ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1050/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2490/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 5 листопада 2018 року, стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 5 листопада 2018 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Забавне Ізюмського району Харківської області, громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, маючий малолітню дитину ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1. 09.07.2007 року Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;
2. 04.10.2012 року Харківським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.162 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 22.10.2013 року;
3. 06.07.2009 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.121 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, до 5 років 1 місяця позбавлення волі;
4. 24.07.2014 року Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 22.09.2016 року,-
визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Вказаним вироком встановлено, що 7.03.2017 року близько 12 год. 00 хв. ОСОБА_8 , протиправно проник до приміщення коридору житлового будинку АДРЕСА_2 , де в нього виник умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_10 , яка перебувала в зазначеному будинку. Розуміючи свій злочинний намір ОСОБА_8 в той же день та час застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_10 обома руками штовхнув останню в область грудної клітини спереду, внаслідок чого остання впала на підлогу. Після цього ОСОБА_8 обійшов потерпілу, схопив її ззаду за волосся та потягнув в кімнату житлового будинку. В результаті цього, ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження у вигляді множинної гематоми на обличчі, гематоми у поперековій області, множинні гематоми нижніх кінцівок та які згідно висновку судово-медичної експертизи №63-Зм/17 від 14.04.2017 року за ступенем тяжкості являються легким тілесним ушкодженням.
В подальшому розуміючи свою перевагу над ОСОБА_10 та подавивши її волю шляхом утримування за волосся в лежачому положенні ОСОБА_8 повторно, протиправно із корисливих мотивів, відкрито викрав мобільний телефон ТМ «Самсунг» моделі GT-E 1195 IMEL НОМЕР_1 , вартістю згідно висновку товарознавчої експертизи № 52 від 10.04.2017 року 210 грн. та грошовими коштами в загальній сумі 200 грн., які належать ОСОБА_10 .
Заволодівши викраденим майном ОСОБА_8 покинув місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 410 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.186 КК України на ч.2 ст.186 КК України та призначити йому більш м`яке покарання. В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений посилається на суд необґрунтовано кваліфікував його дії за ч.3 ст.186 КК України, не дослідив показання потерпілих та свідків в повному обсязі та не надав їм належну оцінку. Також, на його думку, суд першої інстанції призначив йому занадто суворе покарання.
Захисник в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч.3 ст.186 КК України на ч.2 ст.186 КК України та призначити йому мінімальне покарання передбачене санкцією цієї статті. В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник послався на те, що наявність умислу у ОСОБА_8 не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Крім того, потерпіла в судовому засіданні пояснила, що вона добровільно відчинила вхідні двері будинку ОСОБА_8 , що підтвердив і свідок ОСОБА_12 , а тому, на думку захисника, в діях обвинуваченого ОСОБА_8 відсутній умисел на проникнення.
Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги; заперечення прокурора, який вважав оскаржений вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.
Апеляційні доводи захисника та обвинуваченого про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.186 КК України, а саме внаслідок відсутності кваліфікуючої ознаки проникнення у житло є безпідставними, оскільки вони спростовуються відомостями безпосередньо дослідженими судом в судовому засіданні, в тому числі за участю сторони захисту, на які суд обґрунтовано та вмотивовано послався в мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

Зокрема це показання потерпілої ОСОБА_13 про те, що 07.03.2017 року біля 12 години вона знаходилась вдома за адресою АДРЕСА_2 . Будинок та хвіртка були зачинені. Знаходячись в будинку вона почула як хтось дряпає у вхідні двері. Коли вона відкрила двері, то побачила чоловіка, який у подальшому виявився ОСОБА_8 . Вона спитала у нього як він потрапив у двір через закриту хвіртку, а він схватив її однією рукою за одежу, а іншою рукою схватив за обличчя, штовхнув у коридор, де вона впала на спину. Він вимагав в неї гроші та їжу. Вона відповіла, що все йому віддасть, він її підняв та знову штовхнув в спину до кухні. Вона сказала, що гроші знаходяться під скатертиною на столі. Він знову її штовхнув, вона покликала на допомогу, а він втік. Сусідка бачила як він переплигнув через паркан та пішов начебто нічого не сталося. ОСОБА_8 відібрав в неї гроші та телефон, який їй повернули.

