ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4217/18 Номер провадження 11-кп/814/148/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження в режимі відеоконференції №0000768 від 15.03.2018 за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.12.2018,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької обл., українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України i призначено йому покарання у виді 4-х років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від призначеного судом покарання звільнено з випробувальним строком на 2 роки.

Відповідно до вимог ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільні позови прокурора в інтересах держави в особі Фінансового управління виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишено без розгляду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду , завдану злочином у розмірі 6300 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди 70000 грн, а усього 76300 грн.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_11 в частині стягнення матеріальної шкоди , а саме витрат на репетиторів у розмірі 2 000 грн, витрат на демонтаж апарату фіксації та лікування у розмірі 16840 грн . відмовлено за необґрунтованістю.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_11 в частині відшкодування втраченої заробітної плати її матері, ОСОБА_12 внаслідок вимушеної відпустки без збереження заробітної плати у розмірі 9895, 55 грн. залишено без розгляду.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави відповідно до вимог ч.2 ст. 124 КПК України процесуальні витрати, пов`язані із проведенням по справі судово- автотехнічної експертизи у сумі 1188 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 15.03.2018 приблизно о 20 год.00 хв., керуючи автомобілем марки «ЗАЗ 1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі сторони вул. Воїнів Інтернаціоналістів в напрямку вул. Героїв України м.Кременчук Полтавської обл. В цей же час на проїзну частину проспекту Лесі Українки м. Кременчук вийшла пішохід ОСОБА_10 , яка почала перетинати дорогу по нерегульованому пішохідному переходу, зі сторони будинку №35 в напрямку будинку №54-А, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «ЗАЗ 1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Водій автомобіля марки «ЗАЗ 1102», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , не враховуючи зупинку перед дорожньою розміткою нерегульованого пішохідного переходу на сусідній - правій смузі руху автомобіля «BMW - Х5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не зменшивши швидкість та не зупинивши свій транспортний засіб перед нерегульованим пішохідним переходом, тим самим, порушивши вимоги п.п. 18.1, 18.4 «Правил дорожнього руху України», виїхав на пішохідний перехід та допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 .

В результаті наїзду потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент спричинення.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, та через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави в особі Фінансового управління Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в місцевий бюджет м. Кременчук кошти витрачені на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_10 від злочину в сумі 6129 грн. та 8994 грн. 11 коп.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно, не вмотивовано, не обґрунтовано не призначив ОСОБА_7 додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку апелянта обвинуваченому необхідно призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, оскільки він вчинив тяжкий злочин на пішохідному переході, шкоду відшкодував частково, а також ОСОБА_7 не працює в сфері, де йому потрібне посвідчення водія.

Крім того, апелянт вважає, що судом безпідставно залишено без розгляду цивільні позови прокурора, оскільки положеннями КПК, ЦК та Законом України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора подавати цивільні позови в інтересах держави під час розгляду кримінального провадження.

У запереченнях, поданих на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , посилаючись на те, що вирок суду є законним і обґрунтованим, просить залишити вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: прокурора, який не підтримав подану апеляційну скаргу прокурором ОСОБА_9 , оскільки останній, ставлячи вимогу про ухвалення нового вироку, не навів мотивів призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання і ставлячи вимогу про звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання, прокурор не конкретизував від якого покарання необхідно звільнити ОСОБА_7 , обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги, поданої прокурором і просили врахувати, що станом на день розгляду апеляційної скарги потерпілій за спричинену шкоду додатково сплачено кошти, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за який засуджено ОСОБА_7 за обставин встановлених судом, ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Разом з тим, рішення суду про необхідність залишення без розгляду цивільних позовів заявлених прокурором, не ґрунтується на нормах закону.

За змістом статей 129, 326 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Суд залишає позов без розгляду у разі виправдання обвинуваченого або якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник.

З огляду на те, що щодо ОСОБА_7 суд ухвалив обвинувальний вирок, апеляційні вимоги щодо залишення цивільних позовів без розгляду суперечать змісту кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

Відповідно до положень п.1, п.6 ст. 23 Закон України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом.

