Дата документу 15.05.2019 Справа № 310/9169/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9169/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/888/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_7 ,

законного представника особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_8 ,

захисника особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області),

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 ,

законних представників неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника неповнолітнього потерпілого адвоката ОСОБА_13 ,

представника служби у справах дітей ОСОБА_14 ,

представника підрозділу ювенальної превенції ОСОБА_15 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_16 , представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, учня 9 класу ЗОШ І-ІІІ ступенів № 9 м. Бердянська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

застосовано примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, яких зобов`язано посилити контроль, нагляд і виховний вплив над сином, систематично контролювати його поведінку, а також у виді обмеження дозвілля, зобов`язавши його перебувати за місцем свого мешкання з 20 години до 7 години на строк 2 роки.

Цивільний позов про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Вирішено долю речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою суду першої інстанції до ОСОБА_7 , відносно якого під час здійснення кримінального провадження № 0003142 від 20 вересня 2018 року до суду було направлено клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, було застосовано примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків, яких зобов`язано посилити контроль, нагляд і виховний вплив над сином, систематично контролювати його поведінку, а також у виді обмеження дозвілля, зобов`язавши його перебувати за місцем свого мешкання з 20 години до 7 години на строк 2 роки.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції встановив, що 18 вересня 2018 року приблизно о 18 годині неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг встановленого законом віку настання кримінальної відповідальності, перебуваючи на площадці біля Бердянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 5, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Руденко 5, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до свого неповнолітнього знайомого ОСОБА_10 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс йому численні удари руками та ногами по голові, обличчю, тулубу та кінцівкам, спричинивши неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забою м`яких тканин обличчя, саден порожнини рота, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Суд першої інстанції встановив, що вказані суспільно небезпечні дії неповнолітнього ОСОБА_7 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, тобто умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Враховуючи, що на момент вчинення кримінального правопорушення неповнолітній ОСОБА_7 не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність застосування до нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля.

Свої висновки про недоцільність застосування найбільш суворого заходу виховного характеру у вигляді направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи та достатність застосування примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля, суд першої інстанції обґрунтував тим, що неповнолітній ОСОБА_7 вперше вчинив злочин невеликої тяжкості, на обліку у службі по справам дітей та у підрозділі ювенальної превенції не перебував, виховується матір`ю та батьком, які за місцем проживання характеризуються позитивно, а батько також позитивно характеризується за місцем роботи, мають задовільні матеріально-побутові умови для виховання, розвитку та проживання сина, раніше не притягувались до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, в судовому засіданні зобов`язались здійснювати належний контроль за поведінкою свого сина, будь-яких скарг до органів поліції чи органу опіки та піклування на неналежне виконання ними батьківських обов`язків не надходило.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7 після вчинення злочину не вийшов з-під контролю батьків, став на шлях виправлення, був знятий з внутрішнього обліку навчального закладу внаслідок покращення поведінки, займається спортом, щиро розкаявся, а тому можливість його перевиховання в межах сім`ї не втрачена.

Також стороною обвинувачення не було доведено факт відсутності у неповнолітнього ОСОБА_7 захворювань, які могли б унеможливити направлення його до спеціального навчального виховного закладу, медичні обстеження стану його здоров`я не проводились, а відповідні висновки в матеріалах кримінального провадження відсутні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини неповнолітнього ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння та його кваліфікацію, вважає, що ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено умови життя і виховання ОСОБА_7 , не з`ясовано батьківську міру їх впливу на неповнолітнього та можливість здійснювати систематичний контроль за сином.

Так, мати неповнолітнього ОСОБА_8 під час допиту в суді пояснила, що її син не піддається впливу, профілактичні бесіди на нього не впливають, а його батько ОСОБА_17 під час судових дебатів пояснив, що внаслідок роботи та постійних відряджень часто не буває вдома, тому втратив вплив на сина з 2016 року, до того ж, він підтвердив, що знає про інші випадки побиття його сином, що знімалось на відео та потрапляли в Інтернет.

Вважає, що за таких обставин суд повинен був з`ясувати, що саме змінилося в устрої сім`ї, в розпорядку роботи батька та заходах виховного впливу на неповнолітнього, що судом зроблено не було та належними доказами не встановлено.

Про відсутність у батьків впливу на ОСОБА_7 свідчить характеристики із ЗОШ № 5, зміст якої в ухвалі суду не відображений, а також думки представників підрозділу ювенальної превенції та служби у справах дітей, які вважали неможливим застосування до нього такого виховного заходу як залишення під наглядом батьків, про що суд першої інстанції також в ухвалі не зазначив.

Крім того, у батьків неповнолітнього не було з`ясовано наявність згоди і можливості виконувати покладені на них зобов`язання, а саме: здійснення постійного контролю за поведінкою сина, нагляд і виховний вплив на нього, обмеження його дозвілля. Письмові зобов`язання про виконання покладених обов`язків у них не відбирались, про відповідальність у разі порушення взятих обов`язків суд батькам не роз`яснював. Так само у неповнолітнього не було з`ясовано, чи згоден він на контроль батьків.

Вважає, що факт вчинення злочину вперше, його тяжкість, не перебування на обліку в поліції та заняття спортом не свідчать про здатність батьків здійснювати систематичний контроль за поведінкою неповнолітнього та виховний вплив.

Також вказує на необґрунтованість висновків суду першої інстанції про відсутність медичного обстеження ОСОБА_7 та наявність у нього дерматологічного захворювання, оскільки до матеріалах кримінального провадження прокурор долучав довідку про стан здоров`я від 16 листопада 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_7 не має захворювань та був знятий з обліку у лікаря дерматолога.

Звертає увагу на те, що характеристика з ЗОШ № 9, в яку ОСОБА_7 був переведений в ході досудового слідства, не може бути об`єктивним доказом наявності впливу батьків на дитину, а характеристика з ЗОШ № 5 судом в ухвалі взагалі не зазначена, хоча відповідно до неї, ОСОБА_7 негативно характеризувався, перебував на обліку в школі, батьки на нього впливу не мають, збори відвідують, але це не дає результатів, дитина моє проблеми з поведінкою, агресивна, неврівноважена, знаходиться в центрі скандалів та бійок, учні скаржаться на його поведінку, він сам провокує конфлікти, відповідає вчителям гонористо, інтерес до контакту з дорослими відсутній.

Крім того, в ухвалі суду не відображені інші фактичні дані, що мають суттєве значення та характеризують особу ОСОБА_7 та його відношення до скоєного, зокрема, неправильно зазначено, що між ним та ОСОБА_10 відбулася сварка, оскільки фактично це було побиття потерпілого, йому було нанесено від 50 до 80 ударів, потерпілий ударів не наносив та просив зупинитись, після чого ОСОБА_7 вдома виклав відео побиття на своїй сторінці в соціальній мережі, і такі відео він викладав приблизно один раз в місяць.

Також зазначає, що судом допущено суттєві порушення вимог ч. 6 ст. 107 КПК України, оскільки під час перегляду відеозапису судових засідань встановлено, що відео фіксація судового засідання від 15 січня 2019 року переривається на 26 хвилині та більше не здійснюється, про що учасникам процесу не повідомлялось.

Просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд клопотання прокурора в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини неповнолітнього ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, обґрунтуванням ухвали на підставі недопустимих доказів та застосуванням до нього заходів виховного впливу, які не відповідають його особі та обставинам вчиненого злочину.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що батьки втратили важелі впливу на свого неповнолітнього сина, його мати визнала провину сина, але переклала відповідальність на школу та правоохоронну систему, вона підтвердила наявність у сина агресії ще з дитинства, з яким вона розмовляла про його поведінку, але це не дало результатів, до того ж, вона підтвердила той факт, що він і раніше викладав до соціальних мереж відео з побиттям інших осіб.

Крім того, мати неповнолітнього ОСОБА_7 зазначала, що він не перебуває на обліку у будь-якого лікаря, має основну групу здоров`я, а його батько в силу своєї роботи змушений 1-2 рази на 1-2 тижні виїжджати у відрядження приблизно на 4 дні.

