Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення,
встановив:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Мотивуючи своє рішення суд зазначив, що виходячи з того, що суд, як орган судової влади, відповідно до вимог ст. 6 Конституції України, зобов`язаний здійснювати свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України, з урахуванням того, що неможливо у визначений законодавством спосіб встановити факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, законних підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого немає.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що судом під час постановлення ухвали було порушено норми КПК України, просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 13.04.1999, Київським міським судом ОСОБА_8 призначено покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна.

28.10.1999, Верховним Судом України, касаційна скарга ОСОБА_8 залишена без задоволення, а рішення першої інстанції без змін.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

22.08.2000, Київський міський суд визнав ОСОБА_8 засудженим на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

На його думку призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, застосовано до нього незаконно, оскільки таке покарання не було передбачене за злочин за який він засуджений. Суд вправі був, у зв`язку з визнанням не конституційними положень закону, які передбачають смертну кару, застосувати до нього лише строкове позбавлення волі.

Також, посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, вказує на прогалину в законодавстві України, яка є наслідком порушення прав осіб, засуджених до довічного позбавлених волі на перегляд щодо них покарання та можливості подальшого звільнення, а тому просить скасувати ухвалу Богунського районного суду та постановити нову якою застосувати до ОСОБА_8 умовно-дострокове звільнення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з прийнятим рішенням, і як вбачається зі змісту апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу суду та задовольнити його клопотання про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

На обґрунтування своєї апеляційної скарги про незаконне застосування щодо нього покарання у виді довічного позбавлення волі наводить доводи, що аналогічні апеляційній скарзі захисника.

Вважає, що Київським міським судом 13.04.1999 винесено неправосудне рішення в частині призначення покарання у виді смертної кари, оскільки в порушення вимог ст. 6, 7-1 39 КК України, Конституції України, норм КПК України, на час вчинення злочинів та постановлення вироку таке покарання не діяло та не могло бути застосоване, що потягнуло за собою прийняття неправосудних рішень в частині призначенняо та заміни основного покарання під час винесення судами ухвал від 28.10.1999 та 22.08.2000.

Вказує, що суд повинен був призначити йому покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років, а не довічне позбавлення волі.

Крім того, посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, засуджений стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення клопотання про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення, оскільки він повністю визнає вину у вчиненому злочині, розкаюється, більше 21 року перебуває у місцях позбавлення волі, хворіє, одружений, є батьком, є собою похилого віку, а тому на теперішній час відсутні будь-які підстави для подальшого його утримання в місцях позбавлення волі.
Вважає, що має право на перегляд вироку в частині призначеного покарання. Вказує, що як особа, що засуджена до довічного позбавлення волі, має право на реальну перспективу звільнення від призначеного покарання і повернення у суспільство.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора, щодо доводів апеляційних скарг перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 засуджений вироком Київського міського суду від 13.04.1999 за ст. 191, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 165, ч. 3 ст. 168, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ст. 93 п.п. «а», «г», «ж», «з», «і», 42 КК України до смертної кари з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 5 років.
Ухвалою Верховного Суду України від 28.10.1999 вирок Київського міського суду від 13.04.1999 щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 вирок суду від 13.04.1999 щодо ОСОБА_8 приведено у відповідність до вимог Закону та ухвалено вважати останнього засудженим за п.п. «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України на довічне позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів вважати ОСОБА_8 остаточно засудженим за ст. 191, ч. 2 ст. 206, ч. 2 ст.17, ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 165, ч. 3 ст. 168, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 1, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, п.п.«а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 5 років.
Засуджений відбуває покарання з 19 липня 1997 року.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати зокрема питання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачена ст.81 КК України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, законодавством України не передбачена.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі не тільки можуть мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

З наведеного слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

У зв`язку з цим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування щодо нього умовно-дострокового звільнення.

Також, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника про неправосудність прийнятих щодо ОСОБА_8 судових рішень, які набрали законної сили, за якими йому було призначено вид покарання - довічне позбавлення волі є неспроможними.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 21 КПК України вирок суду, що набрав законної сили є обов`язковим та підлягає безумовному виконанню на всій території України. В порядку визначеному розділом VIII КК України суд не наділений правом щодо перевірки законності та обґрунтованості прийнятих судових рішень які набрали законної сили, а лише вирішує питання що пов`язані з виконанням цих вироків.

За таких обставин підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 13 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: