Дата документу 18.02.2020 Справа № 314/2818/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/417/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/2818/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 08.06.2006 року Апеляційним судом Запорізької області за пп. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі, на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого, який відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким позбавлення волі до п`ятнадцяти років.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що вимога засудженого про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та не відноситься до компетенції суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі засуджений вважає, що ухвала винесена з порушенням вимог ст. 370 КПК України і тому підлягає скасуванню. Зазначає, що, звернувшись із клопотанням до суду першої інстанції, він порушував питання про визнання судом його прав людини та громадянина, передбачених ст. 3 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 28 Конституції України, оскільки вважає себе жертвою жорстокого, нелюдського або такого, що принижує його гідність покарання, а саме покарання у виді довічного позбавлення волі. Вважає, що заміна невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, а саме позбавленням волі на строк 15 років, яке є альтернативою, передбачене санкцією ст. 115 КК України, відповідає положенням ст. 3 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 28 Конституції України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, відсутність можливості заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк є порушенням Європейської конвенції з прав людини. Зазначає, що протягом усього часу відбутого ним строку покарання він характеризується позитивно і жодного разу не вчиняв ніяких суттєвих правопорушень. Також звертає увагу на той факт, що після відбуття ним 10 років покарання він одружився та через 2 роки у них з дружиною народилася донька, якій на даний момент 2 роки 8 місяців, тому просить врахувати ці обставини, оскільки його родина потребує підтримки.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою замінити йому невідбуту частину покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, а саме позбавленням волі на строк 15 років.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до вимог ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можлива за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Згідно матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2006 року ОСОБА_7 засуджено за пп. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі. Строк відбування покарання вирішено рахувати з 17 січня 2006 року. Ухвалою Верховного суду України від 21 вересня 2006 року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 08 червня 2006 року залишено без змін. Вирок суду набрав законної сили 21 вересня 2006 року.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, а також заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, оскільки така процедура не передбачена законодавством України у сфері кримінальної юстиції.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки районного суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення.

Доводи апелянта про неправильне застосування районним судом норм матеріального права є особистою думкою засудженого, яка є помилковою, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що апелянт не навів конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів, а лише обмежився перерахунком та декларуванням міжнародних норм права. Такі твердження носять абстрактний характер та не ґрунтуються на засадах національного законодавства.

З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Такий механізм звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_7 є передчасним, оскільки на теперішній час не може бути вирішене судами за відсутності законодавчо встановленого механізму щодо вирішення такого роду питань.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого, який відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4