УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 638/20273/19

Провадження № 1-кс/638/385/20

10.06.2020 слідчий суддя Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Військової прокуратури Харківської області,

встановив:

21.01.2020 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Військової прокуратури Харківської області ОСОБА_4 щодо не розгляду заяви, в подальшому вимоги було уточнено, в останній редакції заявник просить суд визнати незаконним рішення прокурора про відмову у визнанні його потерпілим, тобто постанову прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_5 від 16.01.2020 року та за можливості зобов`язати процесуального керівника прокурора Військової прокуратури Харківського гарнізону відповідно до вимог ст. 55 КПК України визнати його потерпілим у кримінальному провадженні №0000269 внесеного до ЄРДР 28.12.2019 року за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та вручити йому памятку потерпілого.

Зі скарги і додатків до неї вбачається, що 16.01.2020 року прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_6 винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000269 внесеного до ЄРДР 28.12.2019 року. Оскільки, на думку скаржника, зазначена постанова прокурора підлягає скасуванню, він просить її скасувати в частині відмови у визнанні його потерпілим та зобов`язати слідчого видати йому пам`ятку про права і обов`язки потерпілого у вказаному кримінальному провадженні.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, подав до суду письмові пояснення та просив слухати справу без його участі, скаргу підтримав в повному обсязі з обставин викладених в ній.

Прокурор в судове засідання не з`явився, що не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги, дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржено рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

З досліджених слідчим суддею матеріалів вбачається, що в провадженні військової прокуратури Харківського гарнізону перебувають матеріали кримінального провадження №0000269 внесеного до ЄРДР 28.12.2019 року.

Відповідно до витягу з ЄРДР кримінальне провадження №0000269 від 28.12.2019 року внесено з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 366 КК України.

Частина 1 ст. 366 КК України, передбачає відповідальність за складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Як вбачається з копії клопотання ОСОБА_3 (а.с. 6) він вказує, що його підписи в протоколі обшуку від 18.05.2019 року автомобілю «Suzuki SX4» були підроблені службовими особами. Після чого він звернувся з заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення.

В подальшому в рамках кримінального провадження №0000269 від 28.12.2019 року ОСОБА_3 подано клопотання про визнання його потерпілим.

Однак 16.01.2020 року прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону ОСОБА_6 винесено постанову про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000269 внесеного до ЄРДР 28.12.2019 року.

Відповідно до вимог ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Наразі в матеріалах скарги відсутні будь-які підтвердження того, що ОСОБА_3 було спричинено матеріальну чи моральну шкоду, відсутні відомості, що ОСОБА_3 надавав до військової прокуратури Харківського гарнізону підтвердження спричиненої йому матеріальної чи моральної шкоди, в результаті вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000269, під час розгляду скарги особа, що її подала, також не повідомила якої шкоди їй завдано злочином і чому він повинен бути визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим постанова слідчого від 16.01.2020 р. про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим є законною і обґрунтованою, такою, що відповідає вимогам КПК України, а тому скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В офіційному тлумаченні частини другої статті 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом. А в даному випадку процесуальний закон не передбачає можливості оскарження рішення слідчого судді в апеляційному порядку.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Аналогічні вимоги щодо гарантування захисту прав, свобод та інтересів кожного у розумні строки незалежним, безстороннім та справедливим судом передбачені ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ у справі Golder v. The United Kingdom від 21 лютого 1975 року, серія A № 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги (справа Melnyk v. Ukraine від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Більш того, спосіб, у який стаття 6 застосовується до апеляційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства (рішення ЄСПЛ у справі Monnelland Morrisv. The United Kingdomвід 2 березня 1987 року, серія A № 115, p. 22, § 56; рішення ЄСПЛ у справі Helmers v. Sweden від 29 жовтня 1991 року, серія A № 212-A, p. 15, § 31).

Аналогічну позицію висловлено в рішенні ЄСПЛ у справі «Скорик проти України», зокрема щодо того, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава повинна гарантувати, що особи, які перебувають під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції. При цьому, повинні бути враховані особливості провадження, що розглядається і сукупність проваджень, що здійснюються відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них.

Згідно з положеннями ст. 24, ч. 3 ст. 392 КПК України забезпечення гарантованого права на оскарження процесуальних рішень слідчого судді здійснюється в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, у частині 1 статті 309 КПК України наведено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування. Крім того, відповідно до вимог частини другої цієї статті, під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження або на рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження на підставі пункту 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру чи відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній.

Скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру.

Таким чином, ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого від 16.01.2020 року про відмову у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні №0000269, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, оскільки слідчий суддя не відмовив у відкритті провадження за скаргою, не повернув її, а розглянув скаргу по суті з прийняттям рішення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя
постановив:
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Військової прокуратури Харківської області залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя -