Провадження №1-кп/331/6/2019
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжя у залі суду кримінальне провадження № 0000026 від 20.07.2013 року з обвинувальним актом у відношенні обвинуваченого

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Запоріжжя, громадянина України, із вищою базовою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця ЗСУ, на момент вчинення кримінального правопорушення займав посаду оперуповноваженого СБНОН Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області, раніше не судимого, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 365 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4

представника потерпілих ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2013 року приблизно з 03.44 до 03.50 години ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Далі», яке розташоване в м. Запоріжжі по пр. Соборний (Леніна), 92-а, що є громадським місцем, діючи в групі з ОСОБА_7 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, що виразилось в зневажливому ставленні до громадської моралі, ігноруванні існуючих у суспільстві елементарних правил поведінки, усвідомлюючи, що він перебуває в громадському місці, у присутності інших осіб, нехтуючи цим, безпричинно погрожував ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фізичною розправою, виражався нецензурною лайкою та наніс не менше п`яти ударів рукою в обличчя потерпілого ОСОБА_8 . У свою чергу ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 один удар рукою в обличчя, а також виражався нецензурною лайкою та погрожував ОСОБА_8 і ОСОБА_9 застосуванням фізичного насильства. Таким чином ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синця біля лівого ока, інфікованої рани на верхній губі з набряком м`яких тканин, садна на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні свою провину у вчиненні злочинів не визнав та пояснив, що у 2013 році він займав посаду оперуповноваженого Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області. Влітку 2013 року він приїхав після роботи до свого брата ОСОБА_7 у гості, той запропонував відпочити у кафе. Тоді він переодягнувся у речі брата, склав до сумки гроші та документи, та вони разом поїхали до кафе «Далі» у м. Запоріжжя. Там вони відпочивали, співали пісні у караоке, його брат підходив до інших столиків та робив хлопцям компліменти, що вони дуже гарно співають, ніяких конфліктів із відвідувачами кафе у них не було. Далі, ближче до 04 години ранку, вони вирішили їхати додому та пішли на двір. Там він намагався викликати таксі, дістав свій мобільний телефон та стояв спиною до входу, коли почув, що хтось його штовхнув. Він автоматично також штовхнув хлопця, до них підійшов його брат та товариш хлопця та між ними чотирма сталася потасовка без будь-якої причини. У цей момент до них підійшов охоронець кафе та зробив зауваження, він відповів, що все нормально, та повідомив охоронцю, що він є працівником поліції та зараз конфлікт закінчиться, після цього всі стали розходитися, але у цей момент один із хлопців вигукнув щось образливе, яке його обурило, та між ними знову почалася штовханина, яка переросла у бійку. Охоронець кафе викликав службу охорони, яка їх і розняла. Далі його та брата відвезли до Жовтневого відділу міліції, одягнули кайданки та довго тримали в автомобілі. Через те, що у його брата дуже боліли руки у кайданках, він став вимагати від поліцейських зняти кайданки та висловлював своє невдоволення ситуацією. Через деякий час до райвідділу приїхало багато керівництва органів внутрішніх справ та почали розбиратися у ситуації. Його брат вирішив владнати усе добровільно та мирно та сплатив хлопцям грошові кошти за спричинену шкоду. Наполягав на тому, що він не повідомляв хлопцям, що він є працівником міліції, кайданки нікому не надівав, взагалі у той вечір він не брав із собою ані службове посвідчення, ані інші службові речі. Зазначив, що під час служби спеціальні засоби кайданки йому ніколи не видавались, на момент сутички його сумка була у брата, він нею не користувався, нічого з неї не діставав та не міг фізично дістати. Ніяких ударів потерпілим він не наносив, а, навпаки, під час сутички намагався розняти та зупинити бійку, оскільки потерпілі вели себе дуже активно та агресивно на їх із братом адресу. Просив визнати його невинуватим у вчиненні вказаних злочинів та виправдати.

Не дивлячись на невизнання своєї провини, винуватість ОСОБА_3 за епізодом вчинення хуліганських дій у судовому засіданні підтверджується наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що влітку 2013 року він із другом ОСОБА_9 у вечірній час відпочивали у кафе «Далі» та святкувати закінчення базової вищої освіти. У той вечір помітили у кафе двох чоловіків, які вели себе зухвало, перебували у нетверезому стані, били посуд, приставали до відвідувачів. ОСОБА_10 підходив до них у кафе та робив зауваження, щоб вони вели себе тихіше. Коли вони із ОСОБА_9 вирішили їхати додому, то побачили на вулиці біля входу братів ОСОБА_11 , із якими у них сталась суперечка та штовханина. Потім ОСОБА_12 закричав: «Стояти. Міліція!», схопив його за руку та намагався одягнути кайданки, але він вирвався. Далі його брат став наносити йому удари в голову, а ОСОБА_13 одягнув кайданки на одну руку та тримав його, а також показав своє посвідчення. Він був приголомшений такими діями працівника поліції, тому не став чинити активний опір. Усю бійку припинили працівники служби охорони, які приїхали за викликом охоронця кафе. Після подій він лікувався два тижні, отримав струс мозку, синці на обличчі та садна на руці, витратив приблизно один місяць для відновлення свого попереднього фізичного та душевного стану, тривалий час був пригнічений та втратив довіру до правоохоронних органів, просив суд стягнути на його користь матеріальну та моральну шкоду, спричинену злочином, підтримавши заявлений ним цивільний позов.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні надав пояснення про те, що декілька років назад у літній період він разом із ОСОБА_8 відпочивали у кафе «Далі», у залі до них підходили ОСОБА_10 із братом та зробили зауваження, попросивши поводити себе тихіше, далі хвилин через 40 знову підходили до їх столику із претензіями. Коли вони із ОСОБА_8 вийшли із кафе, щоб викликати таксі, то побачили, що там їх очікують двоє хлопців, які стали вимагати зупинитися. Коли вони відмовились, їх стали бити та затягнули у темне місце, де показали посвідчення працівників міліції. Посвідчення із сумки дістав саме ОСОБА_10 . Конфлікт зупинився тільки по приїзду працівників служби охорони, які заспокоїли ОСОБА_11 . Пам`ятає, що під час конфлікту брат ОСОБА_3 намагався одягнути на руку ОСОБА_8 кайданки, а йому особисто ОСОБА_10 наніс приблизно два удари в обличчя. Після подій він втратив роботу, яка у нього була тимчасово та він не зміг її виконати вчасно, а також зазнав шкоди здоров`я, так як йому лікували два зуби, які були пошкоджені внаслідок бійки, та моральної шкоди, оскільки внаслідок сварки та бійки було зіпсовано свято, яке вони святкували, він втратив довіру до працівників міліції, оскільки брати ОСОБА_11 вели себе за межами закону та зухвало. Просив задовольнити заявлений ним цивільний позов у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що у липні 2013 року у суботу ввечері до нього додому прийшов його брат ОСОБА_10 , переодягнувся у його речі, залишив своє посвідчення працівника міліції, та вони пішли до кафе «Далі», щоб відпочити. Там вони вживали невелику кількість алкогольних напоїв, ніяких конфліктів із відвідувачами не було, вони слухали музику та співали у караоке. Приблизно о 4 годині ранку вони вирішили їхати додому, викликали таксі, але машини ще не було. У цей час він стояв біля входу до кафе та палив, а брат хотів домовитися із водіями, які стояли поруч, щоб їх довезли додому, але йому відмовили. Брат продовжив телефонувати до служби таксі. У цей момент із приміщення вийшли двоє хлопців, брат стояв спиною до них та став розвертатися, коли випадково зачепив одного з них. Ймовірно, хлопці сприйняли це як агресію, оскільки підійшли впритул. Він також підійшов до хлопців та став розмовляти із ними на підвищених тонах. Ніби-то конфлікт припинився та вони стали розходитися, коли один із хлопців сказав щось образливе на його адресу. Йому це не сподобалось, тоді він підійшов до одного з хлопців та вдарив його у тулуб, інший хлопець також намагався його вдарити, але він ухилився від удару, сталася бійка та штовханина, але серйозної причини для цього не було. Тут до них підійшов охоронець та повідомив, що він викликав службу охорони, але хлопці не зупинялися, що його дуже дратувало та він також продовжив бійку. Його брат ОСОБА_13 увесь час намагався зупинити конфлікт. Основний конфлікт відбувався між ним та ОСОБА_14 , а ОСОБА_15 та його брат ОСОБА_13 хотіли їх зупинити. У якийсь момент він побачив, що у охоронця випали кайданки, підняв їх та вирішив одягнути на ОСОБА_14 та себе, але у цей момент приїхали працівники охорони та зупинили бійку. Далі їх усіх окремо доставили до Жовтневого відділу міліції. Там йому одягнули кайданки та тривалий час утримували в службовому автомобілі, що його та його брата дуже обурило, про що вони голосно повідомляли правоохоронців. Оскільки потерпілі вимагали відшкодування шкоди, він вирішив заплатити, щоб владнати конфлікт, та передав обом потерпілим по 2 000 грн. у рахунок відшкодування шкоди. Під час самої бійки він не бачив, щоб його брат наносив будь-кому тілесні ушкодження, лише тоді, коли їх доставили до відділу поліції, ОСОБА_13 повідомив, що є діючим працівником міліції. Про те, щоб він це повідомляв під час бійки потерпілим, він не пам`ятає. Зазначив, що у відношенні нього кримінальне провадження було закрито судом у зв`язку із переданням його на поруки. Він особисто працівником міліції ніколи не працював.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_16 зазначив, що у 2013 році він працював помічником чергового Жовтневого районного відділу міліції. Пам`ятає, що в нічний час до них привозили двох хлопців, які скаржились на побиття, розповідали про чоловіка, який намагався одягнути на них кайданки. Також до райвідділу привозили ще одного хлопця, який дуже лаявся та кричав. Згодом вдалося владнати конфлікт. На сьогодні не може згадати, чи причетний до подій того дня обвинувачений ОСОБА_3 , який перебуває у залі судового засідання.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що він знає ОСОБА_18 , який є його товарищем. Пам`ятає, що в нічний час 2013 року ОСОБА_19 йому зателефонував та попросив приїхати до Жовтневого РВ. Там він дізнався, що у ОСОБА_20 стався конфлікт із двома молодими хлопцями. У його присутності ОСОБА_19 сплатив хлопцям грошові кошти у рахунок відшкодування шкоди, але скільки саме він не знає. Пам`ятає, що ОСОБА_10 також перебував у райвідділі, але яке відношення він мав до подій, він не знає, із ОСОБА_13 на той час він не був знайомий.

Крім того, винуватість ОСОБА_3 підтверджується наступними письмовими доказами:

- протоколом огляду місця події від 20.07.2013 року пішохідної частини пр. Соборного біля центрального входу до кафе «Далі», під час якого було вилучено запис з камер спостереження ( т.3 а.с. 82-85)

- відеозаписом з камер спостереження, продемонстрованим у судовому засіданні, з якого вбачається, що о 03.43 годин ОСОБА_21 стоїть біля входу до кафе «Далі», палить та розмовляє із знайомими. ОСОБА_10 виходить із приміщення, підходить до автомобіля, розмовляє із водієм, потім залишає свою сумку братові (вішає на плече), відходить, дістає телефон та дивиться у нього, повз нього проходить ОСОБА_15 та спокійно відходить. Через декілька секунд виходить ОСОБА_14 , та вони зустрічаються з ОСОБА_22 впритул, починається штовханина. Далі до них підходять і ОСОБА_21 та ОСОБА_15 та також усі четверо починають штовхатися. До хлопців підходить охоронець, жестикулює та відходить. Хлопці розходяться, а потім знову сходяться та починають штовхатися парами, які змінюються. У ОСОБА_23 падає сумка, він її підіймає та тримає під пахваю увесь час. Потім усі відходять далі від входу у кафе, разом із хлопцями відходить і охоронець. Події відбуваються за межами камери відеоспостереження на протязі двох хвилин. Далі до місця подій приїзжає автомобіль служби охорони, до охоронців підходить охоронець кафе, вони спілкується, а потім йдуть до місця подій, які на відео не відображаються. О 03.56 на відео знову з`являється охоронець, о 3.57 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у супроводі працівників охорони підходять до службового автомобіля, о 04.15 потерпілі у супроводі охоронців, а брати ОСОБА_11 у супроводі працівників Жовтневого РВ на службових автомобілях залишають місце подій. Звук на відеозаписі відсутній.

- висновком експерта № 2423 від 08.08.2013, згідно якого у ОСОБА_24 виявлені струс головного мозку, крововилив навколо лівого ока, інфікована рана на верхній губі з набряком м`яких тканин, садна обличчя, яка кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, осаднення шкіри у ділянці лівого лучезап`ястного суглобу, садна у ділянці правого передпліччя кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження ( т. 3 а.с. 88-89)

- висновком експерта № 2149 від 22.07.2013, згідно якого у ОСОБА_9 виявлені крововилив на нижній повіці правого ока, припухлість м`яких тканин обличчя у лівій виличній ділянці, крайове викришування вільного краю коронкової частини 7 зуба нижньої щелепи кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження ( т. 3 а.с. 90)

- висновком щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння ввід 20.07.2013, згідно якого ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння ( т.3 а.с. 91)

- висновком службового розслідування від 16.08.2013 ( т.3 а.с. 108-117), згідно якого 20.07.2013 під час бійки у кафе «Далі» оперуповноважений СБНОН Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України у Запорізькій області ОСОБА_3 перебував поза службою, на постійне носіння та зберігання спеціальні засоби кайданки не отримував;

- довідкою від 13.08.2013 про те, що ОСОБА_3 кайданки не видавались ( т.3 а.с 118);

- довідкою про те, що кримінальні провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в тому числі і з приводу незаконного обігу наркотичних засобів не зареєстровано ( т. 3 а.с. 119);

- матеріалами особової справи оперуповноваженого СБНОН Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 (т.3 а.с.120-144), яким підтверджується факт роботи ОСОБА_3 на вказаній посаді до 22.07.2013 року (звільнений за власним бажанням);

- ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2013 щодо передання на поруки ОСОБА_7 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України (т.3 а.с. 87)

Також прокурором було надано суду для дослідження протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю свідків ОСОБА_25 з приводу впізнання ОСОБА_3 (т. 3 а.с. 92-95), ОСОБА_26 (т.3 а.с 96-99), ОСОБА_27 (т.3 а.с. 100-103), ОСОБА_25 щодо впізнання ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 104-107).

Аналізуючі вказані протоколи, суд зазначає, що у протоколах вказано, що свідки не змогли ідентифікувати особу, яка представилась працівником міліції та одягала кайданки на одного з відвідувачів кафе «Далі» 20.07.2013, але їм було пред`явлено для впізнання 4 осіб, серед яких свідки впізнали ОСОБА_3 .

У судовому засіданні захисник та обвинувачений заперечували проти правильності проведення вказаної слідчої дії, зазначивши, що перед тим, як зайти до кабінету слідчого, обвинуваченого бачили свідки у коридорі та могли запам`ятати, під час впізнання йому не було забезпечено право на захист, він заявляв слідчому клопотання та зауваження, але йому не дали їх зафіксувати у протоколі.

