ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/291/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1099/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 25 березня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Загір`я Зборівського району Тернопільської області, українець, громадянин України, маючий вищу освіту, маючий на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді особистого зобов`язання.

Скасовано арешт, накладений на транспортні засоби: «МАЗ 5549» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , «ВАЗ 211120» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , «Volkswagen Caddy» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

30 травня 2018 року приблизно о 12 годині ОСОБА_7 , не маючи полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи автомобілем «МАЗ 5549», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух з боку ТОВ «Укрнасіння», розташованого в районі с. Сонячного Запорізького району Запорізької області, в напрямку автодороги Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь. На проїзній частині автодороги Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь здійснювалися ремонтні роботи, у зв`язку з чим проїзна частина, призначена для руху транспорту в напрямку м. Запоріжжя, була перекрита. Рух як у напрямку м. Запоріжжя так і в напрямку м. Дніпра здійснювався по проїзній частині, призначеній для руху в напрямку м. Дніпра, тому проїзна частина дороги мала по одній смузі руху в кожному напрямку. Перед місцем ДТП в обох напрямках руху встановлено дорожні знаки 1.26 «Двосторонній рух», 1.37 «Дорожні роботи» та 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год». У цей же час по проїзній частині автодороги Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь, з боку м. Дніпра в напрямку м. Запоріжжя рухався автомобіль «Volkswagen Caddy», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , в якості пасажира в салоні його автомобіля перебувала ОСОБА_9 . У попутному з автомобілем «Volkswagen Caddy» напрямку, позаду нього рухався автомобіль «ВАЗ 211120», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , в якості пасажира в салоні його автомобіля перебував ОСОБА_11 .

Під час руху водій ОСОБА_10 з метою виконання маневру обгону автомобіля «Volkswagen Caddy» виїхав на смугу зустрічного руху та продовжив рух по ній. Водій ОСОБА_7 , не давши дорогу автомобілю «ВАЗ 211120», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , виконуючи маневр повороту направо, виїхав на проїзну частину автодороги Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя-Маріуполь з прилеглої території ТОВ «Укрнасіння», де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 211120», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .

Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 2.1 ґ), 10.2 Правил дорожнього руху України, порушення вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої водій автомобіля «ВАЗ 211120» ОСОБА_10 загинув на місці пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.

Крім того, грубе порушення обвинуваченим ПДР України призвело до настання тяжких суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 .

До того ж, під час судових дебатів обвинувачений просив суд призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Також в апеляційній скарзі не оскаржуються висновки суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України, а також про можливість не призначати йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії необережних тяжких злочинів, визнав щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей та непрацездатних батьків, офіційно не працевлаштований, але веде сільське господарство, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням думки потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не мала, просила суд суворо його не карати, призначити покарання нижче від найнижчої межі, не пов`язане з позбавленням волі, отримала від нього добровільне відшкодування спричиненої шкоди у розмірі 70000 гривень, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо із застосуванням звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, йому було встановлено іспитовий строк, передбачений ч. 4 ст. 75 КК України, не в мінімальному розмірі, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 25 березня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 317/291/19