Справа № 739/1089/19
Номер провадження 1-в/739/60/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2019 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,

В С Т А Н О В И В:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Вказане клопотання мотивовано тим, що вироком Чернігівського обласного суду від 19.03.1999 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст.140, ч.3 ст.142, п. «а» ст.93 КК України, засуджено до довічного позбавлення волі. На сьогоднішній день він відбув 20 років 10 місяці довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Посилаючись на рішеня від 12.03.2019 року у справі Європейського суду з прав людини «Петухов проти України номер 2», ОСОБА_5 вказує що Суд зробив висновок, що мало місце порушення ст.3 Конвенції у зв`язку з фактично нескоротним довічним ув`язненням заявника. Вважає, що дане рішення підлягає застосуванню і у його випадку. ОСОБА_5 зазначає, що практика Європейського суду з прав людини разом із Європейською Конвенцією складає джерело міжнародного права. Відповідно до ст.9 Конституції України та ст.27 Віденської Конвеції, рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України. Отже, не дивлячись на те, що Кримінальний кодекс України визначає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, однак його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України номер 2». Таким чином його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме Європейського суду з прав людини. У судове засідання засуджений ОСОБА_5 не доставлявся, оскільки від нього надійшла заява з проханням проводити розгляд клопотання без його участі, в якій він зазначає, що клопотання підтримує в повному обсязі. Захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 клопотання підтримав та просив його задовольнити посилаючись зокрема і на рішення ЄСПЛ «Петухов проти України №2».
Прокурор ОСОБА_3 заперечувалащодо задоволення клопотання.
Представник УВП №31 ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням проводити судове засідання без участі представника установи, в якій зазначив, що вважає, що клопотання не підлягає задоволенню. Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання та матеріали, що надійшли разом з клопотанням, особову справу засудженого ОСОБА_5 , приходить до наступного висновку. З матеріалів особової справи вбачається, що вироком Судової колегії з кримінальних справ Чернігівського обласного суду від 19.03.1999 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст.140, ч.3 ст.142, ст.93 п. «А» КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року), засуджено до смертної кари - розтрілу з конфіскацією всього майна. Постановою Чернігівського обласного суду 02.06.2000 року, вирок судової колегії з кримінальних справ Чернігівського обласного суду від 19.03.1999 року відносно ОСОБА_5 приведено у відповідність до Закону України від 22.02.2000 року і міру покарання останньому з смертної кари замінено на довічне позбавлення волі. Ст.3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України. Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. Згідно із ст. 7 ЄКПЛ особі не може бути призначене покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення, оскільки зазначена стаття є важливою частиною принципу верховенства права, та допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На принципі ретроспективності ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого. При цьому на підставі ч. 2 ст. 87 КК України в ред. 2001 р. для засудженого до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк. Крім того, зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, наведеною у рішеннях «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Кафкаріс проти Кіпру» та «Вінтер проти Сполученого Королівства». Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, стаття 82 КК України, передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Разом з тим, дана правова норма містять посилання на строковий критерій визначення підстав для її застосування, зокрема: заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4ст. 82 КК України). Зі змісту частини 7статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України. Таким чином, для застосування положення ст. 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даної правової норми вимагає наявність строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про його застосування. Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.). Чинна в Україні норма (ч. 2 ст.87 КК України) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п.57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення). Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду. Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції. Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46. Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення. 12.05.2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., слід звернути увагу на наступне. Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальноїчастини). Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. З огляду на вищевикладене, суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому в задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити. На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк -відмовити. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено о 08 год. 50 хв. 11 листопада 2019 року.