ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/2008/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/651/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8
потерпілих: ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000234 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_11 на вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 травня 2019 року, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іщенка, Великоолександрівського району, Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 травня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді арешту строк на 6 місяців .
Позбавлено ОСОБА_7 права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Обрано запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , до набрання вироку законної сили, у виді взяття під варту, взято останнього під варту в залі суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з дня взяття його під варту з 21.05.2019 року.
Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2485.85 грн. матеріальної та 50000 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_10 50000 грн. моральної шкоди.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 16 квітня 2017 року о 20-30 годині в смт Велика Олександрівка Великоолександрівського району Херсонської області, у порушення вимог п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Свободи, біля будівлі № 183 в напрямку с. Мала Олександрівка Великоолександрівського району, в порушення вимог п. 19.3 Правил дорожнього руху України, після засліплення, викликаного світлом фар зустрічного транспортного засобу, продовжив рух у заданому напрямку, в результаті чого здійснив виїзд керованого ним автомобіля на смугу зустрічного руху, де в подальшому здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку та перед зіткненням транспортних засобів був зупинений водієм біля правого краю проїзної частини, по ходу свого руху.
Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди:
-водію автомобіля марки «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 209 від 19.12.2017 року спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я;
-пасажиру автомобіля марки «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_10 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 208 від 16.05.2017 року спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я.
Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням зі сторони водія автомобіля марки «ВАЗ 2101» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог п.2.3. б , п.2.9. а) , п.12.1 , п.13.1 , п.13.3 , п.19.3 ПДР.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі двісті неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортним засобом. Звільнити його з-під варти в залі суду.
Обвинувачений вважає, що суд не в повній мірі дослідив дані про особу обвинуваченого, характер та мотиви скоєного ним кримінального правопорушення.

Обвинувачений вказує, що автомобіль йому потрібний для вирішення сімейних потреб, а саме, поїздок до лікарень Великолександрівської ЦРЛ та обласної клінічної лікарні м. Херсона.

Зазначає, що суд приймаючи рішення про стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілої у розмірі 2485,85 грн. не врахував, що в матеріалах кримінального провадження наявні чеки на придбання медикаментів на суму 981,01 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що суд не достатньо дослідив та визначив, наявні пом`якшуючі обставини, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, а також посередню характеристику за місцем проживання, факт притягнення до кримінальної відповідальності вперше.

Перераховані обставини, на думку апелянта, свідчать про відсутність суспільної небезпечності його особи для оточуючих, а тому, наявні підстави для обрання міри покарання без ізоляції від суспільства, а саме із застосуванням міри покарання у вигляді штрафу в межах санкції ч.1 ст. 286 КК України в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок скасувати, призначити покарання ОСОБА_7 у вигляді штрафу за ч.1 ст. 286 КК України, двісті неоподаткованих мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортним засобом. В частині стягнення моральної шкоди потерпілим відмовити повністю. Звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду.

Захисник стверджує, що суд призначив обвинуваченому покарання , яке не відповідає вимогам ст. 65 КК України через надмірну суворість . На його думку суд не в повній мірі дослідив наявні обставини, які пом`якшують призначене покарання обвинуваченому, зокрема - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується посередньо, до кримінальної відповідальності притягується вперше.

На переконання захисника , викладені обставини, вказують на відсутність суспільної небезпеки особи обвинуваченого, що є підставою для призначення йому покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян .

Також апелянт посилається на наявність підстав для відмови у задоволенні цивільних позовів потерпілих у зв`язку із необґрунтованістю.

Вказує, що суд, вирішуючи питання про стягнення матеріальних збитків на користь потерпілої ОСОБА_12 в сумі 2485,85 грн., не обґрунтував розмір такої компенсації, зокрема з чого він складається та якими документами підтверджується. Надані копії чеків не підтверджуть суму , що стягнута на користь потерпілої ОСОБА_9 , призначення цих ліків не підтверджені епікризами та медичними документами.

Захисник зазначає, що суд для об`єктивності розгляду кримінального провадження не витребував первинні документи медичного огляду потерпілої ОСОБА_10 із медичного закладу.

На думку апелянта, суд вирішуючи питання в частині задоволення позовних вимог потерпілих, необґрунтовано завищив розмір грошової компенсації моральної шкоди , що підлягає стягненню з обвинуваченого.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_11 просить вирок змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На підставі ч.5 ст. 72 КК України (Закон № 838-VIII) у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зарахувати строк перебування його під вартою у період часу з 21.05.2019 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Прокурор посилається на те, що злочин ОСОБА_7 було вчинено 16.04.2017 року, а тому у строк відбування покарання обвинуваченому підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з 21.05.2019 року по день набрання вироком законної сили, у розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що б буде відповідати вимогам ч 7 ст. 72 КК в редакції, що діяла на час вчинення злочину та правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного перегляду.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту та просили їх задовольнити. Не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту заперечив.
Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.
Представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлялася про дату, час та місце апеляційного розгляду, заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду на адресу суду не подавав. Потерпілі просили розглянути провадження за його відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Мотиви Суду.
В апеляційних скаргах апелянтами не оспорюються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, а тому в цій частині вирок суду не переглядається відповідно до положень ч 1 ст. 404 КПК України.
Вирок переглядається в апеляційному порядку в межах доводів апеляційних скарг в частині призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зі змісту вироку вбачається, що суд визначаючи вид та міру покарання, врахував суспільну небезпеку скоєного, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, скоїв злочин у стані алкогольного спяніння. При цьому суд встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в ізоляції від суспільства та призначив основне покарання у виді 6 місяців арешту та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Призначене судом основне та додаткове покарання сторона захисту вважає занадто суворим.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Із матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого , з яких встановлено, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності , перебуває на обліку у лікаря-психіатра , на обліку у лікаря-нарколога не перебуває . За місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, проживає разом з батьками , суспільно корисною діяльністю не займається, дітей та утриманців не має.
Докази , які б підтверджували наявність офіційного джерела доходів у ОСОБА_7 , матеріали провадження не містять, не додані такі докази і до апеляційної скарги.
Суд першої інстанції встановив відсутність обставин, що пом`якшують покарання .
Сторона захисту не погоджується із такими висновками суду та вказує, що наявне щире каяття та активне сприяння обвинуваченим у розкритті злочину.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Позиція обвинуваченого щодо розкаяння , на переконання колегії суддів , має бути послідовною протягом як досудового розслідування так і судового розгляду.
В обвинувальному акті зазначено про відсутність обставин, що пом`якшують покарання .
Як видно із вироку та технічного запису судових засідань під час судового розгляду ОСОБА_7 вказав на те, що вину визнає, надав пояснення за фактом вчиненого ним кримінального правопорушення . Однак обвинувачений , не виразив позицію щодо критичної оцінки своєї злочинної поведінки і готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене кримінально-каранне діяння.
У матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений відшкодував збитки потерпілим чи вчинив будь- які дії спрямовані на усунення заподіяної ним шкоди .
Отже слід дійти висновку, що вказівка обвинуваченого на його каяття , носить лише формальний характер , висловлена лише з метою уникнути суворого покарання , а отже не може бути визнана як обставина , що пом`якшує покарання ,
Не встановлено і наявність у діях обвинуваченого активного сприяння розкриттю злочину. Матеріали кримінального провадження не містять відомостей які б свідчили, що обвинувачений, займаючи активну позицію, повідомив органам слідства інформацію, яка їм не була відома, чи подав нові докази, що мали значення для встановлення істини у справі. Тобто дії обвинуваченого не були вирішальним (ключовим) фактором у встановленні істотних обставин кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене , колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про наявність обставин, що пом`якшують покарання.
Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що факт вчинення злочину обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння та визнання цієї обставини такою, що обтяжує покарання не оспорюється .
Водіння транспортного засобу у стані алкогольного спяніння свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого . Враховуючи, що неправомірні дії обвинуваченого, який керуючи у стані алкогольного спяніння порушив декілька пунктів Правил дорожнього руху, наслідком чого стало заподіяння двом особам середньої тяжкості тілесних ушкоджень переконують у правильності висновку суду про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів вважає неприйнятними посилання апелянтів на те, що транспортний засіб необхідний обвинуваченому для вирішення сімейних потреб та виїзду до лікарень як на підставу скасування вироку в частині призначення додаткового покарання, і з урахуванням наведених вище даних про особу обвинуваченого, характеру та суспільної небезпеки його дій , вважає, що призначення лише основного покарання у даному випадку не буде відповідати меті покарання , а саме виправленню обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Ретельно проаналізувавши апеляційній доводи обвинуваченого та його захисника , дослідивши матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченого, його матеріальний та сімейний стан, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом основне покарання у виді арешту строком на 6 місяців із призначенням додаткового покарання , на думку судової колегії, є достатнім для виправлення обвинуваченого , відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
З наведених вище підстав, колегія суддів приходить до висновку, що прохання апелянтів про призначення покарання у виді штрафу , задоволенню не підлягає, оскільки обвинувачений не працює, офіційного джерела доходів не має, а характер правопорушення, та його наслідки , а також посткримінальна поведінка обвинуваченого , яка свідчить про відсутність щирого каяття та наміру відшкодувати заподіяну шкоду вказують на те, що покарання у виді штрафу не буде відповідати вимогам ст. 50, 65 КК.
Проаналізувавши всі доводи апеляційних скарг , відомості про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання були прийняті до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також враховані обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а тому не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначення покарання.
Доводи апеляційних скарг про необґрунтованість вироку в частині вирішення цивільного позову є безпідставними.
Мотивуючи вирок в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив із того, що така моральна шкода завдана внаслідок фізичного болю, спричиненого тілесними ушкодженнями, заподіяними в результаті ДТП, а при визначенні розміру шкоди керувався характером та глибиною страждань потерпілих, ступенем вини обвинуваченого, його матеріальним станом.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як видно із позову та матеріалів провадження, характер отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень доводить, що це потягло розлад здоров`я потерпілих не менше ніж на 21 день, протягом якого відчували біль та мали докладати додаткових зусиль для організації життя та побуту та відновлення стану здоров`я.
Посилання сторони захисту на недоведеність позовних вимог слід визнати безпідставними.
Сторони надають докази на підтвердження своїх вимог та заперечень за своїм розсудом , а чинним законодавством не передбачено , що обставини , викладені у позові, зокрема щодо характеру моральних страждань та його розміру мають бути підтверджені лише певними доказами.
Згідно приписів ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Сторони мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Статтею 128 ч 5 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами , встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом , КПК не врегульовані, до них застосовується норми ЦПК.
За приписами ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заперечуючи проти позову та оспорюючи зазначені у позові обставини, цивільний відповідач повинен надати докази, на підтвердження своїх заперечень. Як видно, ні в ході розгляду провадження в суді першої інстанції , ні під час апеляційного розгляду цивільним відповідачем не надано доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині.
Твердження захисника про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене на припущеннях, є безпідставними. Суд, задовольняючи позовні вимоги, в частині стягнення моральної шкоди, хоча і не зазначив у вироку, але на переконання колегії суддів фактично врахував тяжкість тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілим, тривалість лікування, істотність вимушених змін у житті потерпілих, характер моральних страждань та їх тривалість, фактичні обставини провадження, ступінь вини обвинуваченого, наслідки, що настали в результаті неправомірних дій обвинуваченого, що і стало правовим підґрунтям для прийняття відповідного рішення та визначення розміру відшкодування, який відповідає вимогам розумності та співмірності.

Доказів того, що сума відшкодування є непомірною для цивільного відповідача, стороною захисту не надано.

Висновок суду про стягнення витрат на лікування на користь ОСОБА_9 ґрунтується на наявних у матеріалах провадженнях доказах, а саме фіскальних чеках, висновках судово-медичних експертиз з яких вбачається, що у період лікування, після ДТП, ОСОБА_9 понесла витрати на придбання ліків та медичних препаратів на суму зазначену у вироку. Та обставина, що фіскальні чеки були долучені до провадження за заявою ОСОБА_10 не спростовують того, що такі витрати понесені потерпілою ОСОБА_9 на користь якої вони були стягнення за вироком суду.

Ставлячи під сумнів призначення лікарем медичних препаратів, які були придбані ОСОБА_9 цивільний відповідач всупереч зазначеним вище вимогам процесуального закону не надав доказів, які б спростовували те, що зазначені у фіскальних чеках препарати були придбані саме у зв`язку із лікуванням наслідків заподіяних тілесних ушкоджень.

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що ні обвинувачений ні його захисник в апеляційних скаргах не просили суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі витрат понесених на лікування, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг в частині вирішення цивільного позову.
Доводи апеляційної скарги першого заступника прокурора Херсонської області щодо необхідності зарахування обвинуваченому у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі заслуговують на увагу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин обвинуваченим вчинено 16.04.2017 року.

За вироком суду першої інстанції до набрання ним чинності до ОСОБА_7 до застосовано запобіжний у виді тримання під вартою, взято обвинуваченого під варту в залі суду. Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з 21.05.2019 року.

Зі змісту правової позиції Великої Палати Верховного Суду, визначеної у постанові від 29 серпня 2018 року у справі слідує, що при вирішенні питання про те, якою редакцією ч.5 ст. 72 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено у ч.2 і 3 ст. 4 КК України, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність, а не правила дії у часі кримінального процесуального закону.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього увязнення у строк покарання застосуванню підлягає ч 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII в силу як прямої , так і зворотної дії кримінального закону в часі.

У відповідності до положень ч 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII( що діяла на час вчинення злочину 16.04.2017 року ) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга першого заступника прокурора Херсонської області підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст. 413 КПК України в частині строку обрахування покарання підлягає зміні, у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванням закону, який підлягав застосуванню.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,409, 413, 419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 в частині обрахування строку відбування покарання та зарахування строку попереднього ув`язнення змінити.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення у період з 21.05.2019 року по день набрання вироком законної сили, а саме по 25.07.2019 року включно, відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції закону №838-VIII від 26.11.2015 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.Строк відбування покарання обчислювати з 21.05.2019 року.
В іншій частині вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців, а обвинуваченим у той же строк з дня отримання копії ухвали, може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.
Судді: ( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

копія вірна,
суддя ОСОБА_2