Дата документу 30.09.2019 Справа № 310/6128/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/6128/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/964/19 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003771 від 20 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, до слідчого судді звернувся старший слідчий СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_10 , з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003771 від 20 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 13 травня 2019 року за фізичною особою ОСОБА_7 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будівля сільськогосподарського призначення літ. «А» площею 845,5 кв.м.; будівля сільськогосподарського призначення літ. «В» площею 846,5 кв.м.; адміністративна будівля літ. «Б» площею 25.6 кв.м.; навіс літ. «Г».

Для реєстрації права власності на об`єкти нерухомості ОСОБА_7 подано державному реєстратору Запорізької РДА ОСОБА_11 рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2005 року та технічний паспорт, виготовлений комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради.

Крім того, встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 жовтня 2005 року за фізичною особою ОСОБА_7 було визнано право власності на одну будівлю зерносховища № НОМЕР_1 , розташовану за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Миколаївка, вул. Миру, буд. 91-а. Однак, державним реєстратором Запорізької РДА ОСОБА_11 за ОСОБА_7 , як вважає на цей час орган досудового розслідування, протиправно зареєстровано право власності на три будівлі.

Встановлено, що фізичною особою ОСОБА_7 у 2016 році за відсутності будь-яких дозвільних документів на проведення будівельних робіт, документів на земельну ділянку по вул. Миру в с. Миколаївка Бердянського району Запорізької області самовільно побудовано будівлю сільськогосподарського призначення площею 846,5 кв.м. та адміністративну будівлю площею 25,6 кв.м. У подальшому, право власності на ці будівлі, як вважає на цей час орган досудового розслідування, протиправно зареєстровано державним реєстратором Запорізької РДА ОСОБА_11 .

Таким чином, в органу досудового розслідування є підстави вважати, що фізична особа ОСОБА_7 самовільно побудувала будівлю сільськогосподарського призначення площею 846,5 кв.м. (у технічному паспорті позначено літ. «В») та адміністративну будівлю площею 25,6 кв.м. (у технічному паспорті позначено літ.«Б»).

6 вересня 2019 року слідчим проведено санкціонований судом обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого були вилучені документи, дозвіл на вилучення яких надано ухвалою слідчого судді на проведення обшуку.

З метою перешкоджання приховуванню, пошкодженню, зникненню, втрати, знищення та передачі документів, які містять вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_7 , з метою збереження речових доказів, які можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні, слідчий просив накласти арешт на вилучені під час проведення обшуку документи.
Слідчий суддя задовольнив клопотання про накладення арешту на документи, які 6 вересня 2019 року були вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вказане майно в порядку ст. 98 КПК України визнано речовими доказами та необхідне для встановлення наявності чи відсутності фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю вимогам кримінального процесуального законодавства.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що більша частина вилучених та арештованих документів не має значення в даному кримінальному провадженні та не може бути визнана речовими доказами, оскільки не стосується об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а також через те, що йому на теперішній час не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, він не є обвинуваченим або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність.

Також зазначає, що земельна ділянка за вищевказаною адресою знаходиться в його користуванні, що підтверджується попереднім договором оренди та квитанцією про часткову сплату, а тому ця ділянка не може бути самовільно зайнятою, що виключає можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Вважає, що кримінальне провадження за ознаками вказаного злочину не є складним для розслідування, не потребує проведення будь-яких експертиз, досліджень чи значної кількості слідчих дій.

Крім того, клопотання слідчого та ухвала слідчого судді не містять обґрунтування та належних доказів про відповідність вилучених під час обшуку документів до речових доказів, оскільки не вказано, що: за допомогою арештованих документів ОСОБА_7 чи інша особа вчинила злочин; документи зберегли на собі сліди злочину або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження; арештовані документи були об`єктом злочину, набуті протиправним шляхом або внаслідок вчинення злочину.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд неповно встановив фактичні обставини справи, а вилучені документи не є речовими доказами, зв`язку між об`єктами будівництва та цими документами немає, вони не були набуті злочинним шляхом, обґрунтованої підозри немає, ризики не доведені.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що вилучені документи визнані речовими доказами, в них містяться зразки почерку та підписів осіб, які можуть бути причетні до вчинення злочину, який розслідується в ланом кримінальному провадженні, хоча на теперішній час підозри дійсно немає, проте вказані документи необхідні для слідства.

