Справа №463/1130/18
Провадження №1-кп/463/127/19
В И Р О К
іменем України

12 червня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові матеріали кримінального провадження № 0000366 від 09.02.2018 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого на посаді помічника логіста у ТзОВ «Грінера Україна», ранішене судимого, зареєстрованого за місцем проживання: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 ,

за ч. 1 ст. 122 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 08.02.2018 року приблизно о 18.15 год., перебуваючи на вул. Богданівській, 11 у м. Львові, в ході конфлікту із ОСОБА_5 , що виник па ґрунті особистих неприязних відносин, які раптово виникли, маючи умисел на нанесення тілесного ушкодження та знаючи, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання па нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, умисно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_5 за допомогою металевого предмету типу монтировки завдав йому один удар в область обличчя. В цей час ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що ОСОБА_7 має намір нанести удар по обличчю, підняв праву руку з метою самозахисту. Таким чином, ОСОБА_7 спричинив своїми діями потерпілому тілесні ушкодження, а саме перелом правої ліктьової кістки, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, перелом кісток носа та рану на обличчі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, синці на обличчі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у спричиненні потерпілому ОСОБА_5 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винність у вчиненні інкримінованого йому злочину заперечив. При цьому показав, що 08.02.2018 року перед 18.00 год. він приїхав на ТзОВ «Грінеро Україна», де перед подією інкримінованого йому злочину працював, щоб поговорити зі знайомими співробітниками. Близько 18.00 год. він поїхав з території гаражних боксів в напрямку заправки «ВОК». Проїжджаючи, побачив, що до нього біжить незнайомий на той час потерпілий ОСОБА_5 , який одразу рукою вдарив в бокове скло та дверку його автомобіля. Злякавшись, він поїхав з місця на заправку. Там оглянув автомобіль на предмет пошкоджень та вирішив повернутись на територію гаражних боксів на АДРЕСА_3 , щоб розповісти про подію знайомим. Під`їхавши до автомобіля братів Зборовських, він поряд із ними забуксував. Як тільки він зміг від`їхати з місця, до нього підбіг потерпілий ОСОБА_5 та вдарив ногою в задню ліву дверку його автомобіля, при цьому відкриваючи самовільно передню водійську дверку. Між сидіннями у нього лежала металева ручка від домкрата, яку з метою самозахисту він взяв у руку. Відчинивши двері, потерпілий першим наніс йому удар, який прийшовся в ділянку руки. Тоді він у відповідь наніс ручкою від домкрата останньому удар в ділянку обличчя. Оскільки потерпілий виставив руку, то удар прийшовся в руку та обличчя. Окрім зазначеного єдиного удару, інших ударів потерпілому він не наносив. Після цього фізичний конфлікт між ними припинився. Однак потерпілий продовжував погрожувати йому словесно, а тому він, злякавшись, сів в автомобіль та поїхав з місця події. Потім йому зателефонували колишні співробітники та попросили приїхати, інакше потерпілий викличе працівників поліції. Тоді він повернувся на місце події та запропонував потерпілому допомогу ще до приїзду працівників поліції. В подальшому між ними велися переговори з приводу відшкодування потерпілому спричиненої йому шкоди, зокрема, пропонувалось виплатити йому 1000 доларів США та передати його автомобіль ВАЗ на реалізацію, однак потерпілий на це не погодився.

Окрім показань обвинуваченого ОСОБА_7 на заперечення своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, в ході судового розгляду були зібрані та досліджені наступні докази.
Зокрема, із показань потерпілого ОСОБА_5 вбачається, що 08.02.2018 року близько 18.00 год. він знаходився на вул. Богданівській у м. Львові, коли побачив автомобіль ВАЗ жовтого кольору, який спочатку призупинився перед ним, а потім швидко рушив, оббризкавши його водою та пошкодивши його телефон. Маючи намір врегулювати з водієм, а саме незнайомим йому на той час ОСОБА_7 , заподіяну ним шкоду, він підійшов до автомобіля та постукав у вікно до водія, однак останній поїхав з місця події. Тоді він пішов у напрямку гаражних боксів, звідки виїжджав обвинувачений, та запитав у їх працівника ОСОБА_8 , чи ОСОБА_7 тут працює, повідомивши, що останній пошкодив його телефон, за що нестиме відповідальність. Через нетривалий час ОСОБА_7 під`їхав на своєму автомобілі ВАЗ до гаражних боксів. Побачивши його, він спробував від`їхати назад, ледь не збивши його при цьому. Тоді він підійшов до автомобіля обвинуваченого та вдарив його ногою в задні двері, ударів в бік обвинуваченого він не наносив. Одразу після цього обвинувачений ОСОБА_7 вийшов з автомобіля та вдарив його залізною трубою в ліву частину голови, однак у зв`язку з тим, що він з метою самозахисту підставив спереду руку, в результаті удару йому було зламано руку в ділянці правої ліктьової кістки та зламано ніс, з якого одразу пішла кров. Після цього обвинувачений сів в автомобіль та поїхав з місця події, а він викликав працівників поліції та бригаду швидкої медичної допомоги. Потім обвинувачений ОСОБА_7 повернувся на місце події та пробував спочатку врегулювати ситуацію без участі працівників поліції. В подальшому між ними велися переговори з приводу відшкодування спричиненої йому шкоди, зокрема, обвинуваченим пропонувалось виплатити йому 1000 доларів США та його автомобіль ВАЗ на реалізацію, однак він на це не погодився, так як розмір спричиненої йому шкоди є значно більшим, з приводу чого ним заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні.

Із аналогічних за змістом показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вбачається, що останні на момент події були працівниками ТзОВ «Грінеро Україна», а ОСОБА_7 є їх знайомим, який із ними донедавна разом працював. 08.02.2018 року перед 18.00 год. ОСОБА_7 приїжджав до них на ТзОВ «Грінеро Україна». Близько 18.00 год. він поїхав з території гаражних боксів в напрямку заправки «ВОК». Через декілька хвилин до ОСОБА_8 підбіг незнайомий на той час потерпілий ОСОБА_5 , який висловлювався нецензурно та при цьому кричав, чи не знає він водія на жовтому автомобілі ВАЗ, який оббризкав його водою. Оскільки останній поводився неадекватно, а тому ОСОБА_8 повідомив його, що не знає водія вказаного автомобіля, після чого потерпілий пішов. Одразу після цього до їх автомобіля під`їхав на своєму автомобілі ВАЗ ОСОБА_7 , який поряд із ними забуксував. Як тільки він зміг від`їхати з місця, до нього підбіг потерпілий ОСОБА_5 та вдарив ногою в задню ліву дверку його автомобіля, при цьому відкриваючи самовільно передню водійську дверку. Відчинивши двері, потерпілий першим замахнувся та наніс удар обвинуваченому. Тоді останній у відповідь наніс предметом, схожим на палку, удар в потерпілого. Після цього фізичний конфлікт між ними припинився, а обвинувачений сів в автомобіль та поїхав з місця події, а через декілька хвилин вони також поїхали з місця події, потерпілий при цьому залишився на місці.

Із показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що останній на момент події був працівником ТзОВ «Грінеро Україна», з ОСОБА_7 він знайомий як з колишнім підлеглим, з яким разом працював. 08.02.2018 року він не був свідком події злочину. Однак після події до нього зателефонував обвинувачений ОСОБА_7 та повідомив, що не буде чекати закінчення наради, оскільки побився із невідомим чоловіком та боїться, що той його переслідуватиме. Коли він вийшов після наради із адміністративної будівлі, то побачив на вулиці потерпілого зі слідами крові в ділянці носа, який скаржився на біль в ділянці руки та носа, й пояснював, що обвинувачений ОСОБА_7 його побив. Далі він викликав працівників поліції та на прохання потерпілого передзвонив до ОСОБА_7 , попросив його повернутися на місце події з метою врегулювання конфлікту. Останній приїхав, вибачався, в подальшому приїхали працівники поліції та швидкої допомоги.

Як вбачається із показань свідка ОСОБА_11 , останній, будучи працівником патрульної поліції, прибув на місце події. На одязі потерпілого ОСОБА_5 були видні сліди крові, також була підозра на перелом руки. Потерпілий вказував на ОСОБА_7 як особу, що заподіяла йому тілесні ушкодження. Останній підтвердив зазначену обставину, ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння не перебував.
Із показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що останній перебував у договірних відносинах з потерпілим ОСОБА_5 , й останній у зв`язку з травмою руки не зміг виконати умови договору підряду від 15.01.2018.
Із протоколу проведення слідчого експерименту з фототаблицею від 23.02.2018 (за участю потерпілого ОСОБА_5 ) вбачається, що потерпілий в присутності понятих на місці події показав про обставини вчиненого відносно нього діяння, підтвердивши раніше дані показання, які відповідають його показанням даним під час допиту у суді.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 207 від 09.02.2018р. та № 269 від 23.02.2019 у ОСОБА_5 на момент проведення судово-медичної експертизи було виявлено: перелом правої ліктьової кістки, який відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; перелом кісток носа та рану на обличчі, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; синці на обличчі, які відносяться до легкого ступеня тяжкості. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмета, могли виникнути 08 лютого 2018 року, як вказує потерпілий під час проведення слідчого експерименту з його участю і що зафіксовано на фото № 6 фототаблиці до протоколу проведення слідчого експерименту від 23.02.2018.
Із постанови про визнання предметів речовими доказами та долучення їх до матеріалів кримінального провадження від 20.02.2018 вбачається, що диск із відеозаписом з камер зовнішнього відеоспостереження ТзОВ «Грінера Україна» визнаний у справі речовим доказом.

