Справа № 202/1639/20
Провадження № 1-кс/202/2243/2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2020 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001306 від 15.08.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

До суду надійшло зазначене клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001306 від 15.08.2019 року.
Згідно з клопотанням в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0001306 від 15.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , умисно не виконує рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за виконавчим листом №403/10090/12-к від 17.01.2014 року.
Даний факт зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001306 від 15.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
Окрім того, 24.10.2019 року до Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області надійшла заява від ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 вчиняє незаконні дії з майном на яке накладено арешт.
Даний факт зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №30000245 від 24.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.
Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області дані матеріали досудових розслідувань кримінальних проваджень №0001306 та №30000245 об`єднано на підставі ч. 1 ст. 217 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що вказані кримінальні правопорушення вчинила одна і та ж сама особа та присвоєно загальний №0001306.
Під час досудового розслідування встановлено, що 21.08.2013 року ОСОБА_5 Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, та вирішено стягнути на користь потерпілого ОСОБА_6 майнову шкоду у розмірі 33 тис. грн. та моральну шкоду у розмірі 150 тис. грн.
На виконання вищевказаного вироку 17.01.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист №403/10090/12-к від 17.01.2014 року.
Постановою державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_7 від 26.03.2014 року відкрито виконавче провадження №42686338 з виконання виконавчого листа №403/10090.
Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 11.03.2015 року виконавче провадження за виконавчим листом №403/10090, виданим 17.01.2014 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, державним виконавцем вжитими заходами було встановлено відсутність нерухомого майна у ОСОБА_5 , автотранспортний засіб, зареєстрований за боржником, перебуває в розшуку, а сам боржник відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Кагарлицькій колонії №115.
Жодних дій, спрямованих на виконання рішення суду в частині відшкодування моральної та майнової шкоди на користь ОСОБА_6 ОСОБА_5 не здійснено.
Разом з тим, встановлено, що в ході проведення досудового розслідування за фактом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, старшим слідчим по ОВС відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підполковником міліції ОСОБА_8 01.09.2010 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_5 . З вказаною постановою підозрюваного ознайомлено 12.09.2010 року, що підтверджується підписом останнього.
Під час розгляду Індустріальним районним судом м Дніпропетровська цивільної справи № 202/4047/18 за позовом ОСОБА_6 встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу жилої квартири від 10.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , зареєстрованого в реєстрі за №2634, ОСОБА_5 продав, а покупець ОСОБА_10 придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п.1.3 договору жила квартира належала продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.04.2000 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим №1207 та зареєстрованого 17.07.2000 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №76 п за номером запису 91-181. Продаж жилої квартири за домовленістю сторін вчинено за 39458 грн. Згідно з п.4.5 договору правочин вчиняється зі згоди дружини продавця ОСОБА_12 . Відповідно до п.4.6 договору відсутність заборон та обтяжень на відчужувану жилу квартиру перевірено за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Активи власника відчужуваної жилої квартири та його дружини в податковій заставі не перебувають згідно з Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Також в судовому засіданні встановлено, що після продажу ОСОБА_5 квартири ОСОБА_10 , в ній залишилася проживати ОСОБА_12 , про що зазначено в п.4.3 договору купівлі-продажу квартири від 10.11.2010 року, відповідно до якого правом користування жилою площею квартирою, яка є предметом цього договору відповідно до ст.405 ЦК України наділена ОСОБА_12 . Факт проживання в спірній квартирі за згодою покупців і обставини виконання сторонами умов договору підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.
Крім того, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , зареєстрованого в реєстрі за №130 ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_12 купила квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , за 207146,00 грн. Факт повного розрахунку покупця з продавцем підтверджується меморіальним ордером №938771, виданим 29.01.2015 року ПАТ «Український інноваційний банк».
Отже, після накладення слідчим 01.09.2010 року арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_5 , останнім 10.11.2010 року здійснено відчуження квартири АДРЕСА_2 , власником якої він був, на користь третьої особи - ОСОБА_10 .
Відповідно до актуальних даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2015 року.
Таким чином, є підстави вважати, що ОСОБА_5 , достовірно знаючи про вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2013 року та обов`язки відшкодування майнової та моральної шкоди на користь ОСОБА_6 , не вжив жодних дій, спрямованих на їх виконання, а також вчинив незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, а саме відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що містить ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України.
На теперішній час у органу досудового розслідування існують достатні підстави вважати, що посвідчення договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом злочину і, як наслідок, речовим доказом, здійснювалось з порушенням чинного законодавства України, а також особою, яка на теперішній час володіє даною квартирою, може бути здійснене її відчуження, що перешкодить проведенню повного, швидкого досудового розслідування.
Враховуючи викладене, з метою збереження речових доказів, в тому числі недопущення їх відчуження, виникла необхідність у накладенні арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , як на предмет кримінального правопорушення, оскільки незастосування такої заборони може привести до її відчуження або передачі у користування іншим особам чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.
Тому слідчий просила накласти арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони будь-яким особам розпоряджатися будь-яким чином вказаним майном та використовувати його.
Слідчий у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в котрій клопотання підтримала, просила задовольнити та розглянути його за її відсутності.
Дослідивши клопотання із доданими до нього матеріалами, приходжу до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлено, що в провадженні СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали кримінального провадження № 0001306 від 15.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б підданою необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення слідчий суддя відповідно до вимог ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, що отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що клопотання є необґрунтованим і та не підлягає задоволенню, оскільки слідчий не обґрунтувала можливість використання зазначеного об`єкту нерухомого майна як доказ у кримінальному провадженні. Письмові матеріали, додані слідчим до клопотання, не містять відомостей щодо пред`явлення будь-якій особі підозри у даному кримінальному провадженні; не містять відомості щодо пред`явлення цивільного позову і обґрунтованість його розміру, не визначений розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у зв`язку з чим слідчий суддя позбавлений можливості врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Також з тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та численних посилань на положення КПК України без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
В даному випадку слідчим не доведено жодного із цих пунктів та не зазначено, які саме потреби досудового розслідування задовольнятимуться завдяки цьому арешту, в чому полягає неможливість вчинення будь-яких інших дій по відношенню до майна, на яке просить накласти арешт, і яким чином незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може вплинути на обмеження можливостей органу досудового розслідування.
Крім того, в клопотанні слідчий просила накласти арешт на вказане нерухоме майно з метою збереження речових доказів, проте матеріали клопотання не містять постанови про визнання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2015 року, речовим доказом. Більш того, слідчим не доведено наявність достатніх підстав вважати, що власник квартири ОСОБА_12 має відношення до вказаного кримінального правопорушення та вказане нерухоме майно набуте нею протиправним шляхом.
За встановлених обставин клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001306 від 15.08.2019 року на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_12 , задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001306 від 15.08.2019 року на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_12 , відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1