ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/87/20 Справа № 203/2479/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 на виправдувальний вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001553 відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград, громадянина України, українця, освіта неповна середня, неодруженого, непрацюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 13 квітня 2011 року Дзержинським районним судом м. Кривий Ріг Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи.
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, та виправдано його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України - не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 , у вигляді особистого зобов`язання, - скасовано.
Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 29 січня 2016 року згідно Постанови Солонянського районному суду Дніпропетровської області ОСОБА_8 встановлено адміністративний нагляд строком на два роки та на нього покладено наступні обмеження: заборона виходу з будинку (квартири) з 22 години 00 хвилин до 5 години 00 хвилин ранку, заборона відвідувати місця продажу спиртних напоїв на розлив.
Після звільнення з місця позбавлення волі по відбутті строку покарання прибув до місця мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . 08 лютого 2016 року став на облік як адміністративний піднаглядний в Ленінському ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, де був повідомлений про обмеження, встановлені адміністративним наглядом, та про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду, передбачену ст. 395 КК України.
28 березня 2016 року згідно поданої заяви ОСОБА_8 змінив місце свого проживання на АДРЕСА_1 . Однак, в подальшому ОСОБА_8 , порушуючи встановлені адміністративним наглядом стосовно нього обмеження, з 07 травня 2016 року, діючи умисно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, самовільно залишив місце свого проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, про що не повідомив відповідним органам поліції, що здійснюють адміністративний нагляд, в результаті чого був відсутній за місцем свого проживання в нічний час та переховувався від працівників органів внутрішніх справ.
Дії ОСОБА_8 було кваліфіковано за ст. 395 КК України, як порушення правил адміністративного нагляду.
Суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 дійшов висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів того, що ОСОБА_8 порушив правила адміністративного нагляду, тобто самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, за що передбачена відповідальність відповідно до ст. 395 КК України, а тому дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, і як наслідок ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КПК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 2 місяці.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги сторона обвинувачення посилається на те, що ухвалюючи виправдувальний вирок, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки тим обставинам, що під час допиту обвинуваченого, ОСОБА_8 надав свідчення, що 03 травня 2016 року він посварився зі своєю співмешканкою, після чого зібрав речі та направився на вокзал, щоб поїхати до батька, після чого, вранці 04 травня 2016 року ОСОБА_8 виїхав з м. Дніпропетровськ до м. Кривий Ріг, в той час, як строк довідки в обвинуваченого закінчувався лише 05 травня 2016 року.
Наразі будь-кому із співробітників Центрального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про виїзд до іншого населеного пункту обвинувачений не повідомляв, що підтверджується показами свідків обвинувачення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та не заперечується самим обвинуваченим.
Прокурор зазначає, що суд у порушення вимог ККПК України взагалі не надав оцінки показанням вказаних свідків, при винесенні виправдувального вироку, не зазначив мотивів, з яких він відкидає надані свідками обвинувачення та надав оцінку тільки показанням чотирьох свідків обвинувачення, ігноруючи при цьому показання інших свідків.
Так, суд не надав оцінку свідченням ОСОБА_10 , яка повідомила суду, що ОСОБА_8 з`являвся до неї до Центрального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та був ознайомлений із обов`язками піднаглядного, а саме зі ст. 187 КУпАП, ст. 395 КК України та Інструкцією «Про організацію здійснення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі» затвердженого наказом Міністерством внутрішніх справ України та Державним департаментом України з питань виконання покарань №1303/203 від 03 листопада 2003 року. Співробітниками поліції було здійснено неодноразові виїзди до обвинуваченого за місцем його мешкання, та під час проведених перевірок останній був відступній. Правила переведення ОСОБА_8 були відомі, оскільки він вже переводився з Ленінського РВ до Центрального ВП.
Свідчення ОСОБА_14 суд також залишив без надання будь-якої оцінки, який в свою чергу пояснив, що працює інспектором в Дніпровському ВП ДПВ ГУНП в Дніпропетрвоській області та повідомляв обвинуваченому ОСОБА_8 засоби зв`язку за якими останній може звертатись до співробітників поліції, надав ОСОБА_8 свій номер телефону та телефон ОСОБА_10 , після чого обвинувачений записав всі ці номери до свого телефону.
