Справа № 364/1270/19
Провадження № 1-кп/364/140/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.12.2019 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника уповноваженого органу з питань пробації Володарського районного сектора філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області матеріали кримінального провадження, внесеного 30.09.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000158, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Фурси Білоцерківського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:
До Володарського районного суду Київської області 28.10.2019 р. надійшов затверджений прокурором Володарського відділу Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні відносно обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України.

Кримінальне провадження підсудне Володарському районному суду Київської області на підставі частини першої статті 32 Кримінального процесуального кодексу України(далі КПК України); ухвалою суду від 30.07.2019 р. у порядку статті 314 КПК України призначено підготовче судове засідання на 06.12.2019 р.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заявила про примирення з обвинуваченим, який є її чоловіком та вчинив щодо неї зазначені в обвинувальному акті дії вперше, тому просила закрити кримінальне провадження відносно нього за її відмовою від обвинувачення, про що подала письмову заяву (а.п. 23), відтак просила задовольнити заяву та закрити провадження, цілком розуміючи і усвідомлюючи наслідки такої відмови та неможливість у подальшому порушувати питання про кримінальне переслідування обвинуваченого за обставинами, що були підставою відкриття цього провадження.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечував, також просив закрити кримінальне провадження щодо нього, підтвердивши, що він, дійсно, є чоловіком потерпілої, спільно проживають, мають дітей, на тепер він вже не п`є, тому у подальшому подібні дії не повторяться.

Прокурор не заперечував проти задоволення зазначеної заяви, вбачаючи підстави для закриття кримінального провадження. При цьому зазначив, що в даному випадку передбачене пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України обмеження не застосовується, оскільки цей злочин за законодавчим визначенням не є злочином, пов`язаним з домашнім насильством, посилаючись на визначення домашнього насильства в кримінальному законодавстві України та на засадничі приписи частини четвертої статті 26 КПК України.

Розглянувши і вирішуючи зазначену заяву потерпілої, заслухавши думки прокурора та обвинуваченого, а також ознайомившись з матеріалами обвинувального акту з додатками, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що потерпіла є дружиною обвинуваченого, що стверджено ними в суді, підтверджено прокурором та відомостями обвинувального акта.

Відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
За визначенням пункту 1 частини першої статті 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, статтею 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).

Вирішуючи питання щодо застосування наведеного вище обмеження, передбаченого пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України, суд виходить із необхідності з`ясування питання про те, який злочин є таким, що пов`язаний з домашнім насильством.

Так, за загальним визначенням домашнього насильства, закріпленим у пункті 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

При цьому за діяння (дії або бездіяльність), що підпадають під ознаки наведеного визначення домашнього насильства, чинним законодавством України передбачено не лише кримінальну, а й адміністративну відповідальність.

Так, статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено адміністративну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто, як визначено, за умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
За визначенням спеціальної в даному випадку норми статті 1261 КК України домашнім насильством є умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
Таким чином, кримінальним законодавством України передбачено інше розуміння терміну «домашнє насильство» ніж у наведеному вище Законі України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та Кодексі України про адміністративне правопорушення, зокрема за ознаками систематичності, наявності злочинних наслідків у виді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, а також за спрямованістю умислу на спричинення наведених наслідків, що в даному випадку при кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_4 за частиною першою статті 125 КК України відсутні.

Разом з тим, беручи до уваги позицію, викладену в ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19), суд виходить з того, що правозастосування положень згаданого пункту 7 частини першої статті 284 КПК України не може ґрунтуватися на вузькому розумінні змісту юридичної конструкції «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», оскільки це поняття має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні його змісту слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця. Тому зважаючи на юридичну техніку приписів статті 284 КПК України при визначенні підстав для закриття кримінального провадження, формулювання «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є оціночним поняттям, а не відсилочною нормою лише до статті 126-1 КК України.
З огляду на це суд також бере до уваги те, що Законом України від 06.12.2017 р. № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» було запроваджено кримінальну відповідальність за домашнє насильство як окремий злочин, передбачений статтею 126-1 КК України, а також внесено зміни до низки статей КК України, в тому числі щодо злочинів, пов`язаних із спричиненням тілесних ушкоджень, зокрема й шляхом доповнення відповідних статей КК України кваліфікуючими ознаками, але за виключенням статті 125 КК України, що, на думку суду, свідчить про те, що названа стаття КК України не віднесене безумовно до злочину, пов`язаного з домашнім насильством (за відсутності наведених вище інших ознак).

Звертаючись до позицій суду касаційної інстанції, суд враховує таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 288/1158/16 (провадження № 13-28кс19) зазначено, що критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.
Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.
Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом 7 частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження, зміст якої розкривається в статті 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.
Аналогічні позиції викладені, зокрема, в ухвалах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 р. у справі № 653/666/19, від 21.10.2019 р. у справі № 474/442/19, від 22.10.2019 р. у справі № 531/195/19 відносно наявності підстав для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за злочин, передбачений статтею 125 КК України.
Проте у згаданій вище ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19), колегія суддів відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, та передала вирішення даного питання на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.
Отже, за станом на тепер відсутня єдність судової практики та позицій Верховного Суду з порушеного питання.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 23.09.1998 р. у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» наголосив, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб усе право писане чи неписане було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія.
Відповідно до частини шостої статті 8 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, яка, серед іншого, відносить до таких засад публічність і диспозитивність, змість яких розкрито, зокрема, в статті 26 КПК України.
Так, згідно із засадничими приписами частини четвертої статті 26 КПК України відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Зважаючи на усе наведене, суд вважає, що в даному випадку обмеження, передбачене пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, не застосовується. Тому, перевіривши добровільність та з`ясувавши в підготовчому судовому засіданні вияв волі потерпілої ОСОБА_5 , роз`яснивши їй наслідки відмови від обвинувачення, суд вважає, що кримінальне провадження відносно обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, слід закрити.

Шкода не завдана, цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Згідно з обвинувальним актом процесуальні витрати та речові докази відсутні.

За даними реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту, запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись статтями 26, 284, 369-372, 392, 393, 395, 477, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Кримінальне провадження, внесене 30.09.2019 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000158, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, закрити за відмовою потерпілої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а в разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1