До того ж, сам батько в судовому засіданні допитаний не був, а лише взяв участь в судових дебатах, у зв`язку з чим учасники процесу були позбавлені можливості задавати йому питання з метою встановлення можливості батька позитивно впливати на дитину, контролювати його поведінку, забезпечувати виховний вплив на сина.

Звертає увагу, що суд першої інстанції взяв до уваги позитивну характеристику із ЗОШ № 9, але вона надана всього за 4 дні навчання та не встановлює можливість батьків позитивно впливати на дитину та забезпечити виконання обраного примусового заходу виховного характеру.

При винесенні ухвали судом не враховано характеристики з місця навчання, які надані практичним психологом, класним керівником та директором навчального закладу, відповідно до яких, ОСОБА_7 тривалий час перебував на внутрішньому шкільному обліку через систематичні бійки, які в більшості випадків розпочинав сам, словесні конфлікти, порушення дисципліни, постійні конфлікти з вчителями та учнями, низький рівень його навчання, гостре реагування на зауваження. неврівноваженість, відсутність реакції на зауваження батьків, постійні скарги на нього з боку учнів та погані відносини у класному колективі.

Крім того, відповідно до довідки про стан здоров`я, ОСОБА_7 не перебуває на обліку у будь-якого лікаря, 14 листопада 2018 року був знятий з обліку у лікаря дерматолога, має основну групу здоров`я.

Також суд першої інстанції викривив показання свідків, які в судовому засіданні зазначали, що ОСОБА_7 наніс потерпілому приблизно 60 ударів руками та ногами по різним частинам тіла, стрибав по голові лежачого на землі потерпілого, не зупинився на вмовляння оточуючих, попросив товариша знімати все на відео, після чого виклав його на власній сторінці в соціальній мережі.

Звертає увагу, що судом не обґрунтовано можливість застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру у виді обмеження дозвілля з 20 години до 7 години, враховуючи те, що злочин неповнолітній скоїв о 18 годині, перебуваючи поза контролем батьків за межами навчального закладу або місцем мешкання, а тому відсутні будь-які підстави вважати, що вказаний примусовий захід може виправити поведінку неповнолітнього.

Також поза увагою суду першої інстанції залишилась думка представників служби у справах дітей та підрозділу ювенальної превенції, які в судових дебатах категорично наголошували про неможливість застосування до ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру у виді передання під нагляд батьків.

Крім того, судом було необґрунтовано залишено без розгляд цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, незважаючи на його часткове визнання стороною захисту.

Просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення строком на 1 рік, а також задовольнити пред`явлений потерпілим цивільний позов про відшкодування моральної шкоди і витрати на правову допомогу.

Від захисника неповнолітнього ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, в яких він просить залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Зазначає, що в апеляційних скаргах не вказано те, в чому саме полягає неповнота судового розгляду, натомість, в судовому засіданні були задоволені всі клопотання сторони обвинувачення, були досліджені всі докази, в тому числі, проведено допит свідків.
Крім того, в апеляційних скаргах не вказано те, які саме докази є недопустимими та з яких підстав, а з приводу встановлення фактичних обставин кримінального провадження зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при вирішенні питання про застосування примусових заходів виховного характеру.
Звертає увагу, що батьки особисто заявили про можливість перевиховання неповнолітнього в межах сімї, а їх син проти цього не заперечував.
До того ж, дії свого сина вона не виправдовувала, відповідальність на школу та правоохоронні органи не перекладала, жодних доказів викладання неповнолітнім до Інтернету відео з побиттям інших осіб немає, наявне у нього дерматологічне захворювання є хронічним, факт перебування батька неповнолітнього не характеризує його як особу, яка не має можливості належним чином впливати на виховання свого сина.
Вважає, що судом не було порушено вимоги щодо обов`язкової фіксації судового засідання, оскільки в матеріалах кримінального провадження є журнал судового засідання та технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження.
Також вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині залишення позовної заяви без розгляду.
Від захисника неповнолітнього ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду також надійшло клопотання про витребування з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області клопотання про застосування до неповнолітнього ОСОБА_18 примусових заходів виховного характеру, висновку судово-медичної експертизи № 403 від 21 листопада 2018 року та цивільного позову, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 310/9866/18, у задоволенні якого колегією судді було відмовлено з тих підстав, що відомості, які містяться у вказаних документах до даного кримінального провадження щодо застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру відношення не мають, судом першої інстанції не досліджувались та їх дослідження виходить за межі розгляду провадження, визначені у ст. 337 КПК України.
Також апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_13 про повторне дослідження в судовому засіданні апеляційного суду диску для лазерних систем зчитування, який є додатком до протоколу огляді предмету, на якому зображено, як неповнолітній ОСОБА_7 наносить удари неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 .
В обґрунтування вказаного клопотання представник зазначила, що судом цей доказ досліджений, але на її думку, належним чином не оцінений.
У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Згідно матеріалів кримінального провадження та мотивувальної частини вироку суду вказаний відеозапис був досліджений в суді першої інстанції, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні апеляційного суду.

Фактів неповного або з порушенням дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції в клопотанні представником потерпілого не наведено, і доводи її клопотання фактично зводяться до її незгоди із висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду, що не вказує на наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження вказаного доказу колегією суддів апеляційного суду.

В судовому засіданні апеляційного суду представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 підтримала свою апеляційну скаргу в повному обсязі, апеляційну скаргу прокурора підтримала лише в частині скасування судового рішення, але просила не призначати новий судовий розгляд, а розглянути кримінальне провадження по суті.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Неповнолітній ОСОБА_10 та його законні представники ОСОБА_11 і ОСОБА_12 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого адвоката ОСОБА_13 без доповнень.

Представник служби у справах дітей ОСОБА_14 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_13 в повному обсязі, апеляційну скаргу прокурора підтримала частково.

Представник підрозділу ювенальної превенції ОСОБА_15 в судовому засіданні апеляційного суду вирішення апеляційних скарг прокурора та адвоката ОСОБА_13 поклав на розсуд суду.

Захисник особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав їх необґрунтованими, судове рішення просив залишити без змін.

Законний представник особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити неповнолітнього ОСОБА_7 під її наглядом, зазначила, що вона вибачається перед потерпілими за скоєне її сином.

Особа, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру неповнолітній ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити його з матір`ю та батьком.

Заслухавши доповідь судді по справі, неповнолітнього потерпілого, його представника та законних представників, прокурора, представника служби у справах дітей, представника підрозділу ювенальної превенції, особи, у відношенні якої застосовані примусові заходи виховного характеру, його захисника та законного представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційна скарга представника неповнолітнього потерпілого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 ознак суспільно небезпечного діяння, яке передбачене ч. 2 ст.125 КК України, тобто умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Переважно всі доводи апеляційних скарг як прокурора, так і представника неповнолітнього потерпілого за своєю суттю зводяться до того, що застосовані до неповнолітнього ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля будуть недостатніми для його виправлення та перевиховання, оскільки батьки не зможуть здійснювати за ним належний нагляд та виховний вплив, не здатні систематично контролювати його поведінку, а тому єдиним можливим примусовим заходом виховного характеру, що може бути застосований до неповнолітнього ОСОБА_7 є його направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення.

Разом з тим, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку, що застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля будуть достатніми для його виправлення та перевиховання, і підстави для обрання найбільш суворого примусового заходу виховного характеру відсутні.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам матеріалів цього провадження, є законним, об`єктивним та справедливим.
Так, згідно зі ст. 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

За положеннями ст. 22 КК України, кримінальній відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, підлягають особи, яким до вчинення злочину виповнилося шістнадцять років.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

У цьому разі, суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру:

1) застереження,

2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього;

3) передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх замінять чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за їх згодою, а також окремих громадян на їх прохання;

4) покладення на неповнолітнього, який досяг 15-річного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування майнових збитків;

5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує 3-х років. Умови перебування в цих установах та порядок їх залишення визначаються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 КК України, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може настати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.

Відповідно положень ч. 3 ст. 105 КК України, до неповнолітнього може бути застосовано кілька примусових заходів виховного характеру, що передбачені у ч. 2 ст. 105 КК України. Тривалість заходів виховного характеру встановлюється судом, який їх призначає, але це стосується лише заходів, передбачених у пунктах 2 та 3 частини 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно - небезпечне діяння;
2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;
3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.
Положення ст. 103 КК України вимагають, щоб суд при призначенні покарання неповнолітньому, крім обставин, передбачених в статтях 65-67 цього Кодексу врахував умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
З огляду на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього.

Крім того, відповідно до п. 9 вищевказаної Постанови, до спеціальних навчально-виховних установ направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру.

Відмовляючи в направленні неповнолітнього ОСОБА_7 до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків та застосовуючи до нього примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався повністю, в достатній мірі переконався, що неповнолітній ОСОБА_7 піддається виховному впливу та може бути виправлений шляхом застосування саме таких примусових заходів виховного характеру.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 виховується в сім`ї, до складу якої входять його мати ОСОБА_8 , батько ОСОБА_17 та брат ОСОБА_19 .
Батьки неповнолітнього ОСОБА_7 проживають однією сім`єю, за місцем проживання характеризуються задовільно, а батько ОСОБА_17 також позитивно характеризується за місцем роботи, мають задовільні матеріально-побутові умови для виховання, розвитку та проживання сина, до того ж, вони згодні з передачею сина під їх нагляд, проти чого також не заперечував і сам неповнолітній ОСОБА_7 .
В судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_17 запевняли, що мають вплив на сина та зможуть забезпечити його належну поведінку в майбутньому.
Привертає увагу і те, що батьки неповнолітнього раніше не притягались до адміністративної відповідальності за неналежне виконання своїх батьківських обов`язків, не перебувають на обліку як такі, що ухиляються від їх виконання, батьківських прав не позбавлені.
Також суд першої інстанції взяв до уваги дані, що характеризують особу неповнолітнього ОСОБА_7 , відповідно до яких він займається спортом, тренується в секції з боротьби, де характеризується позитивно, за місцем проживання також характеризується позитивно, врахував, що він вчинив суспільно-небезпечне діяння вперше, щиро розкаявся у вчиненому, визнав свою вину в повному обсязі, на обліку в службі по справам дітей та в підрозділі ювенальної превенції ніколи не перебував.
З відповіді, наданої директором ЗОШ І-ІІІ ст. № 9 від 14 лютого 2019 року № 32 також вбачається, що батьки ОСОБА_7 постійно на зв`язку зі школою, контролюють перебування сина в школі, цікавляться адаптацією в новому учнівському колективі, відвідують батьківські збори, мають зв`язок з класним керівником та соціальним педагогом школи. Порушень поведінки в школі у хлопця немає.
Крім того, колегія суддів не може не врахувати надану суду апеляційної інстанції характеристику директора ЗОШ І-ІІІ ст. № 9 від 12 квітня 2019 року № 70, відповідно до якої неповнолітній ОСОБА_7 навчається в даній школі з 5 листопада 2018 року, за період навчання пропусків занять без поважної причини не допускав, на уроках дисципліну не порушує. З товаришами по класу конфліктних ситуацій за час навчання не виникало, з однокласниками має рівні, спокійні стосунки. Батьки контролюють перебування сина в школі, цікавляться його адаптацією в новому учнівському колективі, відвідують батьківські збори, мають зв`язок з класним керівником та соціальним педагогом школи.
Як вбачається з наявних в матеріалах кримінального провадження характеризуючих матеріалів на неповнолітнього ОСОБА_7 , його поведінка порівняно з періодом до вчинення суспільно-небезпечного діяння стала достатньо керованою, він не створює конфліктних ситуацій, не допускає пропусків занять без поважних причин, і фактично, з часу передачі його під нагляд батькам, його поведінка стала значно кращою.
Крім того, протягом судового розгляду він не вчинив жодного діяння, яке б підпадало від ознаки адміністративного чи кримінального правопорушень, жодних нарікань з приводу його неналежної поведінки не надходило, а тому колегія суддів вважає, що батьки ОСОБА_7 мають позитивний виховний вплив на свого сина, здатні забезпечити контроль над його поведінкою та мають реальну можливість і в подальшому позитивно впливати на сина.
За таким обставин, доводи апеляційних скарг про те, що неповнолітній ОСОБА_7 вийшов з-під контролю батьків, не піддається виховному впливу та не може бути виправлений шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру, окрім як направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, не відповідають фактичним обставинам справи.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що застосовуючи до неповнолітнього ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля, суд першої інстанції не врахував негативні характеристики неповнолітнього та дані, що свідчать про неможливість його батьків здійснювати належний нагляд та контроль за сином.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною обвинувачення, прийшов до висновку про можливість виправлення неповнолітнього без застосування найбільш суворого примусового заходу виховного характеру та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони захисту та відкидає докази сторони обвинувачення.

Так, колегія суддів критично відноситься до характеристики із ЗОШ № 5, наданої класним керівником та директором навчального закладу, в якому навчався неповнолітній ОСОБА_7 , оскільки в даному провадженні вирішальне значення має поведінка неповнолітнього після вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, натомість, вказана характеристика охоплює період до вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, а тому доводи апеляційних скарг в цій частині є необґрунтованими та такими, що спростовуються викладеним.
Доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції належним чином не врахував той факт, що неповнолітній ОСОБА_7 раніше вже наносив тілесні ушкодження іншим особам, знімав відео та викладав їх до соціальних мереж, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказана позиція є лише припущенням, жодних належних доказів на підтвердження цього матеріали кримінального провадження не містять, до того ж, можливі побиття неповнолітнім ОСОБА_7 інших осіб, окрім потерпілого ОСОБА_10 , не є предметом розгляду у цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу істотного порушення вимог ч. 6 ст. 107 КПК України в частині відсутності відеофіксації судового засідання від 15 січня 2019 року, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявний журнал та технічний запис вказаного судового засідання, а тому відсутність відеозапису лише частини одного з шести судових засідань не є істотним порушенням вимог в розумінні п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Доводи апеляційних скарг про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та дані, що характеризують особу неповнолітнього ОСОБА_7 .

Як вбачається з ухвали, суд першої інстанції, застосовуючи до неповнолітнього ОСОБА_7 такі заходи виховного характеру як передача неповнолітнього під нагляд батьків та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до його поведінки, з належною повнотою врахував дані про особу неповнолітнього ОСОБА_7 , який позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вперше скоїв суспільно-небезпечне діяння, розкаявся у вчиненому, судом належно враховано характер та обставини вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля, які будуть достатніми для його виправлення, відповідатимуть даним про особу неповнолітнього, а також характеру вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння та меті виправлення неповнолітнього.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами представника неповнолітнього потерпілого в частині того, що суд першої інстанції необґрунтовано залишив без розгляду цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_11 , поданого в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, який кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.
Обмежень для розгляду цивільного позову в даному провадженні, як про це зазначив в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, стаття 501 КПК України не містить.
Таким чином, при постановлення судом ухвали про застування примусових заходів виховного характеру, вказаною статтею не передбачено можливості залишення позову без розгляду, а тому суд першої інстанції в частині вирішення цивільного позову прийняв рішення, яке не передбачено вимогами кримінального процесуального законодавства.
З огляду на наведене, переглядаючи рішення в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в цій частині підлягає скасуванню із призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_16 , залишити без задоволення, апеляційну скаргу представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 січня 2019 року, якою до ОСОБА_7 застосовано примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд батьків та обмеження дозвілля, а також залишено без розгляду цивільний позов про стягнення моральної шкоди скасувати в частині вирішення цивільного позову.

Призначити розгляд цивільного позову законного представника потерпілого ОСОБА_11 , поданого в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу в порядку цивільного судочинства.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4