Також, сторона обвинувачення звертає в своїй скарзі увагу на те, що відносно ОСОБА_8 було складено адміністративний протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 186 КУпАП. Наразі даний випадок є непоодиноким, та відносно нього протоколи за вказаною статтею вже складались, коли він перебував на обліку в Ленінському відділі поліції, що свідчить про системний характер його дій і цілеспрямованість на порушення встановлених правил та обов`язків, які покладаються на піднаглядних осіб, відповідно до Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі».
Враховуючи вищевказані обставини у сукупності, на думку прокурора, висновки суду про те, що свідки обвинувачення лише підтверджують той факт, що всі зазначені дії ОСОБА_8 вказують лише на те, що останній ніяким чином не намагався ухилитись від адміністративного нагляду треба оцінювати критично, оскільки де не відповідає фактичним обставинам справи.
Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з мотивів і підстав, викладених в ній.
Захисник та обвинувачений проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували, посилались на її безпідставність та необґрунтованість, просили залишити виправдувальний вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Суворе додержання положень КПК України під час здійснення процесуальних дій в кримінальному провадженні є прямим обов`язком суду, керівника органу досудового розслідування, слідчого, прокурора, оперативного співробітника під час вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 38 КПК України, досудове розслідування здійснюють слідчі органу досудового розслідування одноособово або слідчою групою.
Орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
За ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Положеннями ст. ст. 91, 92 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання тощо.
Обов`язок доказування вказаних обставин покладається на слідчого, прокурора.
Відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, який додано до обвинувального акту щодо ОСОБА_8 і міститься в матеріалах кримінального провадження, як докази вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, сторона обвинувачення надала наступні докази.
Покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .
Вказані свідки були допитані в судовому засіданні у відповідності до вимог ст. 23 КПК України.
При цьому, покази свідка ОСОБА_22 не містять будь-яких даних стосовно обставин інкримінованого ОСОБА_8 злочину, а зводяться лише до того, що останній раніше перебував на обліку в Новокадацькому ВП, був ознайомлений з порядком адміністративного нагляду, мав одне порушення, після чого знявся з обліку та переїхав на АДРЕСА_1 , де проживав тимчасово зі своєю співмешканкою.
За час перебування на обліку в Новокодацькому НП характеризувався позитивно.
Покази свідка ОСОБА_23 є аналогічними показам свідка ОСОБА_22 .
Показання свідка ОСОБА_19 зводяться лише до того, що обвинувачений дійсно знаходиться під адміністративним наглядом, зі своєю співмешканкою більше не проживає і переїхав проживати до свого батька в м. Кривий Ріг, що підтвердилось в ході телефонної розмови інспектора з батьком обвинуваченого, контактний номер якого надала колишня співмешканка обвинуваченого. Встановлено, що батько обвинуваченого хворий та потребує нагляду. Будь-яких фактів стосовно того, що переїзд ОСОБА_8 мав умисел ухилитися від адміністративного нагляду покази свідка ОСОБА_19 не містять.
Із показів свідка ОСОБА_10 лише вбачається, що вона працює в Центральному ВП відповідальним інспектором за раніше засуджених осіб, які відбували покарання у виді позбавлення волі. На обліку у неї перебував адміністративно піднаглядний ОСОБА_8 , на якого відповідно до постанови Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року було покладено такі обмеження, як заборона виходу з будинку (квартири) з 22:00 хвилин до 05:00 хвилин ранку, заборона відвідувати місця продажу спиртних напоїв на розлив. ОСОБА_8 був ознайомлений із порядком адміністративного нагляду, його обов`язками та наслідками порушень, передбачених ст. 187 КУпАП та ст. 395 КК України. Свідок підтвердила, що співробітники поліції неодноразово здійснювали перевірку виконання ОСОБА_8 обов`язку не виходити з будинку (квартири) з 22:00 години по 05:00 годин та не відвідувати місця продажу спиртних напоїв на розлив, але не змогла суду пояснити, які саме співробітники поліції виконували дану перевірку, на підставі чого та коли саме це робили.
