ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1618/19 Справа № 192/454/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі апеляційного суду, кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року, стосовно
ОСОБА_7 с т а н о в и л а:
цією ухвалою

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, засудженого вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України, -

Відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)» Міністерства юстиції України про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2016 року.
Своє рішення суд мотивував тим, що після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, суд приходить до висновку про неможливість умовно-дострокового звільнення останнього від відбування покарання, оскільки своє виправлення ОСОБА_7 не довів сумлінною поведінкою і ставленням до праці, засуджений попередньо вже звільнявся умовно-достроково, проте належних для себе висновків не зробив та вчиняв нові умисні злочини, а отже, така поведінка засудженого, на думку суду, свідчить про відсутність належних висновків у останнього щодо своєї поведінки для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. При цьому лише сам факт того, що останній фактично відбув 2/3 призначеного покарання не може свідчити про його виправлення та наявність підстав для умовно-дострокового звільнення.

В апеляційній скарзі:

- засуджений просить ухвалу скасувати, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити подання начальника Державної установи «Солонянська виправна колонія (№ 21)» Міністерства юстиції України про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 за вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2016 року .
Вважає, що вказана ухвала суду підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам.
Вказує, що має 5 заохочень, увесь час відбування покарання працює.
Вказує, що суд не врахував що у нього на утриманні знаходяться 2 малолітні дитини, дружина та старенька матір.

Заслухавши суддюдоповідача, думку прокурора яка заперечувала проти апеляційної скарги, думку засудженого який просив задовольнити його апеляційну скаргу, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше половини строку покарання за злочин середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин і не менше двох третин строку покарання за умисний тяжкий злочин.

На підставі ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Як видно з наявних матеріалів, засуджений ОСОБА_7 почав відбувати покарання з моменту його попереднього ув`язнення з 17 серпня 2016 року та на даний час дійсно відбув 2/3 частини строку покарання.
При цьому, згідно характеристики на засудженого, ОСОБА_7 : за період перебування у слідчому ізоляторі стягнень та заохочень не мав; за період перебування у виправній колонії характеризується добре, працевлаштований в штабі установи, до праці ставиться задовільно, допустив одне порушення режиму утримання, за що мав одне стягнення, яке було погашено за плином часу, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що був заохочений п`ять разів, бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт», «Підготовка до звільнення», бере участь у роботі самодіяльних організацій, однак не проявляє соціально корисну активність в організації їх роботи, входить до складу ради колективу засуджених (самодіяльних секцій, редакції стінної газети).
Визначаючи ступінь поведінки засудженого за весь період відбування покарання, суд виходить з такого.
Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, участі у самодіяльних організаціях засуджених, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених.
В той же час, враховуючи вищезазначену інформацію, що характеризує особу засудженого ОСОБА_7 , суд вірно дійшов до висновку про відсутність достатніх підстав, які б свідчили про сумлінну поведінку засудженого і його ставлення до праці, якими він довів своє виправлення.
При цьому, посилання представника виправної колонії на відсутність у нього порушень режиму утримання під час перебування в колонії, судом враховано, але слід зазначити, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України, неухильне додержання правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даних обов`язків є лише одним з критеріїв, зазначених вище, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, про те, що вирішальним фактором є не факт відбування засудженим певної частини покарання, реальність його виправлення, а саме той факт, що ОСОБА_7 своєю поведінкою не довів своє виправлення.
Як видно з ухвали районного суду вона за змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції, слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: