н/п 1-кп/490/501/2020
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2020 року м. Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши в підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості за обвинувальниим актом, складеним за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 0000833 за обвинуваченням: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не маючого; раніше судимого:

- 18.02.2020 р. Заводським районним судом м. Миколаєва засудженого до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, штраф сплачено 19.02.2020р.;

зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на момент вчинення кримінального правопорушення військовослужбовця військової служби за контрактом, навідник 2 десантно штурмового взводу 1 десантно штурмової роти 1 десантно штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні "солдат",

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

З участю сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ,

сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

06.10.2017р. громадянином ОСОБА_3 укладено з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строком на три роки.

Наказом командира військової частини ( АДРЕСА_2 ) №133 від 07.10.2017р. солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду помічника гранатометника військової частини НОМЕР_1 .

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, поважити чужу гідність, не допускати не гідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі, під час перебування поза розташуванням військової частини поводитися з гідністю і честю, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом з тим, солдат ОСОБА_3 , діючи в порушення вимог вище зазначених нормативних актів, обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти власності, вчиненого за наступних обставин.

Так, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, 09.03.2020 року близько 22 години 30 хвилин, знаходячись на перехресті вулиць Обсерваторна та Шевченка у місті Миколаєві, реалізуючи свій злочинний, протиправний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, підбіг ззаду до громадянки ОСОБА_6 та схопив за телефон який остання тримала у лівій руці, шляхом ривку намагався відкрито їм заволодіти, але так як потерпіла ОСОБА_6 , намагалась протидіяти протиправним діянням злочинця, та міцно тримала телефон у руці, ОСОБА_3 , застосував насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, а саме штовхнув (повалив) потерпілу ОСОБА_6 , у зв`язку з чим остання втратила рівновагу та впала на поверхню землі, та ослабила хватку, після чого ОСОБА_3 , скориставшись ситуацію шляхом ривку висмикнув із лівої руки потерпілої мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy S8 SM-G950FD» синього кольору та напівпрозорим чохлом накладкою від зазначеного телефону.

Після вчинення зазначених злочинних дій, ОСОБА_3 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи при цьому реальну можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_3 спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальний збиток на загальну суму 3890 грн. 00 коп. (три тисячі вісімсот дев`яносто гривень).

Таким чином, ОСОБА_3 , своїми умисними протиправними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Сторони надали суду угоду про визнання винуватості, укладену між прокурорм та обвинуваченим, відповідно до якої сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно угоди, ОСОБА_3 повністю беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі підозри у судовому провадженні. Прокурор, обвинувачений та його захисник в судовому засіданні заявили, що вони цілком розуміють наслідки укладення даної угоди, просять суд затвердити угоду. Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.2 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладено угоду між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості. Згідно ч.4 ст.469 КПК України, е бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів; 2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами; 3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

ОСОБА_7 визнав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Вказаний злочин в силу ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, та потерпіла надала письмову згоду прокурору на укладення угоди про визнання винуватості.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 цілком розуміє положення п.1 ч.1 ст.473, ч.4 ст.474 КПК України, усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, який буде застосовано, також суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Обвинувачений ОСОБА_3 погодився на призначення йому узгодженого покарання. Умови угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, а також інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, підстави вважати, що укладення угоди було недобровільним відсутні, фактичні підстави для визнання винуватості мають місце. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором і обвинуваченим та призначення йому узгодженого сторонами покарання. Таким чином, своїми умисними неправомірними діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, і йому має бути призначене узгоджене сторонами покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та на підставі п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно ст. 124 КПК України з обвинуаченого на користь держави підлягають стягнення витрати на проведення експертиз (прокурором надані відповідно довідки про вартість експертиз у розмірі 785,05 грн. та 1256,08 грн.), всього 2041,13 грн.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314, 368, 370, 373, 374-376, 474, 475 КПК України, суд,- УХВАЛИВ:
Затвердити угоду від 24 квітня 2020 року про визнання винуватості, укладену між прокурором прокурором Військової прокуратури Миколаївського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 у кримінальному проваджені №0000833 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та на підставі п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення експертиз у розмірі 2041,13 грн.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, скасувати. Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1