідків, потерпілого, ухилення від суду, перешкоджання встановленню істини у цьому провадженні.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_1 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, пославшись також і на практику ЄСПЛ.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. ст. 194, 199 КПК продовжуючи строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

4) те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 115 КК України із зібраними у кримінальному провадженні доказами переданий до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області, судове провадження триває.

Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя.

При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій її переслідують та міжнародними контактами.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Так, ОСОБА_1 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, він є військовослужбовцем, опинившись на свободі, буде мати доступ до зброї, згідно конкретних обставин справи, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні інкримінованого злочину у стані алкогольного сп`яніння, під час несення військової служби у військовій частині, із застосуванням автоматичної вогнепальної зброї, закріпленої за ним, обвинувачений не має постійного місця проживання у Донецькій області.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним ризик, який дає достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, перешкоджати встановленню істини у цьому провадженні, оскільки ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину і суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні наведених ризиків.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_1 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_1 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з під варти.

Зазначені обвинуваченим в апеляційній скарзі і при апеляційному розгляді обставини, що він має постійне місце реєстрації і проживання, позитивні характеристики, на його утриманні знаходяться четверо дітей, двоє із яких неповнолітні, 2008 та 2012 років народження, матір похилого віку, хвора на онкологічне захворювання, істотним образом не знижують перелічених ризиків.

Щодо довгої тривалості дії запобіжного заходу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 197 КПК України, строк дії ухвали про продовження строку тримання під вартою складає не більше 60 днів, тобто, щонайменше кожні 60 днів, питання продовження строку тримання під вартою переглядається, кожного разу встановлюється доцільність продовження цього строку.

З урахуванням наданих матеріалів справи і встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає висновок суду про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 на 60 днів правильним, обмеження його права на свободу у цьому випадку є виправданим і необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти його втечі та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали у цьому провадженні колегією суддів не встановлено. Отже, апеляційні вимоги обвинуваченого є необґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Преснякова А.А.

Судді: Бєдєлєв С.І.

Топчій Т.В.