ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8524/19
провадження № 1-кп/753/1304/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" серпня 2019 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі колегії:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості від 30.03.2019 р. у кримінальному провадженні № 0000343 від 29.03.2019 р. по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 358, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

25.04.2019 р. на адресу Дарницького районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у вищезазначеному кримінальному провадженні.
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між ним та обвинуваченим та призначити узгоджену в угоді міру покарання.
Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні також просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 30.03.2019 р. між прокурором та обвинуваченим та призначити узгоджену сторонами міру покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та просив затвердити угоду про визнання винуватості.
Заслухавши думки учасників судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 314 КПК України - у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
Обговорюючи можливість затвердження угоди про визнання винуватості, суд встановив, що обвинувальний акт, на підставі якого було укладено угоду про визнання винуватості, містить суттєві недоліки та суперечності.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Відповідно до п.п 3,7 ч.2 ст. 291 КПК України - обвинувальний акт повинен містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство), а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочинних дій, предметом вчинення яких є наступні об`єкти нерухомості:

1)нежитлове приміщення № 8 загальною площею 291 кв. м. по АДРЕСА_3 , що згідно інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності не зареєстроване;

2)група нежитлових приміщень № 1 загальною площею № 289,9 кв.м. по пр. Голосіївському (стара назва- АДРЕСА_4 , що згідно інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності не зареєстроване;

3)група нежитлових приміщень № 1 загальною площею 90,8 кв. м. по вул. Велика Васильківська (стара назва Червоноармійська), 23-А в м. Києві, що згідно інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на праві власності зареєстровано за ПП «Сомас» на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 14.02.2008 р.

Таким чином, враховуючи, що на два об`єкти нерухомості згідно інформації КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності не зареєстроване, інкримінованими злочинами завдано шкоду територіальній громаді м. Києва, в даному випадку в особі Київської міської ради, яка не була залучена під час досудового слідства та не зазначена в обвинувальному акті у якості потерпілої юридичної особи.

Крім того, враховуючи, що в обвинувальному акті зазначено, що праві власності на групу нежитлових приміщень № 1 загальною площею 90,8 кв. м. по вул. Велика Васильківська (стара назва Червоноармійська), 23-А в м. Києві зареєстровано за ПП «Сомас», останньому завдано шкоди внаслідок злочинних дій, які інкриміновані ОСОБА_7 , що свідчить про те, що ПП «Сомас» є потерпілою юридичною особою, що також підтверджується реєстром матеріалів досудвого розслідування, де міститься посилання на наявність в кримінальному провадженні заяви про залучення до провадження як потерпілого ОСОБА_8 , яка є директором ПП «Сомас» та власником приміщення по АДРЕСА_5 , а також міститься посилання на протокол допиту представника потерпілого ОСОБА_8 .

Крім того, за епізодом злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190 КК України у формулюванні обвинувачення зазначено про те, що 19.10.2018 р. ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, мали на меті шахрайське заволодіння коштами добросовісного покупця ОСОБА_9 в сумі 300 000 доларів США під виглядом продажу об`єктів нерухомого майна з використанням завідомо підроблених документів. Отже, потерпілою особою від даного злочину за вказаних обставин є ОСОБА_9 , однак в обвинувальному акті всупереч вимог ст. 291 КПК України дана особа не зазначена, хоча реєстр матеріалів досудового розслідування містить перелік слідчих дій із потерпілим ОСОБА_9 , та містить посилання на наявність в матеріалах кримінального провадження заяви ОСОБА_9 про залучення до провадження як потерпілого.

Не дивлячись на встановлені обставини, в обвинувальному акті з невідомих причин потерпілою особою зазначено лише ОСББ «Медик 1» та зі змісту обвинувального акту неможливо встановити, яке відношення має ОСББ «Медик 1» до вищевказаних об`єктів нерухомості, а з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що Голова правління ОСББ «Медик 1» ОСОБА_10 звернулась із заявою про залучення до провадження як потерпілого лише за фактом заволодіння приміщенням по Голосіївському проспекту, 27 в м. Києві.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку щодо невідповідності обвинувального акту вимогам п. 3 ч.2 ст. 291 КПК України в частині відсутності обов`язкового зазначення усіх належних потерпілих осіб в обвинувальному акті.