Проте, що прокурор наділений правом звертатись з позовом про стягнення витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину вказує й чинна Постанова Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995, № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат».

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для здійснення ним інтересів держави в суді, колегія суддів, вважає неспроможними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що :

- ОСОБА_14 з 15.03.2018 перебувала у відділенні ВАЗлІТ, 16.03.2018 переведена до травматологічного відділення Лікарні інтенсивного лікування «Кременчуцька» м. Кременчука і перебувала до 20.03.2018, де згідно довідки директора Комунального некомерційного медичного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування «Кременчуцька» витрачені на лікування 6129 грн. (а.с. 12-13);

- ОСОБА_14 з 20.03.2018 перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Кременчуцької міської дитячої лікарні, де згідно довідки в.о. заступника директора Комунального некомерційного медичного підприємства «Кременчуцька міська дитяча лікарня» затрачено на лікування 8994 грн. 11 коп. (а.с.18)

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» №11 від 07.07.1995 питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16.07.1993.

Зокрема, як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка-розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 89 Бюджетного кодексу України, до видатків, які здійснюються з районних бюджетів, належать видатки на амбулаторно-поліклінічну та стаціонарну допомогу.

Оскільки фінансування лікарень здійснюється за рахунок бюджетних коштів, тим самим діями ОСОБА_7 спричинено шкоду державним інтересам, а тому у прокурора були підстави для звернення до суду в межах своєї компетенції, відповідно до ст. 23 Закон України «Про прокуратуру», ч. 3 ст. 128 КПК України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевим судом безпідставно залишено без розгляду цивільні позови прокурора, а тому доводи апеляції прокурора в цій частині, є обґрунтованими.

Оскільки розгляд провадження в частині вирішення цивільних позовів проведений з істотним порушенням кримінального процесуального закону, то вирок суду в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню з призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а апеляція прокурора у цій частині задоволенню.

Доводи прокурора щодо безпідставного, як на його думку, не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, колегія суддів вважає непереконливими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» і врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, стан здоров`я обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, думку потерпілої ОСОБА_10 , законного представника потерпілої ОСОБА_12 , представника потерпілої ОСОБА_15 , які на суворому покаранні не наполягали, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій і відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає право суду залежно від обставин, що мають значення, як призначити, так і не призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Міркування, наведені судом першої інстанції на підтвердження своїх висновків щодо не призначення додаткового покарання, належним чином умотивовані з посиланням на те, що ОСОБА_7 уперше вчинено тяжкий злочин по необережності, обвинувачений під час вчинення злочину не знаходився в стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, потерпіла ОСОБА_10 просила суд не позбавляти права керування транспортними засобами обвинуваченого ОСОБА_7 .
Обговорюючи правильність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та звільнення його від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку не у мінімальних межах, колегія суддів окрім врахованого судом враховує, що після ухвалення оскаржуваного вироку відшкодовано обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_12 54 219,29 згідно наданих суду апеляційної інстанції банківських чеків (квитанцій) на суму 49 219,29 грн. і розписки потерпілою ОСОБА_12 про відшкодування їй обвинуваченим 5000 грн. і висновок органу пробації про можливість застосування при призначенні ОСОБА_7 покарання ст. 75 КК України, оскільки існує низький ризик вчинення повторного злочину.

При цьому слід наголосити, що вимоги прокурора про призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання та встановлення іспитового строку у максимальних межах, жодним чином не обґрунтовано в апеляційній скарзі та не підтримано прокурором в суді апеляційної інстанції.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України є не мінімальним, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, підстави для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання та встановлення ОСОБА_7 іспитового строку у максимальних межах відсутні.

Отже, апеляційна скарга прокурора щодо призначення більш суворого основного покарання та призначення додаткового покарання і встановлення іспитового строку у максимальних межах, задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 412 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.12.2018 щодо ОСОБА_7 змінити.

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.12.2018 щодо ОСОБА_7 в частині залишення без розгляду цивільних позовів прокурора скасувати та направити цивільні позови прокурора до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
В частині скасування вироку щодо вирішення цивільних позовів та призначення у цій частині нового судового розгляду ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4