Заслухавши доповідь судді, представника особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, прокурора, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, правильно вирішив питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, врахувавши вимоги кримінального процесуального закону при застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Майже всі доводи апеляційної скарги за своєю суттю фактично зводяться до того, що в клопотанні відсутня обґрунтована підозра ОСОБА_7 чи інших осіб у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, на теперішній час він не є підозрюваним, обвинуваченим чи особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність.

З такими доводами колегія суддів не погоджується, оскільки матеріали провадження містять достатню інформацію про те, що стало підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за фактом самовільного будівництва будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що слідчий відділ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснює досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003771 від 20 листопада 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

З витягу з ЄРДР за № 0003771 від 20 листопада 2018 року вбачається, що відомості про вказане кримінальне правопорушення були внесені у зв`язку з самостійним виявленням прокурором Бердянської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_12 фактів самовільного будівництва невстановленими особами об`єктів нерухомого майна на самовільно зайнятих земельних ділянках м. Бердянська, самовільного будівництва за відсутності дозвільних документів не будівництво (а.с. 4).

З метою перевірки вказаних відомостей слідчий СВ Бердянськогго ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_13 у даному кримінальному провадженні 12 серпня 2019 року звернувся до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання нотатків, записників, блокнотів, товарних чеків, проектної документації, договорів, бухгалтерських документів, комп`ютерної техніки, мобільних телефоні, флеш-носіїв та інших речей, які на собі можуть мати сліди кримінального правопорушення, предметів і речей вилучених законом з обігу; вказане клопотання ухвалою слідчого судді від 12 серпня 2019 року було задоволено (а.с. 6-7).

6 вересня 2019 року на підставі вказаної ухвали слідчого судді, на території житлового будинку та в господарських спорудах за вищевказаною адресою проведено обшук, під час якого було виявлено та вилучено документи, що підтверджується протоколом обшуку (а.с. 8-10), які були оглянуті слідчим 7 вересня 2019 року (а.с. 41-43), визнані речовими доками у кримінальному провадженні (а.с. 44-46) та на які оскаржуваною ухвалою і було накладено арешт.

Враховуючи те, що вилучені документи мають істотне значення для проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, є речовими доказами у кримінальному провадженні та необхідні для встановлення наявності чи відсутності фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, у зв`язку з чим, існує необхідність забезпечення їх збереження шляхом накладення на них арешту, оскільки в результаті не забезпечення їх збереження дане майно може втратити сліди кримінального правопорушення та властивості, які важливі для встановлення його фактичних обставин, що буде мати негативні наслідки для кримінального провадження.
На думку колегії суддів, слідчий суддя, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні слідчого, дотримався вимог, передбачених ст.ст. 172, 173 КПК України, дослідив додані до клопотання матеріали кримінального провадження, врахував правову підставу для арешту майна та інші обставини провадження, а тому посилання апелянта з цього приводу безпідставні.

Наявність вільних зразків підписів та почерку ОСОБА_7 на вказаних документах, необхідність використання цих документів в якості речових доказів у кримінальному провадженні, проведення певних експертних досліджень та слідчих дій, необхідність збереження вказаних документів задля недопущення їх приховування, пошкодження, зникнення, втрати, знищення чи передачі, виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

З приводу посилань апелянта про відсутність підстав для арешту певних документів, оскільки вони не мають відношення до адреси, за якою на думку органу досудового розслідування, проведено самовільне будівництво, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що дійсно певна кількість документів, вилучених в ході обшуку та арештованих на підставі оскаржуваної ухвали слідчого судді з огляду на їх назви, вказані у клопотанні слідчого, відношення до адреси не мають, але при цьому колегія суддів звертає увагу, що слідчий просив накласти і на них арешт, оскільки вони містять вільні зразки підписів та почерку ОСОБА_7 , які можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні.

Щодо доводів апелянта з приводу того досудове розслідування за фактом самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці здійснюється безпідставно, оскільки він сплачував орендну плату за використання земельної ділянки на підставі попереднього договору оренди, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки питання підстав використання земельної ділянки з огляду на зміст клопотання слідчого про арешт майна також є предметом розслідування в даному кримінальному провадженні.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає, оскільки обставини в кримінальному провадженні вимагають вжиття саме такого заходу державного регулювання як арешт майна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна здійснено на початковій стадії кримінального провадження, а обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК має тимчасовий характер і повинно бути негайно припинено в порядку ст. 174 КПК України, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно необґрунтованості судового рішення слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 вересня 2019 року про накладення арешту на майно за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003771 від 20 листопада 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4