Також, судом встановлено невідповідність обвинувального акту вимогам п.7 ч.2 ст. 291 КПК України щодо відсутності в обвинувальному акті розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Так, предметами інкримінованого ОСОБА_7 злочину за ч.4 ст. 190 КК України є вищевказані об`єкти нерухомості. Враховуючи те, що кваліфікуючою ознакою інкримінованого ОСОБА_7 злочину за ч.4 ст. 190 КК України, є заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, в обвинувальному акті має бути зазначений конкретний розмір завданої злочином шкоди. Проте у формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 за ч.4 ст. 190 КК України зазначено про те, що один із співучасників шляхом обману набув у власність групу нежилих приміщень АДРЕСА_6 , що належать ПП «Сомас», спричинивши останньому матеріальної шкоди в особливо великих розмірах, проте не зазначений конкретний розмір завданої шкоди в числовому відображенні, тоді як за епізодами заволодіння нежитловим приміщенням № 8 площею 291 кв. м. по алеї АДРЕСА_3 та групою нежитлових приміщень АДРЕСА_7 взагалі не зазначено, що внаслідок заволодіння вказаними об`єктами нерухомості шляхом обману була спричинена яка-небудь шкода /а.с.13/, хоча з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що по справі судом були призначені оціночно-будівельні експертизи відносно вказаних приміщень.

Також, зі змісту обвинувального акту незрозуміло, яким чином органом досудового розслідування встановлено, що кримінальним правопорушенням було завдано майнову шкоду на суму 7 664 525 гривень, та кому саме, враховуючи, що відповідно до формулювання обвинувачення ОСОБА_9 було завдано матеріальної шкоди на суму 300 000 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ станом на 19.10.18 становить 8 410 980 грн., а вартість вищевказаних об`єктів нерухомості взагалі не зазначена.

Вищевказані обставини свідчать про те, що обвинувачення в частині відсутності зазначення розміру завданої майновим злочином шкоди є неконкретним та незрозумілим, а відсутність конкретного розміру завданої шкоди в обвинуваченні є суттєвою перешкодою для розгляду обвинувального акту, враховуючи, що ОСОБА_7 інкриміновано заволодіння чужим майном шляхом шахрайства у особливо великих розмірах.

Також на неконкретність обвинувачення вказує та обставина, що у формулюванні обвинувачення за епізодом використання завідомо підроблених документів за ч.4 ст. 358 ОСОБА_7 та співучасниками в приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_11 в буд. № 7-а по вул. Мішуги, зазначено про те, що нотаріусу були подані завідомо підроблені правовстановлюючі документи на вищевказані нежитлові приміщення, проте не конкретизовано, які саме підроблені документи надавались нотаріусу, що є важливим, оскільки предметом злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, є конкретний документ, що містить ознаки підробки.

Також при викладі фактичних обставин злочинів та формулювання обвинувачення колегія суддів встановила факт порушення презумпції невинуватості, оскільки в обвинувальному акті, викладаючи фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованих злочинів, прокурором в обвинуваченні, яке він вважає встановленим, як співучасники зазначені інші конкретні особи, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не є обвинуваченими в цьому провадженні та позбавленні права на особисту присутність при розгляді цього кримінального провадження, що свідчить про порушення права цих осіб на захист. Неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення узгоджується із усталеною практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, який забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у справі «Хужін та інші проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що положення ч.2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді.

Крім того, колегією суддів встановлено, що прокурором не виконано вимог ст. 293 КПК України, де зазначено, що одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику. Проте, всупереч вказаним положенням закону, до обвинувального акту додано розписку про вручення копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування лише обвинуваченому.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про невідповідність обвинувального акту вимогам ст.ст. 291, ст. 293 КПК України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Відповідно до ч.7 ст. 474 КПК України - суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Судом об`єктивно встановлено, що умови угоди суперечать вимогам абз. 5 ч.4 ст. 469 КПК України, де зазначено про те, що укладення угоди у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Таким чином, є очевидною та обставина, що відсутні письмові згоди прокурору на укладення угоди від всіх потерпілих, які, як встановлено вище в мотивувальний частині ухвали щодо невідповідності обвинувального акту прокурору, в обвинувальному акті не зазначені. Зазначена обставина також свідчить про те, що відповідно до п. 3 ч.7 ст. 474 КПК України умови цієї угоди можуть порушувати права, свободи чи інтереси вищезазначених осіб, які не були зазначені в обвинувальному акті як потерпілі особи, а також можуть порушувати права, свободи чи інтереси ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які всупереч вищевказаним вимогам закону, зазначені як співучасники як у формулюванні обвинувачення, так і тексті угоди про визнання винуватості.

Крім того, при призначенні необхідного покарання ОСОБА_7 прокурор врахував тяжкість злочину, характер діяння, обстановки, спосіб, місце і час його вчинення, форму, вид, ступень вини, мотив і мету кримінального правопорушення, обставини, що позитивно характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення і обставини, що безпосередньо пов`язані із вчиненням обвинуваченим кримінального правопорушення та індивідуальні властивості обвинуваченого, проте не конкретизував жоден з вказаних обставин, а обмежився простим переліком цих обставин. Разом з тим, прокурор в угоді не вказав які саме обставини свідчать про необхідність призначення обвинуваченому мінімального покарання за ч.4 ст. 190 КК України, а які з перелічених обставин свідчать про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання, оскільки одні і ті саме обставини не можуть враховуватись і при призначенні покаранні, і при вирішенні питання щодо доцільності звільнення від відбування покарання. Таким чином, відсутність зазначених відомостей перешкоджають суду переконатись в тому, що умови угоди в частині призначення необхідного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідають інтересам суспільства відповідно до положень п. 2 ч.7 ст. 474 КПК України.

Також, не невідповідність умов угоди в частині узгодженого сторонами покарання в силу положень п. 1 ч.7 ст. 474 КПК України, свідчить та обставина, що в угоді сторони погодили покарання за ч.4 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, хоча санкцією ч.4 ст. 358 КК України покарання у виді позбавлення волі взагалі не передбачено. При цьому сторони погодили призначення покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст. 358 КК України двічі у виді позбавлення волі, хоча відповідно до ч.3 ст. 2 КК України - ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за той самий злочин більше одного разу. Також, всупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність, сторони погодили покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст. 190 КК України та за ч.2 ст. 15 ч.4 ст. 190 КК Україи у виді 5 років позбавлення волі, хоча санкція ч.4 ст. 190 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, проте сторони всупереч положенням ст. 65 КК України погодили покарання без конфіскації майна, що є неприпустимим. Крім того, однакові за розміром покарання не можуть бути поглинені за сукупністю злочинів, що також не враховано сторонами угоди при узгодженні покарання.

Також, враховуючи, що судом було встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, а формулювання обвинувачення є неконкретним та незрозумілим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність фактичних підстав для визнання винуватості обвинуваченим.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє колегії суддів зробити висновок про те, що угода про визнання винуватості та обвинувальний акт, на підставі якого було досягнуто вказаної угоди, не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості та повернути обвинувальний акт прокурору.

На підставі викладеного, керуючись п.1,3 ч.3 ст. 314, ч.7 ст. 474 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 30.03.2019 р., яка укладена між прокурором ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_7 .

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000343 від 29.03.2019 р. за звинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 358, ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 190 КК України - повернути прокурору.

Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Головуючий: суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2