Справа № 755/248/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" липня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0007692 від 14.09.2019 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, освіта середня загальна, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 13.09.2019 близько 13 години 45 хвилин, зайшов до продуктового магазину «Коло» ТОВ «Арітейл» (), який розташований за адресою: м.Київ, бул.Перова, 10-А.

Перебуваючи в торговому залі зазначеного магазину, у ОСОБА_4 , виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення товару, що належить ТОВ «Арітейл» , а саме гумки жувальної «Orbit Весела лохнина» 14 г., 49 одиниць, закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп.

В подальшому реалізовуючи свій злочинний, умисел спрямований на повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , взяв зі стелажу два блоки жувальних гумок «Orbit Весела лохнина» 14 г., 49 одиниць, загальною вартістю 438 грн. 06 коп. після чого поклав весь перерахований товр до своєї куртки.

Після цього, його незаконні дії, направлені на заволодіння чужим майном були помічені касиром зазначеного магазину ОСОБА_5 , яка почала бігти та кричати ОСОБА_4 , однак останній. доводячи свій злочинний намір до кінця. вибіг з викраденим майном з приміщення магазину, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_4 завдав ТОВ «Арітейл» матеріального збитку на загальну суму 438 грн. 06 коп.

Крім того, ОСОБА_4 19.11.2019 близько 18 год. 50 хв., зайшов до продуктового магазину «Коло», ТОВ «Арітейл», , який розташований за адресою м. Київ пр-т. Соборності 30.

Перебуваючи в торговому залі зазначеного магазину, у ОСОБА_4 , виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення товару, що належить ТОВ «Арітейл», а саме гумки жувальної «Orbit Winterfresh» 13, 6 г., 2 одиниці, закупівельна вартість за одиницю товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Orbit Соковитий кавун» 14 г.,21 одиниця, закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Orbit Полуниця-банан» 14 г., 8 одиниць, закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Оrbit весела лохина» 14 г.,11 одиниць закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп.
У подальшому, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне повторне викрадення чужого майна, коли касир розраховувався з іншим покупцем, та візуально не спостерігала за ОСОБА_4 , останній взяв зі стелажу два блоки жувальних гумок, серед яких «Orbit Winterfresh» 13, 6 г., 2 одиниці, закупівельна вартість за одиницю товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Orbit Соковитий кавун» 14 г., 21 одиниця, закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Orbit Полуниця-банан» 14 г., 8 одиниць, закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп., гумки жувальної «Оrbit весела лохина» 14 г.,11 одиниць закупівельна вартість одиниці товару 8 грн. 94 коп.
Після чого ОСОБА_4 вийшов з торгівельної зали магазину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Своїми діями ОСОБА_4 завдав ТОВ «Арітейл» матеріального збитку на загальну суму 375 грн. 48 коп.

Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, надав покази, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.
Так, він же указав, що дійсно за наведеного алгоритму дій учинив крадіжку та грабіж.
Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень просив Суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цих діянь, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі№ 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом визначення обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб; грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Саму вартість майна за епізодом крадіжки установлено, як дійсну у порядку окресленому ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно.

Його ж дії, у руслі позиції висловленої у т.ч. в постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 10 липня 2018 року у справі № 545/3663/16-к та положень пункту 3 ПП ВСУ від 04.06.2010 N 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», що для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин, та ураховуючи відомості кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0007772 відносно нього, де йому висунуто обвинувачення за ч. 1 ст. 185 КК України (за епізодом від 12.09.20), та яке на цей час розглядається Дніпровським районним судом м. Києва, кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України, так як він повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами/

Так, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак знаходиться на обліку з 11.02.2017 у лікарня-нарколога з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності (відповідно до висновку ОП ККС ВС від 22.10.2019 у справі № 213/1425/17 сам собою факт перебування особи на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» не може свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а отже і про обов`язковість участі захисника в аспекті п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК, а при здійсненні судового провадження питання про залучення захисника необхідно вирішувати виходячи з конкретних обставин справи з урахуванням установлених характеру розладів, психічного або соматичного стану здоров`я особи, особливостей її поведінки, стилю комунікації з оточуючими тощо, відповідно за даних обставин, з урахуванням поведінки обвинуваченого на момент вчинення злочину та розгляду цього кримінального провадження, судом не виявлено відомостей, які б слугували достатніми підставами ставити під сумнів здатність обвинуваченого повною мірою реалізувати свої права, тому у цьому випадку були відсутні передумови обов`язкової участі захисника); має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий, наявність на утриманні членів сім`ї які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність претензій матеріального характеру у ТОВ, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статей 185, 186 КК України із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 70 наведеного Кодексу, у виді позбавлення волі, зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання:

? за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

? за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Речові докази: компакт-диски з відеозаписом залишити у матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я О. Бірса