Справа № 350/761/19
Провадження № 11-кп/4808/375/19
Категорія ч. 2 ст. 289 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000085 за апеляційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 31.07.2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, який не працює, не одружений, раніше судимий:

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16.11. 2011 року за ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 3 років 2 місяці позбавлення волі;

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 07.04.2014 року за ст. 395, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням статей 70, 71 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28.09.2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, від відбування якого звільнений 27.07.2016 на підставі ст. 81 КК України на не відбутий термін 5 місяців 5 днів;

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 25.11.2016 року за ст. 395 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до 6 місяців арешту;

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16.12.2016 за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 2 років 4 місяців позбавлення волі, 04 січня 2019 року звільнений по відбуттю строку покарання;

- вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.05. 2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст.289 КК України та призначено остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат за проведення експертиз.

з участю прокурора ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, просить скасувати вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості. Просить ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України з урахуванням правил, передбачених ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання у виді арешту, призначеного вироком Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України, більш суворим покарання за наданим вироком визначити остаточне покарання у виді позбавленні воля на строк 7 років 6 місяців. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому, а лише пояснив, що якщо б він не був п`яним, то не вчинив би злочин, в той час як, суд не врахував той факт, що будучи звільненим з-під варти 10.03.2019 року, менш ніж через добу, у ніч на 11.03.2019 року, знов вчинив аналогічний злочин. Стверджує, що обвинувачений не міг активно сприяти розкриттю злочинів, оскільки був затриманий одразу після вчинення злочинів. На думку апелянта, за кожний із епізодів обвинувачення не могло бути призначено окреме покарання, оскільки епізоди злочинної діяльності охоплюються єдиною самостійною кваліфікацією за ч. 2 ст. 289 КК України, що унеможливлювало, в свою чергу, застосування вимог ч. 4 ст. 70 КК України. Також вважає безпідставним застосування норми ст. 71 КК України при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки останній злочин обвинувачений скоїв 11.05.2019 року, тобто після постановлення щодо нього вироку від 03.05.2019 року, який набув чинності 03.06.2019 року, тобто після вчинення останнього епізоду злочину. Висловив незгоду й в частині не призначення судом додаткового покарання у виді конфіскації майна;

- захисник ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити обвинуваченому покарання за скоєні ним правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Вважає, що суд належним чином не врахував відсутність цивільних позовів, відношення обвинуваченого до вчиненого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а також задовільну характеристику на обвинуваченого за місцем проживання. Окрім того, на думку апелянта, обтяжуюча обставина у виді рецидиву, не доведена.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 маючи не зняту та непогашену судимість за статтями 289 та 185 КК України, 11 березня 2019 року, приблизно о 03:00 годин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у селищі Рожнятів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, підійшов до автомобіля Ford Transit, який знаходився поблизу приміщення № 11 на площі Єдності, і який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 належить ОСОБА_11 , та втілюючи в життя свій злочинний намір, розбивши каменем скло дверцят водія, проник в його салон, де без ключа, шляхом з`єднання проводу стартера з проводами акумуляторної батареї запустив двигун автомобіля та рушив з місця, тобто повторно незаконно заволодів транспортним засобом, але проїхавши приблизно 5-6 метрів залишив автомобіль через блокування керма та неможливість у подальшому керування ним, спричинивши також пошкодженням автомобіля потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 2489 грн. 50 коп.

Одразу після цього, ОСОБА_8 перебуваючи у тому ж місці у селищі Рожнятів, повторно з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, після того як вийшов з автомобіля Ford Transit, підійшов до автомобіля ВАЗ 2105, який знаходився справа від даного автомобіля, і який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , та втілюючи в життя свій злочинний намір, розбивши каменем скло дверцят водія проник в його салон, де без ключа, шляхом з`єднання проводу стартера з проводами акумуляторної батареї запустив двигун автомобіля та рушив з місця, тобто повторно незаконно заволодів транспортним засобом, але проїхавши приблизно 6-7 метрів залишив автомобіль через блокування керма та неможливість в подальшому керування ним, спричинивши також пошкодженням автомобіля потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 528 гривень.

Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно.

Крім цього, ОСОБА_8 маючи не зняту і непогашену судимість за статтями 289 та 185 КК України, 11 травня 2019 року о 01 год. 47 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у селищі Рожнятів, з метою незаконного повторного заволодіння транспортним засобом, підійшов до автомобіля ВАЗ 21093, н.з. НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_10 , з прикріпленим до нього одноосним автомобільним причепом, н.з. НОМЕР_5 , який на праві власності належить ОСОБА_13 та яким користувався ОСОБА_10 , які знаходились на краю проїзної частини вулиці Проценка поблизу огорожі господарства № 6, та втілюючи в життя свій злочинний намір, розбивши каменем заднє бокове трикутне скло з правої сторони автомобіля, проник в салон, де без ключа, зірвавши захисний пластмасовий кожух з рульової колонки, шляхом з`єднання проводу стартера з проводами акумуляторної батареї, запустив двигун автомобіля та рушив з місця, тобто повторно незаконно заволодів транспортним засобом.

Після незаконного заволодіння вказаним транспортним засобом, ОСОБА_8 переїхав по мосту через річку Дуба, де у селищі Рожнятів на вул. Панаса Мирного поблизу річки залишив викрадений ним автомобільний причіп, після чого на автомобілі направився в с. Петранка Рожнятівського району, де внаслідок нестачі палива зупинив автомобіль.

Своїми діями, які пов`язані з пошкодженням автомобіля під час незаконного заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 436 грн. 10 коп.

Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги захисника, заперечували з приводу доводів прокурора, просили вирок суду в частині покарання змінити;

- потерпілий просив суворо не карати обвинуваченого, претензій матеріального та морального характеру до нього не має;

- прокурор підтримав доводи поданої прокурором апеляційної скарги, вважав, що суд повинен був призначити обвинуваченому покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України без застосування норм ч. 1 ст. 71 КК України; в задоволенні апеляційної скарги захисника просив відмовити.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, вирок суду змінити в частині покарання, за таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку суду, у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнав у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справ, які ніким не оспорюються.

Враховуючи наведене, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортних засобів у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини справи в суді першої інстанції учасниками процесу не оспорювалися, стосовно них відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувалися, і вони в апеляційній скарзі не оскаржуються.

За встановлених судом фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України.

В той же час, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора в частині того, що за кожний із епізодів обвинувачення не могло бути призначено окремого покарання, оскільки епізоди злочинної діяльності ОСОБА_8 охоплюються єдиною самостійною кваліфікацією за ч. 2 ст. 289 КК України.

Так, згідно норм діючого законодавства, у разі наявності повторності тотожних злочинів усі вони охоплюються тією самою статтею Особливої частини КК України, в якій передбачено відповідальність за повторне вчинення такого злочину, що правильно було зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Отже, посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині вироку на додаткову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України є зайвою, оскільки всі епізоди, що інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_8 містять однакові ознаки складу злочинів, тобто однакову правову кваліфікацією, тому не потребують самостійної кваліфікації та охоплюються нормою, що передбачає відповідальність за повторність злочинів.

Що стосується порушень, допущених судом першої інстанції під час призначення покарання, справедливість якого оскаржена апелянтами, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.05.2019 року затверджено угоду про примирення, відповідно до якої ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначено узгоджене сторонами покарання у виді арешту строком на 6 місяців (а.п. 119-120).

На копії зазначеного вище вироку суду міститься запис про те, що цей вирок набув чинності 03.06.2019 року (а.п. 120).

З мотивувальної частини оскаржуваного вироку суду першої інстанції від 31.07.2019 року вбачається, що суддя, встановивши, що обвинувачений ОСОБА_8 не відбув покарання за попереднім вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.05.2019 року, а тому, при призначенні покарання ді1шов висновку про необхідність при призначенні остаточного покарання врахувати положення ч. 1 ст. 71 КК України, та за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 03.05.2019 року (а.п. 129).

Проте, колегія суддів не погоджується з такою позицією суду першої інстанції, та вважає, що правило складання покарань, яка передбачена ст. 71 КК України, в даному конкретному випадку, не може бути застосоване, оскільки обвинувачений вчинив останнє кримінальне правопорушення 11.05.2019 року, тобто після постановлення щодо нього вироку Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України, який набув чинності 03.06.2019 року після вчинення обвинуваченим останнього епізоду злочину.

Так, відповідно до ст. 17 КПК України особа не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, до набрання обвинувальним вироком законної сили особа не може вважатися такою, що піддана кримінальному покаранню, а, відповідно, не може йти мова про невідбуте покарання.

Отже, приймаючи рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі приписів ст. 71 КК України, суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що вирок Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року набув законної сили 03.06.2019 року, тобто після вчинення обвинуваченим останнього епізоду злочину, а саме 11.05.2019 року.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з позицією сторони обвинувачення, висловленою в апеляційній скарзі в частині того, що якщо новий злочин вчинено після постановлення вироку, але до набрання цим вироком законної сили, правила складання покарань, передбачені ст. 71 КК України, не можуть бути застосовані.

Висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_8 остаточного покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України є помилковими.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання лише за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного попереднім вироком Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України, у виді 6 місяців арешту, більш суворим покарання за даним вироком за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки останній злочин було вчинено до набрання попереднім вироком законної сили.

Щодо доводів прокурора в частині того, що ОСОБА_8 формально визнав свою провину, фактично не розкаявся у вчиненому, а лише пояснив, що якщо б він не був п`яним, то не вчинив би злочин, то, на думку колегії суддів, вказані твердження прокурора не заслуговують на увагу з тих підстав, що законодавець пов`язує поняття «розкаяння» з певним суб`єктивним ставлення винної особи до вчиненого ним злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Отже, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілі не мають до обвинуваченого претензій морального та матеріального характеру (а.п. 128).

Аналогічну позицію висловив потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_8 його щире каяття.

Посилання сторони обвинувачення на безпідставне не призначення судом додаткового покарання у виді конфіскації майна, не є слушним, та висновки суду в цій частині належним чином мотивовані у вироку, зокрема приймаючи таке рішення, суддя, окрім позиції потерпілих, які не мають до обвинуваченого жодних претензій морально чи матеріального характеру, врахував й відсутність доказів наявності майна у ОСОБА_8 , та правомірно, на думку колегії суддів, дійшов висновку про недоцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна (а.п. 128).

Твердження прокурора про те, що обвинувачений не міг активно сприяти розкриттю злочинів, оскільки був затриманий одразу після вчинення злочинів, є безпідставним, виходячи з того, що характерною рисою вказаної обставини, окрім іншого, є активна протидія розслідуванню з боку обвинуваченого, що виражається у відсутності в діях обвинуваченого наміру введенням в оману органів досудового слідства, приховування певної частини інформації, перекручення відомостей тощо.

Стосовно доводів сторони захисту в частині безпідставності визнання судом першої інстанції в якості обставини, що обтяжує покарання рецидиву злочину, то вони не є слушними. Виходячи з наступного.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з вироку суду, обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав рецидив злочинів.

Так, згідно зі ст. 34 КК України «рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин».

Для вирішення питання про наявність рецидиву злочину не має значення, чи був закінчений умисний злочин, за який особа засуджується за останнім вироком або засуджувалася раніше, а також була вона виконавцем чи співучасником цих злочинів.

Оскільки вироком Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року, який набув чинності 03.06.2019 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні умисного злочину за ч. 2 ст. 185 КК України, то в діях останнього є рецидив, що відповідно до приписів п. "а" ч. 1 ст. 63 КК України визнається обставиною, що обтяжує покарання.

Інші доводи на які посилається сторона захисту як на підстави зменшення виду та міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, зокрема на відсутність цивільних позовів, відношення обвинуваченого до вчиненого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, а також задовільну характеристику на обвинуваченого за місцем проживання, були враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про те, що епізоди злочинної діяльності обвинуваченого ОСОБА_8 охоплюються єдиною самостійною кваліфікацією за ч. 2 ст.289 КК України, та не потребують додаткової окремої кваліфікації за ч. 2 ст. 289 КК України, то посилання суду першої інстанції в резолютивній частині вироку на додаткове визнання ОСОБА_14 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 289 КК України з призначенням покарання у виді 6 років 3 місяців без конфіскації майна є зайвою.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, та призначається за принципом індивідуалізації, з урахуванням всіх обставин конкретної справи й особи обвинуваченого, а також впливу призначеного покарання на виправлення та перевиховання засудженого тощо.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш судовий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчиненню нею нових злочинів.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_8 належить визнати винуватим за ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна, що є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження нових злочинів, що відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчинених останнім злочинів.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія судді доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника належить задовольнити частково, вирок суду в частині покарання - змінити.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 31.07.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без конфіскації майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Рожнятівського районного суду від 03.05.2019 року за ч. 2 ст. 185 КК України, більш суворим покарання за даним вироком, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без конфіскації майна.

Врешті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5