Номер провадження: 11-сс/813/89/20
Номер справи місцевого суду: 522/7534/17 1-кс/522/7165/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000562, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017 року задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , з забороною відчуження нерухомого майна та обмеження права розпорядження ним.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що наявна обґрунтована підозра у вчинені особою кримінального правопорушення та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , подала апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити в задоволені клопотання прокурора про арешт майна.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки жодна з правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, не має місця. Власник квартири ОСОБА_8 є добросовісним набувачем квартири. Квартира, на яку накладено арешт, не є речовим доказом. Слідчим суддею не встановлено наявність обґрунтованої підозри, щодо вчинення кримінального правопорушення. Не з`ясовано наявність законних підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, мету для накладення арешту на квартиру, що призвело до формального розгляду клопотання прокурора про арешт майна.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши: суддю-доповідача; доводи представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Так, згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Таким чином, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посилання на норму закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя не дотримався вищевказаних вимог Закону та практики ЄСПЛ, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно у рамках зазначеного кримінального провадження.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшло звернення мешканців будинку № 33 по вул. Пушкінській в м. Одесі, про те що за вищевказаною адресою в квартирі № 1-а відбувається незаконне самовільне будівництво (а.с. 7-14).

За даним фактом 02.02.2017 року СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000562 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а саме самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника (а.с. 5).

В клопотанні про накладення арешту на майно прокурор послався на те, що вищевказана квартира є предметом вчинення кримінального правопорушення (а.с. 1-4). При цьому, матеріали провадження не містять жодних даних про визнання квартири речовим доказом.
Натомість, ставлячи питання про накладення арешту, слідчий суддя не з`ясував та з клопотання не вбачається, які є підстави і обґрунтування для накладення арешту на квартиру, не вияснив чи є потерпілі відносно яких заподіяно значну шкоду правам та інтересам, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальне провадження за ознаками ст. 356 КК України є провадженням у формі приватного обвинувачення та може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого. Однак у клопотанні лише зазначається, що дії ОСОБА_8 , призвели до самовільного зайняття горищного приміщення в якому розташовані комунікації центрального опалення будинку та є комунальною власністю, відповідно до інформації отриманої з Одеської міської ради КП ЖКС «Портофранцівський», тобто не зазначено, яким конкретно суб`єктом оспорюється дії ОСОБА_8 , кому заподіяна шкода та її розмір.
Крім цього, відповідно до розпорядження голови Приморської районної адміністрації ОСОБА_10 , про приведення самовільно реконструйованої квартири АДРЕСА_1 зобов`язано ОСОБА_8 , до 03.01.2017 року, привести самовільно реконструйовану вищевказану квартиру в первинний стан та уразі невиконання вимог звернутися з позовом до суду про приведення в первинний стан (а.с. 19).
Таким чином, апеляційний суд враховуючи обставини кримінального правопорушення, довготривалість досудового розслідування, яке триває понад три роки, однак до теперішнього часу жодній особі не повідомлено про підозру, обґрунтованість винесеної ухвали, дійшов висновку, що слідчий суддя приймаючи судове рішення не дослідив належним чином зазначені обставини, які вказують на відсутність ознаку складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України та наявність цивільно правових відносин у зв`язку з чим спір підлягаю розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для арешту майна, передбачених ч.ч. 1-4 ст. 170 КПК України.

При відсутності ознак складу злочину зазначене майно не може бути речовим доказом у кримінальному проваджені, так к не відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Висновки апеляційного суду.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на вищевказане майно.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.
Керуючись ст. ст. 170-174, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргупредставника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2017 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000562, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволені клопотанні прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_8 , - відмовити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4