Житомирський апеляційний суд
Категорія ч.1 ст. 115 КК УКраїни Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 20 грудня 2019 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться кримінальне провадження №0003445 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України.
Строки тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 закінчуються 27 грудня 2019 року, однак судове провадження по даному кримінальному провадженню не закінчено.
Згідно ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді триманні під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд продовжити строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , посилаючись на пункти 1,3,5 ст. 177 КПК України.
Потерпілий підтримав клопотання прокурора.
Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_9 , заперечував проти клопотання прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_7 просив суд змінити йому вид запобіжного заходу на домашній арешт.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 20 грудня 2019 року продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2 ст.15 ч.1 ст. 115 КК України, строком на 60 діб, а саме по 17 лютого 2020 року, включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою негайно звільнити з-під варти ОСОБА_7 та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання за адресою АДРЕСА_1 . Посилається на те, що ухвала суду є незаконною, необгрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки ухвала суду про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не містить належних і достатніх мотивів та підстав її постановлення. Окрім того під час розгляду клопотання прокурора було грубо порушено право обвинуваченого на захист. Як вже зазначалося вище клопотання надійшло про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак суд 1-ї інстанції був наділений повноваженнями в рамках розгляду даного клопотання виключно обрання запобіжного заходу, а не на його продовження. Розділом II КПК України унормовано, які заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються та підстави їх застосування. Як убачається з матеріалів справи строк тримання під вартою закінчується 27 грудня 2019 року, розгляд клопотання відбувався 20.12.2019 року тобто за 7 днів до його закінчення тому в суду була відсутня потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії. Вказує, що він не міг прибути на підготовче засідання та брати участь у розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_10 із-за хвороби. Про це він повідомив суд письмовим клопотанням від 20.12.2019 року, яке було направлено з його офіційної електронної пошти на офіційну електронну пошту суду 1-ї інстанції, тому суд зобов`язаний був відкласти розгляд справи на іншу дату та час однак цього не зробив. Натомість з власної ініціативи залучив іншого захисника при цьому будь-якого процесуального рішення, як це вимагається ч.2 ст. 49 КПК України, не виніс, про що свідчить відсутність такої ухвали в єдиному реєстрі судових рішень. Отже судом першої інстанції допущено ряд грубих порушень, що в свою чергу призвели до ухвалення неправильного рішення. На спростування доводів прокурора надав докази, що доводять відсутність будь-яких ризиків в даному кримінальному провадженні, а саме: ОСОБА_7 одружений, має на утриманні малолітню дитину, яка потребу стороннього догляду, має постійне місце проживання, характеризується позитивно з місця роботи місця фактичного проживання, та місця реєстрації. ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності або будь-якої іншої юридичної відповідальності не притягувався. ОСОБА_7 має хворобу та рекомендації лікаря до госпіталізацій. З рештою відсутність ризиків підтверджується і самим ставленням ОСОБА_7 до вчиненого ним злочину. З обвинувального акту відносно ОСОБА_7 вбачається, шо на досудовому слідстві він активно сприяв розкриттю злочину, і це визнане обставиною, яка пом`якшує покарання. На противагу доводам захисту сторона обвинувачення не надала жодного доказу, який би спростовував ці доводи та/або підтверджував наявність певних ризиків в розумінні ст. 177 КПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду Захисник підтримав доводи та пояснення, зазначені в апеляційній скарзі, додатково пояснивши, що не заперечує проти застосування до обвинуваченого домашнього арешту, у зв`язку з чим і просив в апеляційній скарзі звільнити його з-під варти в залу суду та доставити його до місця проживання, а також посилався на те, що захисник ОСОБА_9 надавав невідповідну правову допомогу при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_7 у повному обсязі підтримав доводи та пояснення свого захисника.

Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши про обгрунтованість та законність ухвали суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення та доводи учасників апеляційного розгляду, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, та вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так згідно положень ст. 315 КПК України суд під час підготовчого судового засідання за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змініти чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Разом з тим положеннями ч.3 ст. 331 даного Кодексу визначено, що під час судового розгляду незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
При цьому згідно ч.2 даної норми вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Щодо підстав та мети продовження строку тримання під вартою обвинуваченого , положеннями ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Частиною 1 даної норми передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому з положень ст.194 КПК України вбачається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч.5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку передбаченому КПК України.

Частиною 3 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених в ст. 184 КПК України, повинно містити:1) виклад обставин які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Згідно ж ч.5 зазначеної норми, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Проаналізувавши зазначені вище положення Закону, матеріали провадження, долучені до клопотання прокурора, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , та судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано, та рішення суду про задоволення клопотання є законним та обгрунтвованим.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість як застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і його продовження.

Оскільки судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на час постановлення оскаржуваної ухвали завершено не було, кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження в суді, і строк дії попередньої ухвали суду про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України щодо ОСОБА_7 , спливав, і відсутні будь-які дані про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливого впливу на потерпілого та свідків, які ще не допитані судом, продовження протиправної поведінки та переховування від суду , встановлених раніше, та про наявність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та продовження строку тримання обвинуваченого під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та забезпечення його належної процесуальної поведінки, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор у клопотанні та в судовому засіданні, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, визначені раніше та наведені в оскаржуваній ухвалі, не зменшилися.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що сторона обвинувачення не підтвердила належними доказами тверджень щодо ризиків, які на думку захисту є абстрактними припущеннями, є безпідставними та з огляду на стадію розгляду кримінального провадження передчасними.

Не знайшли свого підтвердження також і посилання апелянта на те, що суд при розгляді клопотання прокурора з огляду на стадію судового провадження повинен був керуватися виключно положеннями ст.ст. 314, 315 КПК України, і не міг керуватися положеннями ст. 331 КПК України, а тому безпідставно продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому, хоча у відповідності до положень ст.ст. 314, 315 КПК України міг лише обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, вийшовши таким чином за межі своїх повноважень.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.3 ст. 315 даного Кодексу дійсно зазначено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Разом з тим тією ж нормою зазначено, що при розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу, та за відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Таким чином , розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, раніше обраного обвинуваченому як на досудового розслідуванні, так і в попередньому підготовчому судовому засіданні, судом лише додатково було забезпечено дотримання прав обвинуваченого щодо перевірки обгрунтованості тримання його під вартою саме в межах строків, передбачених главою 18 розділу II КПК України. Посилання суду на положення ст. 331 КПК України, які не суперечать наведеним вище нормами, не може бути підставою для скасування ухвали суду та ствердження про її незаконність.

Безпідставними також є доводи захисника про те, що судом при вирішенні питання про продовження тримання обвинуваченого під вартою не враховано стан його здоров`я, оскільки в матеріалах судового провадження відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах попереднього ув`язнення. Дійсно з матеріалів, наданих стороною захисту вбачається, що обвинувачений має захворювання, яке потребує лікування, має постійне місце проживання в орендованій квартирі, має дитину, яка також потребує лікування та стороннього догляду, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, однак зазначені обставини не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу обвинуваченому з огляду на наявність вищезазначених ризиків та неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що захисник за станом здоров`я не міг з`явитися на розгляд вказаного клопотання, і проведення розгляду клопотання прокурора з призначенням його підзахисному захисника на одну окрему процесуальну дію, було безпідставним, оскільки строк дії попередньої ухвали про тримання його під вартою спливав лише через 7 днів, в зв`язку з чим судом було грубо порушено право обвинуваченого на захист, не можна вважати в даному випадку з урахуванням обставин даного провадження, грубим порушенням його права на захист. Клопотання прокурора підлягало розгляду в межах строку дії попередньої ухвали, при цьому захисником було надано заяву про відкладання судового засідання у зв`язку з його перебуванням на лікуванні без визначення дати його закінчення,, тому судом у відповідно до положень ст.ст. 49, 53 КПК України цілком обгрунтовано було визначено розгляд такого клопотання як невідкладну процесуальну дію та призначено для її проведення та забезпечення права на захист обвинуваченого при цьому іншого захисника.

При цьому доводи апеляційної скарги про відсутність ухвали суду про призначення захисника та відсутність доручення центру з надання правової допомоги є безпідставними, оскільки з метою перевірки доводів апеляційної скарги на запит апеляційного суду Корольовським районнимм судом м.Житомира було надано копію ухвали від 20.12.2019 року про призначення захисника ОСОБА_7 та копію доручення регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про призначення захисника ОСОБА_7 для участі в окремій процесуальній дії в суді. При цьому відсутність даної ухвали в ЄДРСР не може свідчити про відсутність такої ухвали взагалі, тим біль, що про постановлення такої узвали йдеться в журналі судового засідання.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із звільненням обвинуваченого з-під варти, визначенням йому іншого, більш м`якого запобіжного заходу, з огляду також на стадію судового провадження, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 20 грудня 2019 року про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17 лютого 2020 включно, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: