Дата документу 27.05.2019 Справа № 318/2305/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/2305/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/440/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника власника майна адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 квітня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000586 від 04.10.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ Кам`янсько-Дніпровського ВП Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в., кузов НОМЕР_2 , який перебуває у володінні ОСОБА_7 .

В обґрунтування клопотання слідчий вказав, що 04.10.2018 року, приблизно об 11 год. 30 хв., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух по другорядній дорозі по вул. Мічуріна в м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, з боку вул. Зеленої, де зупинився перед нерегульованим перехрестям нерівнозначних доріг, а саме, перед перехрестям з головною дорогою вул. Гоголя, перед яким справа для нього встановлено дорожній знак 2.1 «Уступити дорогу». В цей же час, по головній дорозі вул. Гоголя в м. Кам`янка-Дніпровська, з боку вул. Центральної, здійснював дорожній рух велосипедист ОСОБА_9 .

ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Renault Sandero», не вірно оцінив дорожню обстановку та не надавши переваги в русі велосипедисту ОСОБА_9 , який наближався ліворуч по головній дорозі, порушуючи вимоги п.п.10.1, 16.11 та дорожнього знаку 2.1 «Уступити дорогу» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, (далі ПДР), 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», дорожнього знаку 2.1 «Уступити дорогу», почав рух керованого ним автомобіля, виїхав на перехрестя нерівнозначних доріг та скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , який внаслідок ДТП зазнав тілесних ушкоджень.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 21 від 25.03.2019 року ОСОБА_9 було заподіяне тілесне ушкодження у вигляді закритого осколкового мищелкового перелому лівої великогомілкової кістки зі зміщенням. Дане пошкодження не було небезпечними для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я більше 21 дня і оцінюється як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 9-95 від 22.02.2019 p., дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п.10.1, 16.11, дорожнього знаку 2.1 «Уступити дорогу» ПДР, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином на цей час ОСОБА_7 підозрюється в тому, що він вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

12.04.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

15.04.2019 потерпілим ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов про стягнення з підозрюваного матеріальної шкоди у розмірі 52665 грн. та маральної шкоди у розмірі 50000 грн. на загальну суму 102665 грн., завданої вчиненим злочином.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , власником автомобіля марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в., кузов НОМЕР_2 , є ОСОБА_7 .

В ході досудового розслідування під час допиту підозрюваного, останній зазначив, що вказаний автомобіль перебуває у нього у користуванні та він є його власником.

Посилаючись на те, що метою накладення арешту на вищезазначений автомобіль є відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину, слідчий просив накласти арешт на вказане майно, і вказане клопотання було задоволено слідчим суддею.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, або ж, якщо метою арешту майна є забезпечення конфіскації, то вартість арештованого майна має узгоджуватись із санкцією статті, яка передбачає покарання за злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа. Крім того, слід враховувати, що на майно не може бути накладено арешт з метою його конфіскації, якщо злочин, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа, не передбачає такого виду покарання.

В даному випадку вартість автомобіля ОСОБА_7 , значно перевищує сумарну вартість, заподіяної шкоди, а відтак накладення арешту на його майно порушує принцип розумності та співрозмірності обмеження права власності, що є завданням кримінального провадження.

ОСОБА_10 (дружина потерпілого у кримінальному провадженні № 0000586 від 04.10.2018 року), отримала від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 6000 гривень, на купівлю медичних препаратів, для лікування чоловіка - ОСОБА_9 , що підтверджується копією розписки та фіскальними чеками.

Також, автомобіль марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в., кузов НОМЕР_2 , який перебуває у володінні ОСОБА_7 , застрахований у ПрАТ СК «Оранта-Січ», що підтверджується ПОЛІСОМ № АМ/2073377.