Із протоколу огляду вказаного речового доказу від 20.02.2018 вбачається, що при відкритті диску наявний файл із записом з камери зовнішнього спостереження. Згідно таймкоду на вказаному файлі о 18.21.40 на узбіччя під`їжджає зі сторони заправки «BОК» автомобіль марки ВАЗ жовтого кольору. За ним підходить чоловік (у зв`язку із нечітким зображенням ідентифікувати чоловіка неможливо), який підходить до автомобіля, та правою ногою наносить удар по лівій задній дверці автомобіля. Тоді зазначений чоловік підходить до дверки водія, яка відчиняється (хто відчинив дверку, у зв`язку із нечітким зображенням, встановити неможливо). Із автомобіля виходить водій (у зв`язку з нечітким зображенням ідентифікувати чоловіка неможливо). Пішохід підносить праву руку та заводить її на водія (чи відбувся удар, чи блок у зв`язку із нечітким зображенням ідентифікувати неможливо). Після цього водій підносить праву руку та наносить удар пішоходу по голові (чи тримав водій будь-який предмет в руці у зв`язку з нечітким зображенням ідентифікувати неможливо). Тоді водій відходить в сторону, а після чого сідає в автомобіль марки ВАЗ та від`їжджає у сторону заправки «BОК». В цей час пішохід відходить на узбіччя, таким чином, стаючи за межами дії камери спостереження.

За результатами огляду вказаного речового доказу судом в ході судового розгляду встановлено, що згідно таймкоду на файлі, що міститься на диску, о 18.21.31 автомобіль обвинуваченого ОСОБА_7 заїжджає на територію гаражних боксів на вул. Богданівській, 11 у м. Львові. Одразу після зупинки поряд із автомобілем братів Зборівських о 18.21.44 автомобіль обвинуваченого ОСОБА_7 . ВАЗ з включеним двигуном забуксував в мокрому снігу, а водій намагався від`їхати назад з місця зупинки. О 18.21.52 до автомобіля обвинуваченого ОСОБА_7 підбіг потерпілий та одразу наніс удар ногою в заднє ліве крило автомобіля. Одразу о 18.21.54 потерпілий підбіг до водія та здійснив спробу відчинити двері автомобіля з боку водія. Після того як останні відчинились, а ОСОБА_7 ставав з водійського сидіння о 18.21.56 потерпілий ОСОБА_5 наніс обвинуваченому один удар з замаху згори в ділянку трохи нижче голови останнього. Одразу після цього о 18.21.57 обвинувачений ОСОБА_7 замахнувся у відповідь на потерпілого ОСОБА_5 (чим був нанесений відповідний удар та в яку ділянку тіла потерпілого на відеозаписі не видно, оскільки запис здійснювався зі спини потерпілого ОСОБА_5 , який собою заступає видимість моменту удару). Одразу після цього о 18.21.58 фізичний контакт між сторонами конфлікту припинився.