Зі змісту вказаних вище протоколів впізнання вбачається, що свідки не зазначили чітких ознак зовнішності або прикмет особи, яка брала участь у вчиненні злочину, у протоколі вказано, що свідки не змогли ідентифікувати особу, але впізнання було продовжено, під час проведення вказаної слідчої дії ані фотофіксація, ані відеозапис не проводились, що не дає можливості перевірити фактичні дані та обставини його проведення.

Так, у судове засідання жоден зі свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 та ОСОБА_26 не з`явились, судом на протязі двох років вживались заходи щодо їх примусового приводу, але допитати їх у суді з приводу обставин проведеної слідчої дії, а також з приводу обставин подій, очевидцями яких вони були, не виявилось можливим. Прокурором була проігнорована ухвала суду про зобов`язання забезпечити явку свідків у зал судового засідання, тобто не виконані вимоги ст. 92 КПК України, згідно якої обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Також, не дивлячись на заявлене стороною захисту клопотання про недопустимість вказаних вище протоколів у зв`язку із порушенням слідчим норм ст. 228 КПК України, на спростування наведених доводів прокурором не було заявлено клопотання про виклик понятих, які вказані у протоколах впізнання, інших заходів на підтвердження дотримання норм КПК України та доведення цього факту перед судом прокурором вжито не було. Таким чином, оцінюючи надані суду для дослідження протоколи впізнання за участю свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 та ОСОБА_26 , враховуючи не можливість перевірити об`єктивність та достовірність проведеної слідчої дії у суді через неявку свідків, відсутність фото та відеозапису, невиконання прокурором вимог ст. 92 КПК України в частині заявлення додаткових клопотань, виявлені судом порушення порядку проведення слідчої дії в частині заборони попередньо показувати особу, яку буде впізнавати свідок та порушення права на захист, суд приходить до висновку про те, що вказані протоколи впізнання є недопустимими доказами, тому не можуть бути взяті до уваги судом для покладення в основу обвинувального вироку.

В той же час, наведені вище докази, закрема, відеозапис подій, на якому зафіксований момент початку конфлікту, спільне нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та ОСОБА_7 обом потерпілим, присутність у місці вчинення злочину сторонніх осіб відвідувачів клубу та охоронця, пояснення потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_9 в частині того, що як ОСОБА_3 та і ОСОБА_7 безпричинно наносили їм тілесні ушкодження біля входу у кафе «Далі», висновки судово-медичних експертиз щодо отримання потерпілими тілесних ушкоджень саме у цей день, пояснення свідка ОСОБА_7 , а також обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що конфлікт із потерпілими дійсно мав місце у вказаний час та місці, ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2013 про закриття кримінального провадження у відношенні ОСОБА_7 за фактом хуліганських дій 20.07.2013 у зв`язку із переданням обвинуваченого на поруки трудовому колективу, свідчять про наявніть у діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України.

При цьому суд відкидає доводи обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що він не наносив тілесні ушкодження потерпілим, оскільки вони спростовуються відеозаписом подій, де зафіксована обоюдна бійка усіх чотирьох учасників, в тому числі і активна участь у ній ОСОБА_3 .

Таким чином, оцінюючі всі зібрані по справі докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 за фактом вчинення ним хуліганських дій у судовому засіданні доведена повністю.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 296 КК України, тому що він вчинив умиснi дії, які виразилися грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 365 КК України, та за ч.2 ст. 296 КК України в частині продовження хуліганських дій після приїзду працівників міліції.

Так, згідно обвинувального акту, відповідно до ст.ст. 1, 20 Закону України «Про міліцію» ОСОБА_3 виконував функції офіційного представника державного озброєного органу виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, інтереси суспільства та держави від протиправних посягань,тобто був службовою особою правоохоронного органу - представником влади, на якого ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. З, ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 2, 4 ст. 10 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки: діяти тільки на підставі, в межах повноважень і способом, який передбачений Конституцією та законамиУкраїни, у своїй діяльності керуватися принципами законності, гуманізму,поваги до особи, соціальної справедливості, виконувати свої обов`язки неупереджено, у точній відповідності із законом, поважати гідність особи і виявляти до неї гуманне ставлення, захищати права людини, брати участь у розкритті кримінальних правопорушень, незалежно від місцезнаходження і часу,у разі виявлення подій, що загрожують особистій безпеці громадян або громадській безпеці, зобов`язаний вжити заходів до запобігання та припинення правопорушень, встановлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, у взаємовідносинах з громадянами повинен виявляти високу культуру і такт.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про міліцію» до основних завдань ОСОБА_3 входило забезпечувати особисту безпеку громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігати правопорушенням та здійснювати їх припинення; виявляти кримінальні правопорушення, брати участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Крім того, згідно із функціональними обов`язками оперуповноваженого СБНОН Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в області ОСОБА_3 , затверджених 02.01.2013 начальником Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в області, ОСОБА_3 серед іншого займався оперативно-розшуковою діяльністю, здобував джерела оперативної інформації, за розпорядженням начальника відділу входив до складу оперативної групи по розкриттю злочинів, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних речовин. У зв`язку із чим, ОСОБА_3 як працівник міліції мав право незалежно від власного місцезнаходження і часу, висувати вимоги і приймати рішення, обов`язкові до виконання юридичними і фізичними особами незалежно від їх відомчої належності та підпорядкованості.

