Справа № 215/4421/19
1-в/215/34/20
У Х В А Л А

Іменем України

28 лютого 2020 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 в м.Кривому Розі, в режимі відео конференції з ДУ «Криворізька УВП №3», клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Горлівки Донецької області, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, перебуваючого в ДУ Криворізька УВП №3, про вирішення питання пов`язаного з виконанням вироку,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4
засуджений ОСОБА_3

захисник засудженого ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:
До Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 , в якому він просить суд пом`якшити йому міру покарання з довічного позбавлення волі, на встановлення визначеного строку відбування покарання мотивуючи тим, що вироком апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року його було засуджено та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. На даний час він відбув 20 років призначеного покарання, вважає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для довічного позбавлення його волі, так як це суперечить ст.3 Конвенці, зокрема рішенню ЄСПЛ по у справі «Петухов проти України» від 12.03.2019, де зазначено, що довічне позбавлення волі в Україні, яке не передбачає можливості звільнення, є прямим порушенням ст.3 Європейської конвенції з прав людини і само по собі є катуванням. Тобто, Європейським судом з прав людини, виходячи з рішення «Петухов проти України», встановлено, що заявник всі 25 років знаходиться і продовжує знаходитися в умовах катування, що прямо заборонено як Європейською конвенцією з прав людини, так і Конституцією України. ЄСПЛ в своєму рішенні «Петухов проти України №2» встановив, що Україною порушено ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року в частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання. Суд прямо зобов`язав Україну реформувати систему перегляду довічного ув`язнення. Крім того, на даний момент вже відпала пенологічна необхідність (тобто викликана інтересами виправлення засудженого, запобігання новим злочинам) у саме довічному позбавленні волі, оскільки за 25 років позбавлення волі, які відбув заявник він став зовсім іншою людиною - з іншим життєвим досвідом, з іншою психологією, поглядом на світ. Зараз йому 51 рік, за цей період він виніс багато страждань, обмежень, багато переосмислив - він виправився, і тому немає необхідності позбавляти його волі далі - до біологічної смерті. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи до кінця невизначеність в державі всіх питань, пов`язаних з довічним позбавленням волі, велику кількість скарг на Україну у цьому питанні, невдосконалість, однобічність, українського варіанту довічного позбавлення волі, застосування якого вже само по собі визнано катуванням Європейським судом з прав людини, керуючись КПК України, практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішеннями ЄСПЛ по справі «Петухов проти України» від 12.03.2019, ст. 9, 28 Конституції України, просив суд встановити визначений строк відбування покарання.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотанняи. Зазначив, що чинним законодавством не передбачено можливості дострокового звільнення, або встановлення строку та умов дострокового звільнення до довічно засуджених.
Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.
ОСОБА_3 засуджений вироком апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року за п.п. 1,6,12,13 ч.2 ст.115 , ч.4 ст.187 КК України, на підставі ст.70 КК України остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацєю майна. Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України вирок апеляційного суду Донецької області від 06 грудня 2002 року залишено без змін.
Згідно з п.2 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Відповідно до положень ст.51 КК України «позбавлення волі на певний строк» та довічне позбавлення волі є різними видами покарання.
Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Зі змісту ст.81 КК України вбачається, що обов`язковою умовою для можливості звільнення засуджених від відбування покарання умовно-достроково є фактичне відбуття ними певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненого ними злочину. При цьому, вказаними положеннями не передбачено який строк слід відбути засудженим до довічного позбавлення волі для можливості умовно-дострокового звільнення їх від подальшого відбуття покарання. Таким чином, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Разом з тим, законодавствов України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні, становить 20-25 років.
Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений до довічного позбавлення волі після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Відповідно до ст.87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Посилання засудженого ОСОБА_3 та його захисника на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України - 2», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд відхиляє у зв`язку з наступним.
В пункті 193 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», cуд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
В пункті 194 вищезазначеного рішення, суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
В ст.75 Конституції України закріплено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої належить в тому числі й прийняття законів (ст.85 КУ).
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам, тому суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що на даний час законодавством України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, суд приходить до переконливого висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про встановлення визначеного строку позбавлення волі для подальшого умовно дострокового звільнення на підставі ст.3 Європейської конвенції з прав людини 1950 року і практики Європейського суду з прав людини, ст.9, 28 Конституції України необхідно відмовити.
Керуючись ст.81 КК України, ст.ст.371, 372, 376, 392, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення визначеного строку позбавлення волі - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: