ЄУН № 336/590/18
пр. № 1-кп/336/105/2019
ВИРОК
Іменем України
17 вересня 2019 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 , неодруженого, працюючого монтером колії 2 розряду СП «Хортицька дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», раніше судимого:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14.08.2013 року за ст. 185 ч. 2 КК України до 1 року позбавлення волі (звільнений в порядку ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік);

вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.05.2014 року за ст. 190 ч. 2 КК України з застосуванням ст. 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі (звільнився 06.07.2015 року умовно-достроково на 5 місяців 10 днів);

у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
04 січня 2018 року приблизно о 19.00 годині ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, знаходячись на кінцевій зупинці трамваю маршруту № 14 по вул. Магістральній у м. Запоріжжя, шляхом зловживання довірою знайомого йому ОСОБА_6 , під приводом здійснити дзвінок, заволодів належним ОСОБА_6 телефоном S-Tell C257 в корпусі чорного кольору (імеі НОМЕР_1 ) вартістю 950 гривень.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні злочину визнав повністю, пояснивши суду, що того вечора познайомився з потерпілим та вони разом проводили час у закладі громадського харчування, розташованому біля кінцевої зупинки трамваю маршруту № 14 по вул. Магістральній. Оскільки на той час ОСОБА_4 не працював та мав матеріальні складнощі, у нього виник умисел заволодіти телефоном ОСОБА_6 з метою його подальшого продажу. Для цього ОСОБА_4 попросив у ОСОБА_6 телефон під приводом здійснити дзвінок, на що ОСОБА_6 добровільно телефон обвинуваченому передав, після цього ОСОБА_4 вийшов з закладу, де залишався потерпілий, зробив вигляд, що телефонує, після чого пішов звідти. Дорогою викинув сім-картку. Далі ОСОБА_4 зустрів свого знайомого на ім?я ОСОБА_7 , у якого при собі був паспорт, та, завіривши останнього, що телефон належить йому, попросив надати паспорт, щоб закласти телефон до ломбарду, на що ОСОБА_7 погодився та вони разом пішли до ломбарду, де ОСОБА_4 , використовуючи паспорт ОСОБА_7 , заклав телефон, а отримані грошові кошти витратив на власні нужди.

Потерпілий до суду не з?явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи в установленому порядку, за повідомленням прокурора, наразі потерпілий проходить військову службу, тому не має можливості та наміру з?явитись до суду.

Суду прокурором надані документи, що характеризують особистість обвинуваченого.
Інших доказів учасниками провадження не надавалось, прокурор вважав, що досліджених судом доказів достатньо для встановлення обставин скоєння злочинів та доведеності вини обвинуваченого, з чим погодились захисник та обвинувачений.

Судом було роз`яснено учасникам справи наслідки обмеження дослідження доказів, передбачені ст. 349 ч. 3 КПК України. Враховуючи відповідні клопотання прокурора, захисника та обвинуваченого, суд, впевнившись у тому, що усі учасники правильно розуміють зміст цих обставин, та немає сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд, враховуючи позицію обвинуваченого щодо повного визнання вини у скоєнні злочину, його пояснення про обставини скоєння злочину, дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у скоєнні злочину знайшла своє підтвердження та доведена належними та допустимими доказами.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ст. 190 ч. 2 КК України як умисне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно.

При дослідженні документів, які характеризують особистість обвинуваченого, судом встановлено, що ОСОБА_4 неодноразово засуджувався за скоєння злочинів проти власності, не перебуває на обліку наркологічному чи психіатричному обліку у відповідних медичних закладах, з лютого 2019 року офіційно працевлаштований.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд вважає визнання обвинуваченим вини у скоєнні злочину.

При призначенні покарання суд враховує положення ст. 50 КК України, яка вказує, що метою покарання є кара, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, та, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_4 визнав вину у скоєнні злочину, наразі офіційно працює, що свідчить про те, що обвинувачений вживає активних заходів для виправлення, вважає можливим призначити йому покарання у виді штрафу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 190 ч. 2 КК України,
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_4 винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що дорівнює сумі у 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1