Справа № 438/1254/15-к
Номер провадження 1-кп/438/2/2020
У Х В А Л А
про продовження запобіжного заходу

29 січня 2020 року Бориславський міський суд Львівської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Борислав Львівської області клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу та клопотання прокурора Трускавецького відділу Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Озденіж Рожищенського району Волинської області, проживає зі слів обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 , останнє місце реєстрації АДРЕСА_2 , відповідно до довідки про звільнення з місць позбавлення волі проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 -ч.3 ст.185 КК України,
за участю сторін судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в :
у провадженні суду перебуває вищезазначене кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 -ч.3 ст.185 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_3 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що йому пред`явлено необґрунтоване обвинувачення, злочину він не скоював. Просить звільнити його з-під варти. Застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, оскільки 29 січня 2020 року термін застосованого запобіжного заходу закінчується. Зазначив, що наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що стали підставою обрання запобіжного заходу, не зменшились, підстав для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не встановлено.
Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу, просить звільнити його з-під варти, змінивши запобіжний захід на домашній арешт. Вважає, що ризики, заявлені прокурором у клопотанні, відсутні; у задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу просить відмовити. Визнає, що не з`являвся на виклики суду із неповажних причин. Зобов`язується у випадку зміни запобіжного заходу на домашній арешт зобов`язання проживати разом із своєю сім`єю за адресою АДРЕСА_2 та з`являтися на виклики суду.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 заперечила проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Враховуючи обставини справи, вважає за доцільне змінити запобіжний захід на домашній арешт. Звертає увагу суду, що обвинуваченому пред`явлена необґрунтована підозра, оскільки згідно поданою стороною обвинувачення надано суду висво експерта від 24.12.2019 за №9/854з якого вбачається, що визначити вартість представлених на дослідження фляги та перфоратора станом на 14.09.2015, не представляється можливим.

Заслухавши думку учасників судового провадження, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий, востаннє вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 січня 2018 року за ч.2 ст.185 КК України. Звільнений 23 червня 2018 року після відбуття покарання.
Суд звертає увагу, що обвинуваченим було вчинено злочин відповідно до обставин встановлених вищезазначеним вироком, а саме 30 жовтня 2017 робу, тобто під час розгляду Бориславським міським судом даного кримінального провадження.
Далі, відповідно до обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0000593, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в сховище.
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 21 червня 2019 року обвинуваченому ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів. Строк дії ухвали про застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу тримання під вартою обчислювати з моменту затримання, а саме з 9 год. 00 хв. 20 червня 2019 року.
Ухвалами Бориславського міського суду Львівської області від 08 серпня 2019 року, від 02 жовтня 2019 року та 18 листопада 2019 року обвинуваченому ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Враховуючи те, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 закінчується 29 січня 2020 року, а судове провадження не може бути завершено до його спливу, не завершено дослідження доказів у справі, суд вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 слід продовжити з таких підстав.
Обвинувачений ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, має непогашену судимість, на шлях виправлення не став, знову обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти власності, за яке передбачено покарання від трьох до шести років, ухилявся від суду.
Суд не приймає до уваги твердження сторони захисту щодо відсутності обґрунтованої підозри, оскільки відповідно до практики Європейського суду «розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину», про яку йдеться у підпункті «с» п. 1 ст. 5 Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб будь-який захід, яким людина позбавляється волі, відповідав меті ст. 5, а саме захисту особи від свавілля.
У п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» визначено, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру». В справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».
До постановлення ухвали від 21 червня 2019 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом встановлено, що ОСОБА_3 не був офіційно працевлаштований, постійного джерела доходів та стійких соціальних зв`язків не мав. Крім цього, розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою обвинуваченого ОСОБА_3 , а також неможливістю доставки його приводом. Зокрема, ухвали суду щодо приводу ОСОБА_3 у судові засідання на 7 грудня 2018 року, 29 січня 2019 року, 7 березня 2019 року, 11 квітня 2019 року та 23 травня 2019 року не виконані у зв`язку з відсутністю обвинуваченого за місцем проживання. В ухвалі також було встановлено, що зазначена неявка обвинуваченого у судові засідання мала системний характер та вказала на ризик переховування обвинуваченого від правосуддя.
Зазначені обставини в сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п. 1, п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Суд вважає недоцільним застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Також судом не встановлено обставин, що унеможливлюють утримання обвинуваченого ОСОБА_3 у місцях попереднього ув`язнення за станом здоров`я.
За змістом ст. 199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Так, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_3 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Заперечуючи проти клопотання прокурора про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, сторона захисту покликається на тривалість перебування обвинуваченого під вартою, зменшення ризиків у зв`язку з плином часу.
Однак, як зазначає ЄСПЛ у своїй практиці, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі «Єчюс проти Литви» (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).
З урахуванням наведеного, особи обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, та тяжкості інкримінованого йому діяння, вік та стан його здоров`я, відсутність медичних протипоказань, які б могли підтвердити неможливість утримання обвинуваченого в слідчому ізоляторі, найбільш необхідним і достатнім запобіжним заходом при вказаних у клопотанні прокурора обставинах є тримання під вартою, який у повній мірі зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому на шістдесят днів.
Суд вважає, що з моменту взяття обвинуваченого ОСОБА_3 під варту та до моменту вирішення вказаних клопотань, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.
Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строків тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Заперечуючи проти клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого і підтримуючи подане клопотання обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу, сторона захисту покликається також на необґрунтованість пред`явленого обвинувачення, відсутність доказів винуватості.
Проте, суд вважає, що таке твердження є передчасним, оскільки не всі докази у справі досліджено. Крім того, оцінка досліджених судом доказів сторони обвинувачення на підтвердження винуватості особи у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення з точки зору їх допустимості, достатності може бути здійснена судом лише в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження. Це відповідає принципам повного та неупередженого розгляду кримінального провадження, забезпеченню виконання обвинуваченими процесуальних рішень у справі та запобіганню процесуальних ризиків.
З метою запобігти спробам обвинуваченого ухилитись від суду, перешкодити встановленню істини у справі, продовжити злочинну діяльність, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, суд вважає за доцільне продовжити ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним покладених процесуальних обов`язків.
Стороною захисту не надано жодних доказів, що дають підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи зможуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають з ч.5 ст.194 КПК України, зокрема прибувати за кожною вимогою до суду та належну поведінку обвинуваченого.
При цьому, суд враховує, що саме неприбуття обвинуваченого ОСОБА_3 на неодноразові виклики до суду, оголошення його судом в розшук стало підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Також судом було визнано, що неявка обвинуваченого ОСОБА_3 до суду була системною, що вказувало на ризик переховування обвинуваченого від правосуддя.
Відтак суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України, а тому клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою слід задоволити, а у задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника про звільнення з-під варти, слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 177, 178, 182 - 184, 201, 331 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу задоволити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с.Озденіж Рожищенського району Волинської області, обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 -ч.3 ст.185 КК України, продовжити строком на 60 днів, з 30 січня 2020 року по 29 березня 2020 року включно.
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, його захиснику та направити начальнику Львівської УВП (№19) УДПСУ в Львівській області для виконання.
На ухвалу протягом семи днів з дня її оголошення може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд Львівської області відповідно до рішення Конституційного суду України від 13 червня 2019 року №4-р/2019.

Головуючий: суддя ОСОБА_1