Постанова
Іменем України
06 червня 2019 року

м. Київ
справа № 366/2994/16-к
провадження № 51-9296км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
законного представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ),
захисника ОСОБА_9 ,
законного представника ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2018 року в кримінальному провадженні №0000191 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Русаки Іванківського району Київської області, жителя АДРЕСА_1 ,
та
ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Русаки Іванківського району Київської області, жителя АДРЕСА_2 ,
засуджених за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Іванківського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 3 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Цим же вироком визнано винуватим і засуджено ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 3 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Іванківського районного суду Київської області від 13 лютого 2017 року призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2018 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Судові рішення щодо ОСОБА_10 в касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
Так, 26 травня 2016 року близько 23:30 неповнолітні ОСОБА_10 та ОСОБА_6 прибули до приміщення автомийки, розташованого на АДРЕСА_3 . ОСОБА_10 з метою проникнення всередину за допомогою металевого предмета зірвав навісний замок на вхідних дверях і разом із ОСОБА_6 зайшли у приміщення, звідки викотили на вулицю мотоцикл «Днепр-11» та мопед «Верховина», які подальшому відкотили на територію місцевого цвинтаря і заховали. Своїми умисними діями ОСОБА_10 і ОСОБА_6 завдали потерпілому ОСОБА_12 матеріальної шкоду в розмірі 7136,66 грн.
Крім того, з приміщення автомийки ОСОБА_10 та ОСОБА_6 викрали майно ОСОБА_12 , чим заподіяли потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 1053,23 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись із постановленими судовими рішеннями стосовно ОСОБА_6 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження. Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що висновки суду про доведеність винуватості ґрунтуються на припущеннях та суперечливих доказах. Вказує на неповноту досудового розслідування та судового слідства, стверджує про відсутність достатніх доказів винуватості ОСОБА_6 у інкримінованих злочинах. Крім того зазначає, що суд апеляційної інстанції на допущені порушення не звернув уваги, не спростував його доводів, викладених в апеляційній скарзі.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 повністю підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Законний представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Законний представник ОСОБА_10 - ОСОБА_11 підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положенням ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема: короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу; узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; встановлені судом першої інстанції обставини; встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Частиною 2 статті 419 КПК України визначено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_6 , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями норм процесуального права, допущених при судовому розгляді провадження, подали апеляційні скарги, в яких із наведенням відповідних обґрунтувань просили вирок суду першої інстанції скасувати та виправдати ОСОБА_6 за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
При цьому ОСОБА_6 та його захисник вказували на те, що вирок суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, суперечливих та неналежних доказах. Зокрема, вказували на те, що ОСОБА_6 інкримінованих злочинів не вчиняв, а матеріали провадження не містять достатніх доказів його винуватості. Крім того вказували про те, що обвинувачений ОСОБА_10 фактично заперечував причетність ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника без задоволення, зазначив в ухвалі зміст викладених доводів, при цьому належним чином їх не перевірив, не навів переконливих мотивів для їх спростування, не зазначив обґрунтованих підстав, через які залишив їх без задоволення.
Так, обґрунтовуючи свої висновки про винуватість засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, суд апеляційної інстанції послався на протоколи огляду місця події, показання свідків та висновки експертів, тобто на ті докази, допустимість і достовірність яких оспорювалась.
Однак зазначені докази суд лише перерахував, при цьому їх не проаналізував і не дав їм оцінки з точки зору їх допустимості, достатності, законності та належності, й не перевірив кожен із них на відповідність вимогам статей 85 - 91 КПК України.
Зокрема, суд апеляційної інстанції належним чином не проаналізував та не навів переконливих доводів на спростування тверджень сторони захисту про відсутність достатніх і допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів.

Так, апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих йому злочинах, послався на речовий доказ кросівки, які були вилучені під час огляду місця події. Разом з тим, Суд звертає увагу на те, що протокол огляду місця події від 28 травня 2016 року складався у службовому кабінеті слідчого Іванківського відділу поліції та вилучення кросівок відбувалося саме під час складання даного протоколу. Крім того, в порушення вимог ст. 52 КПК України вказана слідча дія була проведена без участі захисника, участь якого є обов`язковою.

Також апеляційний суд залишив поза увагою те, що хоча документ і називається огляд місця події, але насправді мав місце фактично особистий обшук ОСОБА_6 з вилученням речового доказу.
Фактично ухвала суду апеляційної інстанції є копією вироку суду першої інстанції, в ній відсутні власний аналіз доказів, якими суд апеляційної інстанції обґрунтував рішення про винуватість ОСОБА_6 , та висновки за результатами перевірки кожного доводу поданих апеляційних скарг.
Тобто, суд апеляційної інстанції не дотримався вимог статей 370, 419 КПК України при формулюванні своїх висновків та постановив ухвалу, яка не відповідає вказаним вимогам закону, допустивши істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Наведене свідчить про те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу стосовно ОСОБА_6 та в порядку ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_10 з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має врахувати викладене та перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційних скаргах, співставити їх з наявними у кримінальному провадженні доказами, яким дати юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, і відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Також колегія суддів уважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 з-під варти у зв`язку зі скасуванням судового рішення, на виконання якого він був поміщений під варту.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 та в порядку ст. 433 КПК України щодо ОСОБА_10 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 звільнити з- під варти в залі суду.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3