Таким чином, на думку свідка ОСОБА_10 , було встановлено, що ОСОБА_8 ухиляється від адміністративного нагляду, а тому слідчим було порушено кримінальне провадження за ст. 395 КК України.
Надалі свідок ОСОБА_10 пояснила суду першої інстанції порядок переведення адміністративно піднаглядних з одного відділу поліції до іншого та пояснила, що ОСОБА_8 знав порядок переведення, оскільки раніше вже переводився з Ленінського ВП до ОСОБА_24 .
Підтвердила, що ОСОБА_8 десь через тиждень після порушення кримінального провадження відносно нього за ст. 395 КК України приходив до Центрального ВП для написання заяви про переведення до Жовтневого ВП м. Кривого Рогу. Обвинувачений прибув до відділку поліції разом зі своїм батьком та пояснив, що внаслідок сварки із своєю співмешканкою ОСОБА_15 був вимушений переїхати до батька. Вказану інформацію свідок перевірила шляхом опитування сусідів ОСОБА_15 та її особисто.
При цьому, жодних рапортів про проведення відповідної перевірки виконання обвинувачений правил адміністративного нагляду, а також про встановлення місця знаходження та опитування сусідів, працівниками поліції складено не було.
З показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було встановлено, що вони є співробітниками поліції та виїжджали для перевірки адміністративно піднаглядного ОСОБА_8 , фіксували факти його відсутності вдома, але причин його відсутності не зясували, відповідних рапортів щодо виконаної перевірки не склали.
Покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 взагалі не містять жодних відомостей, які стосуються обставин інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, а зводяться фактично до того, що ОСОБА_14 працює дільничим у Дніпровському ВП та розповів суду процедуру перевірки адміністративно піднаглядних осіб у відповідності до інструкції про порядок здійснення адміннагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, а ОСОБА_13 розповів, що працював дільничим у Кіровському ВП, колись складав рапорт про відсутність ОСОБА_8 вдома.
Покази свідка ОСОБА_25 , також, містять лише відомості про порушене кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ст. 395 КК України, а саме, щодо кола допитаних в межах даного провадження осіб та зміст зібраних характеризуючих матеріалів справи.
Таким чином, проаналізувавши покази свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_25 , суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку, що вони не містять жодних доказів вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому органами досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, а лише зводяться до того, що вказані свідки повідомили суду про займані ними посади, про їх обов`язки та нормативну базу, якою регламентуються їх дії.
Окрім цього, колегія суддів погоджується і вважає вірним те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги і покази свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , які є сусідами колишньої співмешканки обвинуваченого ОСОБА_15 , оскільки вони не повідомили жодних фактичних даних окрім того, що ОСОБА_8 у якийсь час не знаходився за місцем мешкання ОСОБА_15 . Більш того, із показів даних свідків вбачається, що з обвинуваченим вони знайомі не були, його прізвища не знали, лише знали його як чоловіка який нібито мешкає з їх сусідкою, зустрічали його інколи в дворі будинку, де вони всі мешкають.
Відповідно до ст. ст. 85, 86 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 сторона обвинувачення, як належні та допустимі, надала суду письмові докази, а саме: рапорт; вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року; постанову Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року; справу адміністративного надзору №6702/2016 відносно ОСОБА_8 .
При цьому, щодо рапорту, на який сторона обвинувачення посилалась як на доказ винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому за ст. 395 КК України злочину, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Рапорт це письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру. Рапорти подаються з метою інформування про виконану роботу.
Наявний в матеріалах кримінального провадження рапорт від 17 травня 2016 року, складений ст. Інспектором Кіровського ВП Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_10 містить в собі лише інформацію про те, що ОСОБА_8 прибув з Леніського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та мешкаю за адресою АДРЕСА_1 , відносно якого ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області було установлено адміністративний нагляд. Жодних даних щодо наявності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України вказаний рапорт не містить, і є фактично звичайним звітом вищій посадовій особі з питань діяльності.
Щодо адміністративного матеріалу на яких сторона обвинувачення посилалась як на доказ винуватості ОСОБА_8 , то такий доказ не може бути прийнятий до уваги, як належний та допустимий, оскільки відповідно до постанови Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2016 року провадження у адміністративній справі відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 187 КУпАП України було закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Водночас, колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції як доказ невинуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині, врахував покази самого обвинуваченого, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_21 .
Так, обвинувачений в ході судового провадження надав суду першої інстанції покази, що 03 травня 2016 року він посварився зі своєю співмешканкою, ОСОБА_15 . Оскільки в обвинуваченого 05 травня 2016 року закінчувався термін дії довідки про звільнення, яка надавала останньому право безкоштовного проїзду, за відсутності коштів, 04 травня 2016 року ОСОБА_8 на електричці приїхав до свого батька в м. Кривий Ріг. По прибуттю до м. Кривого Рогу, обвинувачений пішов до будинку нічного перебування, оскільки нікого не було, він прийшов на наступний день, а саме 06 травня 2016 року, звідки його направили до Жовтневого РВ м. Кривий Ріг, з метою перевірки інформації чи не знаходиться обвинувачений у розшуку. 06 травня 2016 року прибув до Жовтневого РВ, до інспектора Кривцова, де надав останньому документ виданий в будинку нічного перебування. Інспектор перевірив інформацію щодо його перебування на обліку та підписав, після чого запропонував прийти до відділення після свята 9 Травня. До РВ обвинувачений прийшов 10 травня 2016 року, де йому співробітники запропонували поїхати до м. Дніпра та написати заяву, щоб справу переслали їм до відділку, оскільки не має змоги надати запит до іншого міста. 12 травня 2016 року його батькові зателефонував інспектор ОСОБА_26 , батько йому передав телефон, та він в телефонній розмові з ОСОБА_27 домовився про те, що після отримання батьком пенсії він приїде для написання заяви, щоб переїхати в м. Кривий Ріг. 17 травня 2016 року приїхав в м. Дніпро для написання заяви, батько залишився очікувати, а він зайшов до відділку для написання заяви. Прийшов до інспектора ОСОБА_10 , де йому надали п`ять пустих бланків про адміністративне правопорушення для підписання, висловлювали погрозу, яка полягала в тому, в разі якщо не підпише, з ОСОБА_28 не вийде, а направиться до СІЗО.
Покази обвинуваченого повністю узгоджуються із показами свідка ОСОБА_15 та ОСОБА_21 .
Так, свідок ОСОБА_15 показала суду, що їй було відомо про перебування обвинуваченого під адміністративним наглядом, деякий час дійсно ОСОБА_8 проживав разом з нею за адресою АДРЕСА_1 , однак після сварки 03 травня 2016 року обвинувачений від неї пішов і на наступний день вона в телефонному режимі дізналася, що він поїхав до свого батька в м. Кривий Ріг, залишив свідку в якості контактного номеру телефону номер свого батька, оскільки сам обвинувачений телефону не мав. Про отриману інформацію свідок щодо місця перебування ОСОБА_8 та контактний номер телефону вона неодноразово повідомляла працівникам поліції, які з`являлись до неї.
Водночас, покази свідка ОСОБА_15 узгоджуються з показами свідка ОСОБА_21 , який пояснив, що є батьком обвинуваченого, має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим його син ОСОБА_8 приїхав до нього в м. Кривий Ріг. Окрім цього, його сину необхідно було поновити паспорт. Після приїзду сина він дізнався, що останній 03 травня 2016 року посварився зі своєю співмешканкою. Також, пояснив, що до нього телефонував інспектор порадив звернутися до звернулися до будинку нічного перебування, звідки його сина було направлено до Жовтневого РВ м. Кривий Ріг, де інспектор перевірив інформацію чи не знаходиться його син у розшуку, підписав документи надані з будинку нічного перебування. Оскільки син залишив колишній співмешканці номер телефону батька, так як свого телефону не мав, то йому в подальшому телефонували інспектори з метою встановлення місця знаходження обвинуваченого, яким свідок надав всю необхідну інформацію, а саме, що ОСОБА_8 дійсно проживає в нього, доглядає за ним, став на облік в Жовтневому РВ м. Кривий Ріг та займається поновленням паспорту.
