Номер провадження: 11-сс/813/870/20
Номер справи місцевого суду: 515/545/20 1-кс/515/1098/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» на ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.04.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000087 від 24.04.2020 року, -

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.04.2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Татарбунарського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , яке погоджене прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , та у кримінальному проваджені №0000087 від 24.04.2020 року накладено арешт на майно, яке було вилучено під час огляду приміщення рибоприймального пункту на території ОК «Граніт-2» за адресою: 2-й км. Лебедівської Коси, поблизу с. Лебедівка, Татарбунарського району Одеської області, яке перебуває у тимчасовому користуванні для обліку та зберігання вилученої риби та інших водних біоресурсів ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії», а саме: на рибу, зовні схожу на рибу виду «камбала-калкан» в кількості 106 штук; рибу, зовні схожу на рибу виду «катран» в кількості 2 штук (загальна вага риби становить 343 кг.); човен ЯЗП 0096, власником якого є ОСОБА_9 , а також на човен ЯОД 2425, власником якого є ОСОБА_10 .

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя зазначив, що метою арешту є необхідність належного збереження речових доказів, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, в тому числі проведення експертних досліджень, для встановлення обставин кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_6 в інтересах ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна в частині арешту на рибу та човен ЯОД 2425, власником якого є ОСОБА_10 . Адвокат зазначає, що в даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, а вилучені речі не є речовими доказами в даному кримінальному провадженні, що виключає необхідність застосування до вказаного майна обмежувальних заходів. Крім того, в апеляційній скарзі апелянтом порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, яке мотивоване тим, що власник майна не повідомлявся про розгляд справи, копія оскаржуваної ухвали отримана 19.05.2020 року засобами електронного зв`язку на електронну пошту ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії», після чого подана апеляційна скарга.

У відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК) апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора, оскільки останній, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судової справи; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, а в п. 10 ст. 393 КПК вказано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

У ст. 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження власниками човнів ЯЗП 0096 та ЯОД 2425, є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно. Зазначені човни знаходяться в оперативному управлінні ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії».

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується питання про поновлення строку на оскарження ухвали слідчого судді, апеляційним судом встановлено таке.

Оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна та за твердженням апелянта отримана ним 19.05.2020 року. Матеріали судового провадження не містять відомостей, які б спростовували такі доводи апелянта, у зв`язку з чим у апеляційного суду відсутні підстави ставити під сумнів такі твердження. Апеляційна скарга подана апелянтом 21.05.2020 року, що підтверджено штампом вхідної кореспонденції Одеського апеляційного суду.

За таких обставин, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК, строк на апеляційне оскарження апелянтом пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
З урахуванням доводів апеляційної скарги та матеріалів судового провадження, колегія суддів, керуючись положеннями ч.2 ст.404 КПК, вважає за необхідне вийти за межі апеляційних вимог адвоката ОСОБА_6 щодо скасування арешту на рибу та човен ЯОД 2425, власником якого є ОСОБА_10 , оскільки судом встановлені обставини, які свідчать про необхідність перегляду законності ухвали слідчого судді в цілому.
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно є речовими доказами у кримінальному провадженні, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні потерпілого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що ініціювання слідчим питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно, на те, що є достатні підстави вважати, що човни ЯЗП 0096 та ЯОД 2425, які належать ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також вилучена риба є доказом у кримінальному провадженні та мають істотне значення для забезпечення проведення всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин вказаного кримінального правопорушення, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно клопотання слідчого кримінальне провадження №0000087 від 24.04.2020 року, внесене до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, за фактом незаконного зайняття рибним промислом.

Матеріали додані до клопотання слідчого не містять жодного доказу про те, що вилучені човни: ЯЗП 0096 та ЯОД 2425 є предметом злочину, знаряддями злочину, мають будь-яке відношення до нього, тобто є речовими доказами у кримінальному провадженні №0000087 від 24.04.2020 року, оскільки у відповідності до наявних у справі документів ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» на законних підставах мав право на видобуток рибних ресурсів для забезпечення завдань покладених на державне підприємство.

Матеріали провадження не містять даних, що в даному кримінальному провадженні будь-якій особі, у тому числі власникам арештованого майна повідомлено про підозру. До клопотання слідчого не долучено документів, які свідчать про існування цивільного позову пред`явленого до власників арештованого майна. Матеріали провадження також не містять відомостей про те, що власники арештованого майна за законом несуть цивільну відповідальність у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, посилання в клопотанні на те, що вилучені під час огляду човни ЯЗП 0096 та ЯОД 2425 та інше вилучене майно, перелік, якого зазначений в клопотанні слідчого, є речовими доказами, мають доказове значення у кримінальному провадженні є безпідставними, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу, який би свідчив про такий факт, а також будь-яких переконливих доказів щодо існування події злочину, передбаченого ч.1 ст.249 КК України, а саме факту незаконного зайняття рибним промислом, з огляду на те, що ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» на законних підставах мав право на видобуток рибних ресурсів для забезпечення завдань покладених на державне підприємство.

З урахуванням встановлених під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо належного на праві оперативного управління ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» майна обмежувальних заходів.

За таких обставин ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ст.ст. 98, 168, 170 КПК.

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскаржуваної ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що постановлена з недотриманням вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ДП «Одеський центр Південного науково-дослідного інституту морського рибного господарства та океанографії» задовольнити.

Скасувати ухвалу слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 28.04.2020 року про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення огляду в приміщенні рибоприймального пункту на території ОК «Граніт-2» за адресою: 2 км. Лебедівської коси, поблизу с. Лебедівка, Татарбунарського району, Одеської області, а саме: човен ЯЗП 0096, власником якого є ОСОБА_9 ; човен ЯОД 2425, власником якого є ОСОБА_10 та рибу, відповідно до переліку, зазначеному у протоколі огляду.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого Татарбунарського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000087 від 24.04.2020 року, вилучене під час проведення огляду в приміщенні рибоприймального пункту на території ОК «Граніт-2» за адресою: 2 км. Лебедівської коси, поблизу с. Лебедівка, Татарбунарського району, Одеської області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4