Крім того показаннями свідка ОСОБА_12 , який є сусідом потерпілої ОСОБА_10 та пояснив, що навесні 2017 року приблизно о 13 год. він почув крик сусідки, яка просила про допомогу. Від неї він дізнався, що до її будинку вдерся чоловік, який її штовхнув та забрав в неї мобільний телефон. Він бачив, що на обличчі ОСОБА_10 є синець та в неї не було вставної щелепи. Коли вони разом з ОСОБА_10 зайшли до будинку, то він побачив, що у вітальні у шафі були витягнуті речі з шухляди.

Доводи захисника про те, що свідок ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_10 , підтверджують версію обвинуваченого про те, що потерпіла його самостійно і добровільно впустила до будинку, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме відомостями, які містяться на звукозаписах судових засідань від 20.11.2017 року та 07.02.2018 року, відповідно до яких потерпіла в судовому засіданні підтвердила, що не хотіла пускати ОСОБА_8 до своєї хати, а свідок ОСОБА_12 підтвердив, що потерпіла йому повідомила про те, що до неї в будинок вдерся незнайомець.
Зазначені показання, зважаючи на рівень їх аргументованості, колегія суддів вважає переконливими та послідовними, вони узгоджуються зі всією сукупністю фактичних обставин справи. Потерпіла у своїх показаннях чітко та послідовно пояснила, що обвинувачений проник до її житла, всупереч її волі, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я та відкрито заволодів її майном.

Також суд дослідив належний та допустимий доказ протокол пред`явлення особи для впізнання від 16 квітня 2017 року, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_8 як особу, яка 17.03.2017 року вдерлася до неї у житло та здійснила відкрите заволодіння її майном.
Крім того, відповідно до протоколу огляду місця події від 17.03.2017 року, що проведений за адресою проживання потерпілої ОСОБА_10 , тобто за місцем вчинення злочину, територія домоволодіння огороджена парканом, в кухні загальний порядок є порушеним, у кімнаті №5, стоїть шафа, в які відкриті шухляди, речі знаходяться не на своїх місцях. Зазначені відомості спростовують версію обвинуваченого про те, що потерпіла самостійно йому все передала, а він нічого не чіпляв в її домі.
Також відповідно до висновку судово-медичної експертизи №63-3м/17 від 14.04.2017 року у потерпілої ОСОБА_10 , мали місце множинні гематоми на обличчі, гематоми у поперековій області, множинні гематоми нижніх кінцівок. Таким чином, показання обвинуваченого щодо того, що потерпіла самостійно впустила його до своєї хати є необґрунтованими, оскільки відповідно до цього ж висновку, зазначені тілесні ушкодження були отриманні при обставинах вказаних потерпілою, а саме того, що обвинувачений штовхнув її та проник у житло.
Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.

За таких обставин, колегія суддів ставиться критично до пояснень ОСОБА_8 , які він надавав в суді першої інстанції, а також в суді апеляційної інстанції, про те що потерпіла ОСОБА_10 самостійно впустила його до свого житла.

Вищезазначені відомості, на які суд послався, як на докази в мотивувальній частині вироку, беззаперечно доводять факт проникнення ОСОБА_8 до житла потерпілої ОСОБА_10 з метою відкритого викрадення майна та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я.

Колегія суддів, аналізуючи поведінку обвинуваченого, наявність вищевикладених свідчень потерпілої, дійшла висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч.3 ст.186 КК України а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, поєднаний з проникненням у житло повністю знайшла своє підтвердження як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду вироку в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, апеляційні доводи обвинуваченого та захисника, щодо неправильної кваліфікації дій є необґрунтованими, що обумовлює відмову в задоволенні поданих апеляційних скарг.

Отже версія та доводи обвинуваченого та його захисника про незгоду з кваліфікацією дій обвинуваченого у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.

Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

Поряд з цим, перевіривши законність вироку в частині призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.50,65, 66, 67 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував дані про особу обвинуваченого, та правильно встановив і врахував відсутність обставин що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину. При цьому належить врахувати, що згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, буде достатнім покаранням для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Крім того, у строк попереднього ув`язнення включається зокрема, строк тримання осіб під вартою як запобіжний захід, обраний на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.

Згідно матеріалів кримінального провадження, а саме ухвали Харківського районного суду Харківської області від 21 березня 2017 року, стосовно ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах кримінального провадження за його обвинуваченням за ч.3 ст.185 КК України, тобто в межах іншого кримінального провадження.
З урахуванням зазначеного та положень ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, оскільки у цьому кримінальному провадженні запобіжний захід стосовно нього не обирався.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування або зміни вироку, з урахуванням доводів, зазначених у апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 5 листопада 2018 року, стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня отримання ним копії повного тексту судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4