Дата документу 15.10.2019 Справа № 331/4599/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/560/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/4591/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,
визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортним засобом на один рік.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання, якщо він на протязі двох років випробувального терміну не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації
Випробувальний термін ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку.
Контроль за поведінкою ОСОБА_7 покладено на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 483,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 2100 грн., а всього 7583,72 грн.
Скасовано арешт з автомобіля «Peugeot J-5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.06.2018 року .
Вирішена доля речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати у розмірі 1716 грн.

Згідно зі змістом вироку, 08 червня 2018 року, приблизно о 07 годині 35 хвилин, водій ОСОБА_11 , керуючи вантажним фургоном «Peugeot J-5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух заднім ходом по дворовому майданчику розташованому у дворі будинку АДРЕСА_2 . В цей час по вищевказаному майданчику позаду вантажного фургону «Peugeot J-5» зліва направо за ходом руху транспортного засобу рухалась пішохід ОСОБА_10 . Водій ОСОБА_11 , перед початком руху заднім ходом, діючи в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, де сказано: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також в порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, де зазначено: «Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він при необхідності повинен звернутися за допомогою до інших осіб», не звернувся за допомогою до інших осіб, розпочав рух заднім ходом, в результаті чого задньою правою частиною кузова скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 . Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 зник з місця події. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження: закритий перелом головки 5-ої плюсневої кістки правої стопи у гр. ОСОБА_10 кваліфікуються як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, що не було небезпечним для життя в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш як 21 день. Садно в області лівого колінного суглоба у гр. ОСОБА_10 кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Порушення водієм ОСОБА_11 вимог пп. 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією даної пригоди.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області, не оспорюючи доведеність вини та обставини кримінального провадження вважає, що вирок суду стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, через м`якість. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання і звільненні обвинуваченого від його відбування з випробуванням, недостатньо враховано обставини, які обтяжують його вину і негативно характеризують особу винного (залишення місця пригоди, не відшкодування шкоди, відсутність місця роботи). Суд у вироку не навів підстав що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Вказані обставини, на переконання апелянта, свідчать, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання є незаконним. Крім того, прокурор вважає, що до ОСОБА_7 доречно було застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в максимальному розмірі.
На підставі викладеного просить вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора; обвинуваченого і його захисника, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації його дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок суду відповідає вказаним вимогам та вони були дотримані судом першої інстанції.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Доводи апеляційної скарги прокурора на предмет невідповідності призначеного покарання обставинам кримінального провадження та тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, є формальними адже прокурор за вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення просить призначити те саме покарання, яке призначив суд першої інстанції. Апелянтом фактично порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються звільнення особи від покарання (неправильне застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність ст.75 КК України), та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вирішуючи питання про розмір покарання ОСОБА_7 суд врахував відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, його наслідки, обставини, які пом`якшують і які обтяжують покарання.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, офіційно не працює, однак має дохід, на обліку у лікарів нарколога та психіатра на теперішній час не перебуває. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнав щире каяття.

Твердження прокурора про те, що судом недостатньо враховано обставини, які обтяжують його вину, є такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження та є помилковими, оскільки обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено, вони також не вказані в обвинувальному акті. В той же час такі обставини, як залишення місця пригоди, не відшкодування шкоди, відсутність місця роботи, судом першої інстанції враховані при призначенні покарання, про що зазначено в мотивувальній.

Доводи прокурора, що вищевказані обставини, не знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння є недоречним, адже суд при прийнятті рішення про можливість застосування положень ст.75 КК України не відштовхується від наявності обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що вочевидь мав на увазі апелянт (як то передбачено положенням ст.69 КК України).

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дійсно, колегія суддів погоджується зі вказівкою прокурора в апеляційній скарзі, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, не є приватним обвинуваченням. Родовим об`єктом цього злочину є безпека дорожнього руху і експлуатації транспорту, тобто суспільні відносини, які складаються з приводу убезпечення від шкоди, яка може бути заподіяна під час руху за допомогою транспортних засобів або експлуатації транспорту. Разом з тим інтереси суспільства зачіпаються в цілому, в загальному плані і лише опосередковано, тоді як спеціальним об`єктом є життя і здоров`я людини, тому в першу чергу наслідки злочину безпосередньо стосуються інтересів потерпілих.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, давали підстави суду першої інстанції звільнити обвинуваченого на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1, п.1 ч.2 ст.76 КК України.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_7 , а також можливість звільнення від відбування основного покарання з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати достатньо обґрунтованим.

Крім того суд, з огляду на категорію злочину і його наслідки, не звільняв обвинуваченого від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік, що на переконання колегії суддів свідчить на виваженість і справедливість остаточного рішення.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі прокурора правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 жовтня 2018 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3