Справа № 308/7054/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 червня 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Ужгородського відділу поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В :

З внесеного клопотання, яке погоджено з прокурором та матеріалів справи вбачається, що 18.06.2015 до чергової частини УМВС України в Закарпатській області надійшла заява громадянина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсіонера, мешканця АДРЕСА_1 , про те, що гр. ОСОБА_6 , під приводом сприяння у оформленні документів для подальшого одержання угорського громадянства, у період березня-травня 2014 року шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами в сумі 16000 євро, які до цього часу не повернув.
18.06.2015 слідчим відділом Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000217 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст.358 КК України.
Слідча вказує, що допитний по вказаному провадженню потерпілий ОСОБА_5 повідомив, що в березні місці 2014 року до нього звернулися його друзі, а саме сім`я ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 , дружина - ОСОБА_9 , донька - ОСОБА_10 , - ОСОБА_11 ) та сім`я ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 , його дружина донька), щоб він допоміг їм підготувати пакет документів з метою подачі їх в міграційну службу Угорщини для подальшого одержання угорського громадянства. Всі члени вказаних сімей являються громадянами Російської Федерації та проживають в м. Москва. Таким чином, по рекомендації третьої особи, а саме ОСОБА_14 , уродженця смт. Міжгір`я, жителя м. Київ, він познайомився з громадянином ОСОБА_6 , мешканцем АДРЕСА_2 , який, зі слів юриста ОСОБА_15 , мав стосунки з адвокатською конторою в Угорщині і через яку він зможе готовити і здати необхідний пакет документів до міграційної служби Угорщини. Із ОСОБА_16 він зустрівся також в березні 2014 року в м. Ужгород. При розмові ОСОБА_6 підтвердив, що він дійсно може підготувати і здати весь необхідний пакет документів на розгляд до міграційної служби Угорщини для отримання особами громадянства Угорщини та взяв на себе обов`язок перед подачею зібраних документів до міграційної служби, копії їх передати через нього заявникам для перевірки відповідності до вимог діючого законодавства Угорщини, а також для їх підписання заявниками. За вказані послуги ОСОБА_6 попросив передоплату 14 000 тисяч євро, тобто по 2000 євро за одну особу. Він повідомив про це його вищевказаним друзям, на що вони домовились та передали йому вищевказану суму. Після цього, 11.03.2014 року він знову стрівся із ОСОБА_16 в м. Ужгороді, на пл. Ш.Петефі, в кафе «Егоїст». У кафе він передав ОСОБА_17 суму в розмірі 14000 євро, про що було написано розписку. Пізніше, 14.10.2014 року у вищевказаному кафе я знову передав суму в розмірі 2000 євро за особу - ОСОБА_18 , громадянку російської Федерації, жительку м. Москва. Згідно наданих йому двох розписок громадянином ОСОБА_6 на загальну суму 16000 євро, перед подачею документів у міграційну службу, копію останніх ОСОБА_6 повинен через його передати заявникам, з метою їх перевірки на предмет відповідності вимогам горського законодавства. Однак, гр. ОСОБА_6 до сьогоднішнього часу копію цих документів так і не представив. Приблизно у липні-серпні 2014 року ОСОБА_6 , після моїх неодноразових звернень та вимог, надав йому оригінали двох реєстрів з, мокрими печатками про передачу ОСОБА_16 до міграційної служби Угорської республіки документів щодо його знайомих - сімей ОСОБА_7 та ОСОБА_12 . Дані документи датовані 29.05.2014 року. Угорським законодавством передбачено, що зазначені документи повинні бути розглянуті на протязі шести місяців з дня їх подачі. Після закінчення вказаного терміну, тобто з дня їх подачі, а саме 29.05.2014 по листопад, місяць про їх стан від ОСОБА_19 не було надано жодної відповіді. На його запитання, коли будуть готові документи, гр. ОСОБА_6 неодноразово зазначав, що документи будуть готові в найкоротший термін і все буде гаразд. Однак, він запідозрив, що ОСОБА_20 говорить неправду, тому вирішив перевірити його особисто та повідомив про це ОСОБА_21 . Після цього, ОСОБА_22 звернувся до угорської фірми, в компетенцію якої входить оформлення подібних документів, на що отримав офіційну відповідь від 03.12.2014 про те, що надані йому громадянином ОСОБА_16 документи, які нібито підтверджують подачу до міграційної служби Угорської Республіки документів, та на яких наявні мокрі печатки, до міграційної служби Угорщини взагалі не здавались, вони являються підробленими та таких реєстраційних номерів, які вказані у даних реєстрах, взагалі не існує.