Оцінюючи зібрані та досліджені у справі докази, суд критично оцінює показання потерпілого ОСОБА_5 з приводу того, що він не наносив обвинуваченому жодних ударів, оскільки такі спростовуються, окрім показань обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які були очевидцями події інкримінованого обвинуваченому діяння, протоколу огляду речового доказу від 20.02.2018, також даними відеозапису, оглянутого судом, з якого чітко видно момент нанесення потерпілим ОСОБА_5 удару по тілу обвинуваченого ОСОБА_7 , який передує удару у відповідь з боку обвинуваченого ОСОБА_7 . З цих же підстав (не зазначення у ньому про нанесений потерпілим удар по тілу обвинуваченого) суд не приймає до уваги як належний доказ протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_5 від 23.02.2018 року, і розцінює його критично, оскільки в цій частині показання потерпілого ОСОБА_5 були суперечливими та нещирими, що в свою чергу свідчить про їх неправдивість та надуманість.
Належних та допустимих доказів на спростування показань обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 щодо обставин події в ході судового розгляду не здобуто, та не підтверджено жодним чином. За вказаних обставин, суд вважає, що незалежно від подій, що мали місце між потерпілим та обвинуваченим до 08.02.2018 року о 18.15 год. на вул. Богданівській, 11 у м. Львові, навіть враховуючи факт можливого спричинення діями обвинуваченого ОСОБА_7 майнової шкоди потерпілому ОСОБА_5 , вказана обставина не давала права ОСОБА_5 діяти під час події інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення протиправно, а саме агресивно бити ногою по автомобілю обвинуваченого, намагатися самовільно відкрити двері з боку сидіння водія та завдавати удару по тілу обвинуваченого ОСОБА_7 . При цьому до моменту вчинення зазначених дій обвинувачений ОСОБА_7 не вчиняв жодних умисних дій фізичного характеру, спрямованих на заподіяння шкоди життю чи здоров`ю потерпілого. Належних та достатніх доказів протилежного в ході судового розгляду не зібрано. Доводи потерпілого щодо загрози здійснення наїзду на нього автомобілем обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку суду, є надуманими та спростовуються даними відеозапису, оглянутого судом, з місця події.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
Ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки; що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgement of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Ч.ч. 1-3 ст. 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у ст.ст. 118 та 124 цього Кодексу.
Відповідно до правової позиції, сформульованої у Постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 722/1981/16-к, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому: 1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави; 2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК; 3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; 4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; 5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; 6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
На підставі показань допитаних в ході судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , які були очевидцями події інкримінованого обвинуваченому діяння, протоколу огляду речового доказу від 20.02.2018, а також даних відеозапису, оглянутого судом, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 на момент події інкримінованого йому кримінального правопорушення діяв в стані необхідної оборони, оскільки вчинив дії відносно потерпілого ОСОБА_5 з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається. Оборона здійснювалась від суспільно небезпечного посягання, передбаченого ст. 126 КК України, а саме умисного завдання удару, що не спричинив тілесних ушкоджень обвинуваченому, й у сукупності з агресивною поведінкою потерпілого ОСОБА_5 , що виразилась у нанесенні удару ногою по автомобілю, спробі самовільно відчинити його двері, давало підстави передбачати продовження протиправних дій з боку потерпілого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в тому числі у спосіб нанесення інших ударів по тілу останнього, якщо суспільно небезпечне посягання не буде припинене. Необхідна оборона була своєчасною, оскільки обвинуваченим був нанесений один удар потерпілому у відповідь одразу після нанесення удару йому, після чого фізичний конфлікт між сторонами припинився, й обвинувачений будь-яких інших засобів захисту після цього не застосовував, а всі події з моменту приїзду обвинуваченого ОСОБА_7 до моменту припинення фізичного протистояння між ним та потерпілим зайняли менше, ніж півхвилини. Посягання було реальним, а не існувало лише в уяві того, хто захищається, що підтверджується відповідними доказами дослідженими судом. Шкода при необхідній обороні була заподіяна тільки тому, хто посягає.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 17.12.2015 у справі № 5-125кс15 при вирішенні питання про відсутність чи наявність у діях винної особи стану необхідної оборони суд повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. При цьому необхідно мати на увазі те, що основним мотивом дії особи, у випадку наявності стану необхідної оборони є необхідність відвернення нападу та захист від суспільно небезпечного посягання.
Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи поведінку потерпілого ОСОБА_5 , який першим наніс обвинуваченому ОСОБА_7 удар рукою по тілу останнього у сукупності з його агресивною поведінкою на місці події, суд вважає, що ОСОБА_7 мав передбачене законом право захищатись від протиправних дій ОСОБА_5 , хоча і перевищив при цьому межі необхідної оборони, завдавши йому за допомогою металевого предмету типу монтировки середньої тяжкості тілесні ушкодження, що не відповідає небезпечності посягання та обстановці захисту, оскільки мав, на думку суду, в умовах обстановки захисту можливість чинити фізичний опір суспільно небезпечному посяганню без застосування металевого предмету, здатного спричинити тілесні ушкодження відповідного ступеня тяжкості потерпілому.
Згідно п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», за заподіяння (умисно або через необережність) середньої тяжкості чи легкого тілесного ушкодження у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою потерпілого, або в разі перевищення меж необхідної оборони чи перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, кримінальної відповідальності чинним КК не встановлено.
Стан сильного душевного хвилювання потерпілого в ході судового розгляду не був встановлений, оскільки сторони відмовились від призначення у справі комплексної судової психолого-психіатричної експертизи для визначення психічного стану обвинуваченого ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому діяння, а також для з`ясування його емоційного стану та індивідуально-психологічних особливостей, у зв`язку з чим суд в силу вимог ст. 332 КПК України був позбавлений процесуальної можливості призначення відповідну експертизу.
Разом із тим, кримінальної відповідальності за заподіяння умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони чинним КК України також не передбачено. А тому доводи сторони обвинувачення про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд визнає безпідставними.
За встановлених в ході судового розгляду обставин суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з тим, що органом досудового розслідування не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Цивільний позов, заявлений потерпілим у справі про стягнення з ОСОБА_7 відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відповідно до вимог ч. 3 ст. 129 КПК України слід залишити без розгляду.
Процесуальні витрати у справі відсутні. Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України. Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Цивільний позов ОСОБА_5 - залишити без розгляду.
Речовий доказ: диск із відеозаписом з камер зовнішнього відеоспостереження ТзОВ «Грінера Україна» - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Личаківський районний суд м. Львова.

Суддя ОСОБА_1