Згідно вказаного страхового полісу, страхова сума (ліміт відповідальності), на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 200000 гривень.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

15.04.2019 року потерпілим ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000586 від 04.10.2018 року, заявлено цивільний позов про стягнення з підозрюваного матеріальної шкоди у розмірі 52665 грн. та моральної шкоди у розмірі 50000 грн., на загальну суму 102665 грн., завданої вчиненим злочином.

Тобто, виходячи з вищезазначеного, страхова виплата (страхове відшкодування), значно перевищує розмір шкоди, завданої особою ( ОСОБА_7 ), цивільно-правова відповідальність якого застрахована, так як, страхова виплата становить 200000 гривень, а розмір завданий вчиненим злочином, позивач зазначив, на загальну суму, у розмірі 102665 гривень.

Заслухавши доповідача по справі, ОСОБА_7 , його представника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, пославшись на відсутність правових підстав для накладення арешту на вказаний автомобіль, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу слідчого судді вважала законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Проте під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна вказані вимоги закону слідчим суддею дотримані не були.

Згідно положень ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч. 2 ст. 170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Аналіз вищезазначених норм закону вказує на те, що у разі розгляду клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя повинен перевірити доводи поданого клопотання щодо наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у відповідності до мети, яку зазначає слідчий у своєму клопотанні.

При цьому, визначення мети та підстави арешту, яка передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, та обґрунтування її наявності є обов`язковою.

Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя визначаючи мету та підставу арешту, зазначив, що накладає арешт на автомобіль «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 , оскільки такий арешт буде співмірним до заявлених вимог у цивільному позові.

Згідно змісту ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно може бути накладено з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Підставою для арешту майна з цієї метою є сукупність фактичних даних кримінального провадження, що вказують на завдання кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди, в наслідок чого заявлено цивільний позов про її відшкодування, а також докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Необхідність арешту майна з метою забезпечення відшкодування шкоди зумовлюється обґрунтованою підозрою, що незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині цивільного позову.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, слідчим суддею не перевірялися та не з`ясовувались вищезазначені обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року № 14-176 цс18, Верховний Суд відступив від висновку висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування мав право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування.

Верховний Суд прийшов до висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний автомобіль є застрахованим відповідно до договору страхування - Полісу №АМ/2073377 зі строком дії від 02.03.2018 року по 01.03.2019 року, укладеного зі страховою компанією - ПрАТ СК "Оранта-Січ".

Згідно даного Полісу застрахованим є автомобіль «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в., кузов НОМЕР_2 , ліміт відповідальності в грошовій сумі на одного потерпілого складає 1) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 200000,00 грн.

15.04.2019 потерпілим ОСОБА_9 у рамках досудового розслідування кримінального провадження заявлено цивільний позов про стягнення з підозрюваного матеріальної шкоди у розмірі 52665 грн. та маральної шкоди у розмірі 50000 грн. на загальну суму 102665 грн., завданої вчиненим злочином.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність".

Отже, в даному кримінальному провадженні судом першої інстанції не дано належної оцінки наявному у матеріалах провадження полісу обов`язкового страхування №АМ/2073377 (а.с. 53). Крім того відповідно до полісу страхова сума (ліміт відповідача) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю та здоров`ю складає двісті тисяч гривень, а заподіяння шкоди завданої вчиненим злочином складає 102665 грн. Тобто страховий поліс покриває матеріальну шкоду спричинену ОСОБА_9 , отриману ним в наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов неправильного висновку про те, що вимоги слідчого про арешт вказаного майна підлягає задоволенню.

За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, якою необхідно відмовити у задоволенні клопотання слідчого в повному обсязі.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_8 , задовольнити.

Ухвалу слідчого Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 23 квітня 2019 року про накладення арешту на майно за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000586 від 04.10.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на автомобіль марки «Renault Sandero» р/н НОМЕР_1 у кузові чорного кольору, 2012 р.в., кузов НОМЕР_2 , який перебуває у володінні ОСОБА_7 із забороною відчуження, розпорядження та користування ним, відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4