Таким чином, ОСОБА_3 , відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» був працівником правоохоронних органів та займаючи посаду оперуповноваженого СБНОН Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, постійно виконував функцію працівника влади та відповідно до ч. 1 Примітки до ст. 364 КК України був службовою особою.

Відповідно до вимог п. 3.2 параграфу III Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ з України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 155 від 22.02.2012 (далі Правила поведінки), службова діяльність працівника органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до принципу гуманізму, який проголошує людину, її життя і здоров`я вищими цінностями, захист яких становить сенс і моральний зміст правоохоронної діяльності.

Крім того, згідно із п. 4.1 параграфу III Правил поведінки працівник органів внутрішніх справ, керуючись Присягою, відповідно до службового обов`язку, дотримуючись професійних честі і гідності, бере на себе такі моральні зобов`язання: бути прикладом безумовного дотримання вимог законів та службової дисципліни в професійній діяльності та приватному житті, залишатися за будь-яких обставин чесним і непідкупним, відданим інтересам служби; ставитися нетерпимо до будь-яких дій, які ображають та принижують людську гідність, заподіюють біль і страждання, являють собою тортури, жорстокість, нелюдське поводження з людьми.

Працівник міліції зобов`язаний безперечно і неухильно поважати та захищати права та свободи людини і громадянина, відповідаючи перед державою і суспільством за життя та безпеку людей у ситуаціях, що потребують втручання правоохоронців; поважати гідність людини, виявляти до неї гуманне ставлення та повагу; не допускати проявів жорстокого або принизливого ставлення до людей, поважати їх природне право на життя, законні права на свободу думки, совісті, самовираження, збереження здоров`я, мирне зібрання, володіння майном тощо.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про міліцію» міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом. Застосуванню сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання, якщо дозволяють обставини. Без попередження фізична сила, спеціальні засоби і зброя можуть застосовуватися, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю громадян чи працівників міліції. Перевищення повноважень по застосуванню сили, в тому числі спеціальних засобів і зброї, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про міліцію» та п. З Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР №49 від 27.02.1991, працівники міліції мають право застосовувати серед іншого наручники у таких випадках:

-для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров`ю;

-для припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку;

-для відбиття нападу на будівлі, приміщення, споруди і транспортні засоби, незалежно від їх належності, або їх звільнення у разі захоплення;

-для затримання і доставки в міліцію або інше службове приміщення осіб, які вчинили правопорушення, а також для конвоювання і тримання осіб, затриманих і підданих арешту, взятих під варту, якщо зазначені вищеособи чинять опір працівникам міліції або якщо є підстави вважати, що вониможуть вчинити втечу чи завдати шкоди оточуючим або собі;

-для припинення масового захоплення землі та інших дій, що можуть призвести до зіткнення груп населення, а також діянь, які паралізують роботу транспорту, життєдіяльність населених пунктів, посягають на громадський спокій, життя і здоров`я людей;

-для припинення опору працівникові міліції та іншим особам, які виконують службові або громадські обов`язки по охороні громадського порядку і боротьбі із злочинністю;

-для звільнення заручників.

ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перевищуючи свої владні повноваження, усупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. З, ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 2, 4 ст. 10, ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про міліцію», п. З Правил застосування спеціальних засобів при охороні громадського порядку, нехтуючи вимогами п.п. 3.2, 4.1 параграфу III Правил поведінки, будучи службовою особою - працівником правоохоронного органу, перебуваючи поза службою, не проводячи оперативно-розшукової діяльності та не виконуючи завдання по розкриттю злочинів, представившись працівником міліції та пред`явивши службове посвідчення працівника міліції, тим самим переконавши ОСОБА_8 в обов`язковості виконання його вимог, умисно та явно виходячи за межі наданих йому прав, діючи з хуліганських мотивів, знаходячись біля кафе «Далі», яке розташоване в м. Запоріжжі по вул. Леніна, 92а, у період часу приблизно з 03.44 по 03.49, за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 14 Закону України «Про міліцію», застосував фізичне насильство відносно ОСОБА_8 , що виразилося у завданні останньому не менше 5 ударів руками в обличчя, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, синця біля лівого ока, інфікованої рани на верхній губі з набряком м`яких тканин, садна на обличчі, які, відповідно до висновку судово- медичної експертизи № 2423 від 01.08.2013, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, ОСОБА_3 за відсутності підстав, передбачених ч. 1 ст. 14 Закону України «Про міліцію», застосував до ОСОБА_8 спеціальні засоби - наручники, надівши їх на праву руку потерпілого та утримуючи їх на руці ОСОБА_8 упродовж приблизно 5 хвилин, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді осаднення шкіри в області лівого лучезап`ястного суглоба в області правого передпліччя, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 2423 від 01.08.2013 кваліфікується як легкі тілесні ушкодження. Указаними протиправними діями ОСОБА_3 завдав істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_8 у вигляді порушення охоронюваних Конституцією України основоположних прав останнього на свободу, особисту недоторканість, повагу до його гідності, а також державним інтересам, що виразилося у підриві авторитету та престижу органів внутрішніх справ України, як органу, на який покладено обов`язок з охорони життя, здоров`я, прав і свобод громадян, інтересів суспільства і держави від противоправних посягань, дискредитуванні високого звання міліціонера, як уповноваженого представника правоохоронного органу України, який зобов`язаний виявляти та розкривати правопорушення, а не скоювати їх, що призвело до втрати довіри у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до органів внутрішніх справ.

Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, ОСОБА_3 , діючи в групі з ОСОБА_7 , у період часу приблизно з 03.50 до 04.15, знаходячись в громадському місці - біля кафе «Далі», яке розташоване в м. Запоріжжі по вул. Леніна, 92а, після приїзду на місце події працівників Жовтневого МВ УДСО при ГУМВС України в області та БПС ЗМУ ГУМВС України в області, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, виражався у присутності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , інших осіб та працівників міліції нецензурною лайкою та погрожував останнім звільненням з органів внутрішніх справ.

Крім того, після доставления 20.07.2013 до Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дзержинського, 2, ОСОБА_3 , діючи в групі з ОСОБА_7 , у період часу приблизно з 05.00 до 06.00, знаходячись біля приміщення та у приміщенні Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, що є громадським місцем, усвідомлюючи ц, у присутності працівників міліції, нехтуючи цим, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, протягом тривалого часу виражався на адресу присутніх працівників міліції нецензурною лайкою та погрожував звільненням з органів внутрішніх справ.

На підтвердження провини обвинуваченого ОСОБА_3 прокурором були надані докази, які викладені вище. Інших доказів з вказаними епізодами здобуто не було.

В той же час, суд приходить до висновку, що провина ОСОБА_3 за вказаними епізодами злочинних дій не знайшла своє підтвердження у судовому засіданні з огляду на наступне.

Так, фактично єдиними змістовними доказами по справі є пояснення потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Потерпілий ОСОБА_8 вказав у судовому засіданні на обвинуваченого ОСОБА_3 як на особу, яка 20.07.2013 у нічний час представилась працівником міліції та намагалась одягнути йому на руку кайданки, спричинивши тим самим тілесні ушкодження, без будь-якої причини. В той же час потерпілий ОСОБА_9 у суді зазначав про обставини подій, не конкретизуючи дії окремо ОСОБА_3 та ОСОБА_23 , зазначаючи що вони обидва наносили тілесні ушкодження, представились працівниками поліції, одягали кайданки, не давали піти з місця подій та захищатися, пізніше конкретизував, що кайданки одягав брат ОСОБА_28 . Під час досудового розслідування впізнання осіб за участю потерпілих не проводилось.

З відеозапису подій, продемонстрованого у судовому засіданні, вбачається, що частина подій не зафіксована на відео, а та частина, яка відтворена у суді, дає підстави стверджувати, що між ОСОБА_22 та ОСОБА_20 та ОСОБА_8 та ОСОБА_9 сталася сутичка, яка переросла у бійку, при цьому вони усі четверо брали у ній активну участь.

З відеозапису подій видається очевидним, що усі події відбувались у присутності свідка ОСОБА_25 (охоронця кафе «Далі»), який постійно був або поруч із учасниками бійки, або спостерігав за нею, перебуваючи неподалік. В той же час допитати вказаного свідка у судовому засіданні не вдалось через незабезпечення його явки стороною обвинувачення, при тому, що усі застосовані судом заходи для повідомлення його про час та місце судового засідання результату не дали. Як вказано вище, судом визнано недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання, які були проведені за участю цього свідка, з огляду на порушення норм ст. 228 КПК України, та неможливість перевірити достовірність цих протоколів під час судового розгляду.

Крім того, пояснення потерпілих з приводу того, що брати ОСОБА_11 спеціально чекали їх біля входу до кафе «Далі», зупинили їх у грубій формі та почали наносити удари, нічим не підтверджені, та, навпаки, спростовуються відеозаписом подій, з якого видно, що ОСОБА_21 та ОСОБА_13 стоять окремо один від одного та займаються своїми справами (один палить, інший щось шукає у телефоні), ОСОБА_9 спокійно проходить повз ОСОБА_3 , той не виявляє до нього будь-якої агресії. Штовханина починається лише після того, як виходить ОСОБА_8 та підходить впритул до ОСОБА_3 . Зазначені обставини переконуються суд у тому, що конфлікт розпочався миттєво та безпричинно, який у подальшому переріс у бійку.

За таких обставин пояснення потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з огляду на їх суперечливість та неточність, не можуть бути взяті судом до уваги та покладені в основу обвинувального вироку в частині доведення факту застосування спеціальних засобів ОСОБА_3 та мотивів дій самого обвинуваченого.

В той же час, свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що саме він намагався одягнути на руку ОСОБА_8 кайданки, які випали у охоронця кафе, та таким чином припинити занадто активні, на його думку, дії потерпілих.