Окрім цього, він, на прохання сімей ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , офіційно звернувся до адвокатської контори Угорської Республіки для повторної перевірки наданих йому ОСОБА_16 вищевказаних реєстрів та юридичної допомоги по указаному питанню. Після перевірки даною адвокатською конторою питання відповідності наданих йому ОСОБА_16 документів, останні також прийшли до висновку, що надані йому громадянином ОСОБА_16 документи, які нібито підтверджують подачу їх до міграційної служби Угорської Республіки, та на яких наявні мокрі печатки, до міграційної служби Угорщини взагалі не здавались, вони являються підробленими та таких реєстраційних номерів, які вказані у даних реєстрах, взагалі не існує. Про це указана адвокатська контора офіційним листом від 20.05.2015 звернулась до ОСОБА_19 та повідомила, щоб він на протязі 7 днів розібрався із заявниками, інакше вони зобов`язані будуть звернутись до правоохоронних органів Угорської Республіки. Однак, ОСОБА_6 до цього часу так ніяк і не зреагував на це та не віддав мені, передані ним кошти в сумі 16000 євро.
Так, він неодноразово звертався до гр. ОСОБА_23 , щоб він повернув грошові кошти, які він йому дав, як передоплату за послуги, оскільки в розписці, яку він надав йому, зазначено, що в разі повернення міграційною службою Угорщини документів, отримані ним грошові кошти він повинен був повернути на першу ж вимогу, але незважаючи на неодноразові його обіцянки щодо повернення грошових коштів, з грудня місяця 2014 року по сьогоднішній день вони йому не були повернуті.
З приводу здачі документів по ОСОБА_24 , ОСОБА_6 так до цього часу йому не надав жодної інформації або документів, підтверджуючих здачу пакету документів до міграційної служби Угорщини.
Окрім цього, через кілька місяців після того, як ОСОБА_6 передав йому два реєстри з мокрими печатками про передачу ним до міграційної служби Угорської Республіки документів щодо моїх знайомих - сімей ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , ОСОБА_20 , в рамках своїх обов`язків, зазначених в розписках про отримання грошей, передав йому дві копії свідоцтва про народження ОСОБА_25 та ОСОБА_26 (батько дружини ОСОБА_25 ), а також дві копії свідоцтва про одруження ОСОБА_25 та ОСОБА_26 . Дані свідоцтва є підробленими, оскільки у них вказані місця народження - Закарпатська область. Після цього, в грудні 2014 року він звернувся до Угорської влади з метою перевірки дійсності вищевказаних реєстрів. Звідки ОСОБА_6 взяв дані свідоцтва та хто їх виготовив, йому не відомо.
Зі слів ОСОБА_6 йому відомо, що у нього є паспорт громадянина Угорської Республіки, виданий на нього, але на дівоче прізвище його дружини - ОСОБА_27 . На запитання, чому він не використовує даний паспорт при перетині кордону з Угорською Республікою, ОСОБА_6 повідомив, що боїться його використовувати, так як він не розмовляє угорською мовою, а на кордоні його можуть спитати. Тому, як пояснив ОСОБА_20 , він його використовує при перетині кордону з іншими країнами.
Слідча зазначає, що ОСОБА_5 клопоче накласти арешт на все майно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухому майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна, приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Клопотання мотивоване тим, що у органу досудового розслідування наявні підстави для застосування в межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження одного з видів заходів забезпечення кримінального провадження, передбаченого п. 7 ч. 1 ст. 131 КПК України, а саме арешту майна.
На підставі наведеного слідча просить накласти арешт на приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Слідча на розгляд даного клопотання не з`явилася.
Інші учасники судового провадження повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення не надходила, їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Слідчим суддею встановлено, що Ужгородським ВП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000217 від 18.06.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Разом з тим, слідчим, в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вказана в клопотанні квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , є речовим доказом.
Також, не зважаючи на значний час здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню 0000217 від 18.06.2015 року, жодній особі не оголошено про підозру.
Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про проведення в даному кримінальному провадженні з 2015 року слідчих та процесуальних дій.
В клопотанні слідчий та прокурор посилаються на норми ст. 170 КПК України, але не вказує яким саме критеріям ст. 98 КПК України відповідають вказане у клопотанні майно та не обґрунтовують з якою метою необхідно накласти арешт.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частина 6 статті 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.
Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту
З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000217 від 18.06.2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 190, ч.4 ст.358 КК України,
Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Ужгородського відділу поліції в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1