Справа №589/4747/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/111/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 серпня 2019 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостки Сумської області, громадянина України, неодруженого, працюючого в ТОВ «ВАНТ» ЛТД водієм, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , в якій не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації його дій, просив змінити вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 серпня 2019 року та виключити з нього додаткову міру покарання позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено йому покарання:

за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року обмеження волі;

за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.70 ч.1 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено до відбуття ОСОБА_8 2 роки обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

У відповідності до ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2968,80 грн витрат за проведення експертиз.

Цивільний позов Шосткинської місцевої прокуратури і інтересах держави в особі Фінансового управління Шосткинської міської ради задовольнено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь фінансового управління Шосткинської міської ради 6920,70 грн коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого.

У задоволенні позову ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25.09.2017 року.

Речові докази: автомобіль марки АUDІ 80 р.н. НОМЕР_1 та металевий відбивач скла з фари головного світла повернуто ОСОБА_8 , велосипед «Вікторія» повернуто ОСОБА_11 , уламки лакофарбового покриття, скла вирішено знищити, оптичний диск зберігати при матеріалах кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 , вказує на те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому додаткового покарання не врахував наступні обставинами:

- ОСОБА_8 зареєстрований як фізична особа-підприємець, основним і єдиним видом діяльності якого є надання послуг вантажним автомобілем транспортом та є платником податку, орендує вантажний автомобіль з причепом. Керівництво ТОВ просить не позбавляти ОСОБА_8 права керування транспортними засобами;

- ОСОБА_12 позитивно характеризується як за місцем роботи, так і за місцем проживання;

- ОСОБА_8 не притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі і за порушення ПДД України, його водійський стаж обраховується із 1985 року;

- ОСОБА_8 має інших спеціальностей, окрім водія;

- за станом здоров`я ОСОБА_8 не спроможний виконувати іншу роботу з великим фізичним навантаженням.

На переконання захисника, є всі підстави вважати, що позбавлення ОСОБА_8 права керуванням транспортним засобом суттєво вплинуть на його можливість самозабезпечення.

Захисник не погоджується із зазначеною судом першої обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину стосовно особи похилого віку, оскільки, як зазначив обвинувачений, він проявив неуважність та допустив зіткнення з велосипедом після невдалої спроби виконати обгін автомобіля, який рухався попереду. За досліджених судом обставин, з урахуванням часу ДТП, дорожніх умов, швидкоплинності подій, ОСОБА_8 під час зіткнення фізично не міг визначити вік потерпілої та стать людини і на час скоєння злочину він не усвідомлював, що потерпіла є особою похилого віку.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 20.09.2017 року близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем АUDІ 80 р.н. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Воронізька з боку вул. Сумська м. Шостка.

Рухаючись в районі буд. 19 по вул. Воронізька м. Шостка, ОСОБА_8 проявив неуважність, не в повній мірі слідкував за дорожньою обстановкою, при виборі швидкості свого руху не дотримався безпечної дистанції, своєчасно не виявив велосипед під керуванням ОСОБА_13 , яка рухалась біля правого краю проїзної частини вул. Воронізька, тому допустив на неї наїзд, чим порушив пункти 2.3.б, 2.10, 12.3 Правил дорожнього руху України.

В подальшому ОСОБА_8 з місця пригоди на вказаному автомобілі зник.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми голови, тулубу та кінцівок: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, перелому кісток носу, перелому 3-7 ребер справа, перелому правої лопатки, вивиху правого плечового суглобу, двостороннього гідротораксу, рваних ран обох колінних суглобів, гематоми правого стегна, садна, гематоми голови, які кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою довготривалого розладу здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_8 пункту 12.3. Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з вчиненою дорожньо-транспортною пригодою та завданням потерпілій ОСОБА_14 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Крім того, ОСОБА_8 , являючись водієм транспортного засобу, вчинивши наїзд на водія велосипеду, спричинивши йому тілесні ушкодження, суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілу ОСОБА_14 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають в небезпечному для життя стані, з метою уникнення відповідальності за скоєне на автомобілі причетному до ДТП, зник з місця пригоди, маючи можливість надати допомогу потерпілому, не вжив жодних заходів для запобігання небезпеці, чим завідомо залишив без допомоги ОСОБА_14 , яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, так як перебувала без свідомості.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили оскаржуваний вирок суду змінити, виключивши з нього додаткову міру покарання, пояснення потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які заперечують проти доводів апеляційної скарги, просять судове рішення залишити без зміни, думку прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечив та просив вирок суду залишити без зміни, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинила потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, та за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний стан, ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, тому висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Судом першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , взято до уваги тяжкість злочинів, які вчинив обвинувачений, форму умислу кожного із злочинів, негативні наслідки, які настали в результаті їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, працює, даних про негативну характеристику за місцем проживання не має, позитивно характеризується за місцем роботи, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