Також судом встановлено, що на відеозаписі подій зафіксовано момент, коли ОСОБА_3 віддає свою сумку брату, на початку конфлікту вона висить у ОСОБА_23 на плечі, далі падає, останній її підбирає та тримає під піхвою. Даних про те, що ОСОБА_21 передав сумку своєму братові ОСОБА_13 під час активної фази бійки, яка не зафіксована на відео, у судовому засіданні не встановлено. Також суду не було надано ніяких доказів того, що ОСОБА_3 мав при собі у той день кайданки та посвідчення працівника міліції, оскільки особистий огляд ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_7 після їх затримання та доставлення до райвідділу не проводився, відповідні протоколи не складались. При цьому, у матеріалах справи наявна довідка про те, що ОСОБА_3 кайданки під час служби взагалі не видавались. За таких обставин видається сумнівним наявність спеціальних засобів у ОСОБА_3 при собі та їх застосування у відношенні до потерпілого ОСОБА_8 , оскільки цей факт не був перевірений слідчим та не був доведений прокурором у судовому засіданні.

Навпаки, суд вважає правдивими пояснення свідка ОСОБА_7 з приводу того, що саме він намагався одягнути на руку ОСОБА_8 кайданки, оскільки на відеозаписі подій зафіксовано, що конфлікт у ОСОБА_7 виник та відбувався більше за часом із ОСОБА_8 , під час сутички поруч із учасниками бійки постійно перебував охоронець кафе, який, ймовірно, міг загубити спеціальні засоби під час штовханини та у темряві, чим і скористався ОСОБА_7 .

Так суд зауважує, що свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які є працівниками служби охорони, та приїхали на місце подій через 2 хвилини після початку бійки, могли бачити момент застосування кайданок, та надати відповідні пояснення суду з приводу обставин, безпосередніми очевидцями яких вони були, але їх явка на протязі двох років не була забезпечена стороною обвинувачення з невідомих для суду причин. З тих самих підстав, суд не може взяти до уваги протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю цих свідків як окремий доказ, оскільки вони визнані судом недопустимими.

Також суд вважає недоведеним той факт, що « ОСОБА_3 вніч 20.07.2013 , перебуваючи поза службою, не проводячи оперативно-розшукові заходи та не виконуючи завдання по розкритю злочинів, перевищив свої службові повноваження, явно виходячи за межі наданих йому прав», оскільки відповідно до п. 3 та 4 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень» від 26.12.2003 № 15 судам необхідно мати на увазі, що виконавцем (співвиконавцем) злочину, відповідальність за який передбачена ст. 365 Кримінального кодексу Украіни, може бути лише службова особа. При вирішенні питання про те, чи є особа службовою, потрібно виходити з положень, що містяться у примітках 1 і 2 до ст. 364 КК. Відповідальність за ст. 365 КК настає лише за умови, що дії службової особи були зумовлені її службовим становищем і пов`язані з її владними чи службовими повноваженнями. Якщо такого зв`язку не встановлено, дії винного за наявності до того підстав можуть кваліфікуватися за статтями названого Кодексу, що передбачають відповідальність за злочини проти особи, власності, громадського порядку тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 365 КК перевищенням влади або службових повноважень визнається умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо ними заподіяно істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. При вирішенні питання про те, чи є вихід за межі наданих прав або повноважень явним, суди мають враховувати, наскільки він був очевидним для службової особи і чи усвідомлювала вона протиправність своєї поведінки. Мотиви та мета вчинення таких дій можуть бути різними і на кваліфікацію злочину, як правило, не впливають.

Аналіз обставин справи приводить суд до висновку про те, що вніч 20.07.2013 ОСОБА_3 не перебував при виконанні службових завдань, не мав при собі ані спеціальних засобів, ані посвідчення працівника міліції, не був одягнений у формений одяг, при цьому проводив власне дозвілля разом із родичами у громадському місці. Жодних даних про те, що ОСОБА_3 використав своє службове становище для припинення бійки, яка виникли безпричинно із відвідувачами кафе, або з метою помститися потерпілим, під час судового засідання встановлено не було. Як пояснив у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , про те, що він є працівником міліції, він повідомив лише охоронцю кафе, щоб запевнити останнього у завершенні конфлікту власними силами. У разі, якщо розмову між охоронцем та ОСОБА_3 могли почути потерпілі та невірно сприйняти для себе, підстав для відповідальності останнього за ч.2 ст. 365 КК України не виникає, оскільки він не вчиняв ніяких умисних дій, які б свідчили про перевищення ним наданих повноважень. Таких даних не було отримано під час судового розгляду даного кримінального провадження, тому останній повинен нести відповідальність у загальному порядку як фізична особа.

Крім того, органом досудового слідства пред`явлено обвинувачення ОСОБА_3 за фактом продовження хуліганських дій у присутності працівників міліції біля кафе «Далі», а також біля приміщення Жовтневого РВ ЗМУ, однак, на підтвердження цих фактів стороною обвинувачення не було надано суду жодних доказів, оскільки ані працівники служби охорони, які приїхали на місце, та безпосередньо спілкувалися із ОСОБА_3 одразу після вчинення ним злочину, ані працівники Жовтневого РВ у якості свідків до суду не з`явились не дивлячись на неодноразові виклики та застосовані заходи примусу, вказані події не зафіксовані на відеозаписі, інші докази взагалі відсутні.