Також, свідок ОСОБА_21 показав суду, що 06 травня 2016 року вони разом з сином звернулися до будинку нічного перебування, звідки його сина було направлено до Жовтневого РВ м. Кривий Ріг, де інспектор перевірив інформацію чи не знаходиться його син у розшуку, підписав документи надані з будинку нічного перебування. 10 травня 2016 року ОСОБА_8 став на облік в поліції Кривого Рогу. 12 травня 2016 року телефонував дільничний з Кіровського РВ на ім`я ОСОБА_29 , та якому ОСОБА_30 повідомив, що 10 травня 2016 року він став на облік в Жовтневому РВ м. Кривий Ріг, що займається поновленням паспорту. 17 травня 2016 року він разом із сином приїхав до ОСОБА_31 , з метою написання заяви для переведення з ОСОБА_31 до Жовтневого РВ м. Кривий Ріг. Вказану заяву сину не надали написати. Він залишився його очікувати на вулиці, а син пішов до відділку з метою, щоб написати заяву. Через деякий час, ОСОБА_32 йому повідомив, що його затримують. Через 15 хв. сина відпустила, але заяву не прийняли. 17 травня 2016 року поліції вже було відомо, що ОСОБА_32 не проживає в м. Дніпрі, а 19 травня 2016 року на його сина складають протоколи. Паспорт син отримав, влаштувався на роботу 31 травня 2016 року.
Таким чином, з огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що органами досудового розслідування не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність в діях обвинуваченого умислу ухилитися від адміністративного нагляду, належним чином не з`ясовано підстави та обставини з яких обвинувачений був змушений змінити місце проживання, і як наслідок на доведено наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України.
Так, ст. 395 КК України передбачає відповідальність за самовільне залишення особою місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, а також неприбуття без поважних причин у визначений строк до обраного місця проживання особи, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.
Адміністративний нагляд - це система тимчасових примусових профілактичних заходів спостереження і контролю за поведінкою окремих осіб, звільнених з місць позбавлення волі, що здійснюються органами внутрішніх справ. Він встановлюється судом з метою запобігання вчиненню злочинів окремими особами, звільненими з місць позбавлення волі, і здійснення виховного впливу на них.
Правила адміністративного нагляду - це сукупність встановлених законом обов`язків та обмежень дій осіб, щодо яких встановлено адміністративний нагляд (піднаглядних), Ст. 395 встановлює відповідальність за порушення не всіх правил адміністративного нагляду, а лише тих, які регламентують перебування піднаглядного в місці проживання та прибуття його до такого місця після звільнення з місць позбавлення волі.
Об`єктивна сторона даного злочину характеризується дією або бездіяльністю, які полягають в одній із таких форм поведінки особи: самовільне залишення місця проживання (дія); неприбуття без поважних причин у визначений строк до обраного місця проживання (бездіяльність) після звільнення з місця позбавлення волі.
За ст. 395 КК України карається злочин із формальним складом, який визнається закінченим з моменту вчинення хоча б одного з наведених діянь.
Суб`єктивною стороною даного злочину є лише прямий умисел і характерна для обох форм порушення правил адміністративного нагляду спеціальна мета ухилитися від адміністративного нагляду.
Аналізуючи поняття умислу, слід зазначити, що необхідними ознаками умислу є усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своїх дій або бездіяльності та бажання настання суспільно небезпечних наслідків або ж свідоме їх допущення.
Однак, в ході судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за ст. 395 КК України судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, не було встановлено наявність умислу обвинуваченого умисно ухились від адміністративного нагляду або бездіяльності щодо виконання правил адміністративного нагляду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року було встановлено адміністративний нагляд строком на 2 роки із покладенням наступних обмежень: заборона виходу з будинку (квартири) з 22 години 00 хвилин до 05 години 00 хвилин ранку, заборона відвідувати місця продажу спиртних напоїв на розлив.
08 лютого 2016 року ОСОБА_8 став на облік як адміністративний піднаглядний в Ленінському ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, де був повідомлений про обмеження, встановлені адміністративним наглядом, та про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду, передбачену ст. 395 КК України.
28 березня 2016 року, згідно поданої заяви, ОСОБА_8 став на облік в Кіровському ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, оскільки змінив місце свого проживання на АДРЕСА_1 , де він тимчасово мешкав із своєю співмешканкою, ОСОБА_33 , а саме до 03 травня 2016 року.
Водночас, оскільки 05 травня 2016 року у ОСОБА_8 закінчувався строк довідки про звільнення, яка надавала йому право безкоштовного проїзду, за відсутності коштів на квиток, обвинувачений, вранці, 04 травня 2016 року, після конфлікту із своєю співмешканкою, за відсутності іншого місця проживання в м. Дніпро, змушений був поїхати проживати до свого батька в м. Кривий Ріг, який, окрім всього, мав незадовільний стан здоров`я та потребував додаткового нагляду з боку сина.
06 травня 2016 року ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Кривий Ріг, звернувся до КУ Будинок нічного перебування з приводу відновлення паспорту.
У зв`язку з тим, що 7 та 8 травня були вихідними днями, а 9 травня святковий і відповідно також вихідний день, то 10 травня 2016 року, тобто в перший робочий день після свят, ОСОБА_8 звернувся до Жовтневого ВП Криворізького ВП та повідомив, що буде мешкати за адресою АДРЕСА_2 , та став на облік, про що свідчить відповідь на запит №30/4790 від 02 липня 2016 року, наданий стороною захисту та яким міститься безпосередньо в матеріалах кримінального провадження.
17 травня 2016 року відносно ОСОБА_8 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості щодо скоєння ним кримінального правопорушення за ст. 395 КК України, тобто на момент, коли останній вже перебував на обліку в Жовтневому ВП Криворізького ВП, і що було відомо інспектору Кіровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровські області на момент складання низки протоколів від 15 травня 2016 року відносно ОСОБА_8 за ст. 187 КУпАП, що і стало підставою для порушення даного кримінального провадження та внесення відомостей до реєстру.
Отже, із вищевказаного вбачається, що обвинувачений в силу життєвих обставин змушений був змінити місце мешкання та переїхати проживати у м. Кривий Ріг до свого батька, де невідкладно звернувся до Жовтневого ВП Криворізького ВП та повідомив, що буде проживати за адресою АДРЕСА_2 , став на облік, що свідчить про відсутність умислу в діях обвинуваченого ухилитися від адміністративного нагляду, а порушене кримінальне провадження відносно обвинуваченого лише свідчить про несвоєчасне виконання працівниками поліції своїх обов`язків з приводу складання всіх необхідних документів та переведенню ОСОБА_8 з Центрального ВП як адміністративно піднаглядного на облік до Жовтневого ВП м. Кривого Рогу.
Положеннями ст. 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчинення кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Оскільки органами досудового розслідування належним чином не дотримано вимоги кримінального процесуального закону, зокрема, положень ст. ст. 84, 91, 92 КПК України, не доведено подію кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України, так як згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 змушений був після конфлікту із співмешканкою, за відсутності іншого житла в м. Дніпрі та у зв`язку із закінченням строку дії довідки про звільнення, яка надавала право безкоштовного проїзду, в терміновому порядку поїхати до батька в м. Кривий Ріг, після чого в найкоротший строк повідомив Жовтневий ВП Криворізького ВП, що буде проживати за адресою вул. Мусоргського, 33а/101, м. Кривий Ріг та став на облік, то колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування виправдувального вироку та ухвалення нового щодо визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та призначення покарання в межах санкції даної статті.
Отже, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, в силу презумпції невинуватості, закріпленої в ст. 62 Конституції України, та забезпечення доведеності вини, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 залишити без задоволення.
Виправдувальний вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року відносно ОСОБА_8 , за ст. 395 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4