1Справа № 335/2791/20 1-кс/335/1506/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2020 року м. Запоріжжя
ВСТАНОВИВ:
31.03.2020 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло вказане клопотання слідчого слідчого СВ Вознесенівського ВП Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого в ході огляду місяці події за адресою: АДРЕСА_1 . у ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , майна, а саме автомобілю марки «DAF» р/н « НОМЕР_1 », автокрана марки «ЗИЛ» р/н « НОМЕР_2 », залізобетонні плити в кількості 4 штук.
Клопотання обґрунтовано наступним.
Проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що 29.03.2020 приблизно 00 год. 46 хв. до Вознесенівського ВП Дніпровського відділу поліції ГУНП України в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що невстановлена особа, знаходячись на о.Хортиця в м.Запоріжжя, скоїла крадіжку залізобетонних плит. В ході проведення огляду місця події 29.03.2020 за адресою:м.Запоріжжя,вул.Наукове містечко,59 було вилучено: автомобіль марки «DAF» р/н « НОМЕР_1 », автокран марки «ЗИЛ» р/н « НОМЕР_2 », залізобетонні плити в кількості 4 штук.29.03.2020 вилучені речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
Зазначені об`єкти, як вказує слідчий, можуть зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі були засобом вчинення кримінально протиправних дій, а тому в силу ч. 2 ст. 91 КПК України підлягають перевірці з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Посилаючись на вимоги ч.ч.1-3 ст.170 КПК України, слідчий просив накласти арешт на вилучене майно.
Згідно з письмовою заявою слідчого ОСОБА_3 , він просив розглянути клопотання без його участі, клопотання про арешт майна підтримує.
Представник власників майна адвокат ОСОБА_6 надіслала заперечення проти задоволення клопотання, та розгляд клопотання у її відсутність.
Ознайомившись з матеріалами клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів, 2) спеціальної конфіскації, 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 цієї статті при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу). 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до вимог ч.7 ст. 237 КПК України при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч.1 ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
За змістом ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
За змістом ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стали матеріли правоохоронних органів про виявлення факту вчинення кримінального правопорушення.
Так, з протоколу огляду місця події від 29.03.2020 вбачається, що в ході огляду місяці події за адресою: м.Запоріжжя, вул.Наукове містечко,59 у водія ОСОБА_4 було вилучено автомобіль марки «DAF» р/н « НОМЕР_1 », у кузові якого знаходились 4 бетонні плити, у водія ОСОБА_5 автокран марки «ЗИЛ», свідоцтво про реєстрацію даного транспортних засобів.
Досудовим слідством визначена первинна правова кваліфікація правопорушення - ч.1 ст.185 КК України, тобто крадіжка.
Як слідує з постанови про визнання речовими доказами від 29.03.2020 вилучені в ході огляду місця події майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.
При цьому за змістом постанови слідчий не вказує, що вилучені транспортні засоби є засобом вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, зазначені слідчим в клопотання обставини не є достатніми та переконливими для застосування арешту на вказане в клопотанні майно, оскільки такий захід процесуального примусу не є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, призведе до необґрунтованого обмеження прав власника транспортного засобу, якою є інша особа.
Встановлено, що будь-яких слідів кримінального правопорушення безпосередньо на транспортних засобах, свідоцтві про його реєстрацію в ході огляду не виявлено, і вказане майно не є безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення та не підлягає спеціальній конфіскації, а отже необхідність в обмеженні прав власника, в тому числі володільця, у праві володіння та користування цим майном слід визнати необґрунтованою.
При цьому слідчий суддя враховує, що сам факт визнання зазначеного в клопотанні майна речовими доказами не може бути безумовною підставою для накладення арешту на вилучене майно.
Крім того, відповідно до вимог п.1 ч.7 ст.100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню: повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Очевидно, що зберігання транспортного засобу в умовах штрафмайданчику, або іншого паркувального майданчику потребуватиме додаткових витрат та не гарантує його збереження у стані, у якому він був вилучений, а отже є безпосереднім та невиправданим втручанням у мирне володіння майном.
Клопотання слідчого в частині накладення арешту на залізобетонні плити в кількості 4 штук, які були вилучені під час огляду місця події 29.03.2020 року, суд вважає таким, що підлягає задоволенню, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Керуючись ст.ст.98,131-132,167,170-174,309,376 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя -
УХВАЛИВ:
Накласти арешт на залізобетонні плити в кількості 4 штук, які було вилучено 29.03.2020 року в ході проведення огляду місця події за адресою: м.Запоріжжя,вул.Наукове містечко,59.
У задоволенні іншої частини клопотання - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1