Таким чином, суд, вислухавши пояснення обвинуваченого, свідків, дослідивши докази обвинувачення та захисту, вважає, що участь обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованого йому органом досудового розслідування правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, та за ч.2 ст. 296 КК України в частині продовження хуліганських дій після приїзду працівників міліції в судовому засіданні не доведена.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст. 62 Конституції України та ч.3 ст. 373 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може піддаватися кримінальному покаранню , доки не буде визнаний винним в законному порядку, обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях та ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

На підставі частини 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого та прокурора.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішення, докази необхідно оцінювати керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 53 рішення від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 42 рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 12.06.2008 року «Яременко проти України» зазначено, що визначаючи, чи було провадження у справі загалом справедливим, також має враховуватись, чи було дотримано прав на захист. Слід, зокрема, розглянути, чи заявникові була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання. Крім того, має бути врахована якість таких доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були отримані, будь-який сумнів щодо їхньої достовірності й точності. При тому, що питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За таких обставин, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_3 до злочину, в якому він обвинувачується, та аналізуючи зібрані та досліджені докази в їх сукупності в межах пред`явленого обвинувачення, суд приходить до переконання про недоведеність причетності обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 365 КК та за ч.2 ст. 296 КК України в частині продовження хуліганських дій після приїзду працівників міліції у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення, тому суд приходить до переконання, що його необхідно визнати невинуватим та виправдати у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України в цій частині.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за вчинення хуліганства у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинив злочин середньої, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працює, має статус учасника бойових дій, на обліках у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, має родину та неповнолітню дитину на утриманні - ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно мешкає за місцем реєстрації разом із родиною.

На підставі викладеного, враховуючи особу обвинуваченого та обставини вчиненого ним злочину, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у вигляді обмеження волі, що буде відповідати принципам та меті його призначення.

В той же час, відповідно до ст.. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, 3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до ст.. 12 КК України даний злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості, який було вчинено 20.07.2013 року, станом на сьогодні з моменту вчиненні злочину пройшло більше шести років, що свідчить про те, що строки давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності сплили. Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання на підставі ст.. 49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання стосовно позовних вимог потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на їх користь матеріальної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 127-129 КПК України, суд, постановляючи обвинувальний вирок залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє позов повністю, частково, відмовляє в його задоволенні чи залишає без розгляду, роз`яснюючи цивільному позивачеві право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

На підставі статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статею 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В судовому засіданні знайшла своє підтвердження провина ОСОБА_3 у тому, що він грубо порушив громадський порядок, завдавши при цьому тілесні ушкодження потерпілим, однак потерпілими та їх представником не було надано суду жодних доказів на підтвердження факту понесення матеріальних витрат для лікування та відновлення попереднього стану здоров`я, їх розмір взагалі нічим не обгрунтований, відповідних чеків та квітанцій суду надано не було. Посилання потерпілого ОСОБА_9 на необхідність протезування зубів суд оцінює критично, оскільки суду не було надано відомостей про те, що потерпілим проведено відповідне лікування, та яка сума на нього витрачена. За таких обставин, суд не може прийти до висновку про обгрунтованість заявленого розміру позовних вимог, тому у цій частині позовних вимог необхідно відмовити через їх необгрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відшкодування моральної шкоди може здійснюватися не тільки в силу договору, але й закону.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд вважає доведеним, що внаслідок незаконних дій обвинуваченого ОСОБА_3 потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була спричинена моральна шкода, яка виразилась у тому, що в результаті дій обвинуваченого ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні з 20.07.2013 року до 31.07.2013 року через отримання струсу головного мозку, ссаден обличчя, забоїв м`яких тканин, внаслідок чого відчував фізичний біль та страждання. Після цього перебував на амбулаторному лікуванні та витрачав свій вільний час та сили для відновлення попереднього стану здоров`я, що порушило його звичайний устрій життя, він був вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення попереднього стану здоров`я, продовжувати курси лікування та оздоровлення.

За таких обставин, з врахуванням розумності, достатності та співмірності, суд находить вимоги потерпілого ОСОБА_8 щодо відшкодування моральної шкоди обґрунтованими та такими, що відповідають глибині їх фізичних та душевних страждань, однак, вважає необхідним зменшити заявлену суму моральної шкоди та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого суму відшкодування моральних страждань у розмірі 3000 грн.

Також у суді доведений факт спричинення моральної шкоди і потерпілому ОСОБА_9 , який отримав легкі тілесні ушкодження, через що відчував фізичний біль та страждання, витрачав свій вільний час та сили для відновлення попереднього стану здоров`я, що порушило його звичайний устрій життя на нетривалий період, тому з урахуванням глибини фізичних та душевних старждань суд приходить до висновку про необхідність стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 суму моральної шкоди у розмір 2000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ч. 2 ст. 373 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у вигляді одного року обмеження волі.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання за ч.2 ст. 296 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 у вигляді особистого зобов"язання скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду від злочину у розмірі 3000 (три тисячі) грн. В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду від злочину у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. В іншій частині позову відмовити.

Вирок суду може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя копію цього вироку, подавши відповідну заяву.

Суддя: ОСОБА_1