За наявності вищевказаних обставин, суд першої інстанції, дійшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі зі звільненням обвинуваченого від реального відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України, що також в апеляційній скарзі прокурором та потерпілою не оскаржується.

Перевіряючи судове рішення в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки та відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника про необґрунтованість його призначення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, санкція ч. 1 ст. 286 ККУкраїни надає можливість суду як призначити додаткове

покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати до особи таке додаткове покарання. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і є правом суду.

Призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 вчинив грубе порушення ПДР, в тому числі і залишив місце ДТП, поставив під загрозу життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, наслідком його дій є травмування потерпілого та пошкодження майна, що свідчить про несумлінне ставлення обвинуваченого до безпеки дорожнього руху, недостатню обережність по відношенню до інших учасників дорожнього руху і створює для них реальну небезпеку.

Покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, на переконання суду першої інстанції, очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так й іншими особами. З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і те, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.

Потерпіла, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду судового рішення, наполягала на призначенні додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України і дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 крім основного покарання, ще й додаткове, розмір якого визначив у межах санкції статті, за якою його засуджено.

Щодо посилання захисника у доводах апеляційної скарги на те, що ОСОБА_8 працює водієм, то дана обставина була предметом судового дослідження та з посиланням на висновки викладені Верховним Судом в постанові від 12.03.2019 (справа №495/9188/16-к) обґрунтовано була відхилена.

Так, Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника про те, що позбавлення права керування транспортним засобом суттєво сплине на можливість ОСОБА_8 самозабезпечення, враховує конкретні обставини вчинених обвинуваченим злочинів, а саме те, що він залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, що в свою чергу свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, та психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого на момент заподіяння злочинів, яке виразилось у тому, що він, дбаючи насамперед про себе для уникнення несприятливих наслідків, свідомо знехтував життям та здоров`ям потерпілої особи.

Крім того, бере до уваги думку потерпілої, яка під час розгляду кримінального провадження інстанційними судами наполягала на призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання.

Наданою стороною обвинувачення медичною документацією, достеменно не підтверджується протипоказання ОСОБА_8 до зайняття іншими видами діяльності не пов`язаного з керуванням транспортним засобом.

З приводу оренди ОСОБА_8 транспортного засобу та реєстрації його як фізичної особи підприємця, то колегія суддів звертає увагу, що орендувати зазначений вантажний автомобіль обвинувачений почав вже після вчиненого ним ДТП, тобто до цього часу він займався іншими видами заробітку.

Відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності, на переконання колегії суддів, не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання.

З приводу посилання захисника на позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та за місцем роботи, то дані обставини були враховані судом першої інстанції при призначення покарання та можливості застосування до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає такими, що не можуть бути задоволені також і доводи захисника про помилковість висновків суду першої інстанції щодо визнання обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину стосовно особи похилого віку, виходячи з наступного.

Так, як вбачається з обвинувального акту, обтяжуючою покарання обвинуваченого обставину, відповідно до ст. 67 КК України, стороною обвинувачення визначено вчинення злочину щодо особи похилого віку.

ОСОБА_8 , який під час розгляду справи користувався правою допомогою захисника, вину у вчинені кримінального правопорушення, за обставин викладених в обвинуваченому акті, визнав в повному обсязі, жодних заперечень щодо наявності вищезазначеної обтяжуючої покарання обставини - вчинення злочину стосовно особи похилого віку, від обвинуваченого та його захисника не надходило.

При цьому, як уже зазначалось вище, фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися.

За таких обставин, виходячи з положень ч. 2 ст. 394 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості перевірити такі доводи апеляційної скарги щодо помилковості чи ні висновків суду першої інстанції про визнання обставин, які обтяжують покарання, оскільки вони не досліджувались в суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що наведені в апеляційній скарзі захисника доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 серпня 2019 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4