ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/796/19 Справа № 180/2038/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши 29 травня 2019 року у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження № 000433, 0000041 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , прокурора Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської від 05 грудня 2018 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганець Дніпропетровської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 с. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок суду скасувати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ОСОБА_7 виправдати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити у зв`язку з недоведеністю його вини у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначення покарання у виді конфіскації майна, призначивши ОСОБА_7 у цій частині покарання у виді конфіскації всього належного йому майна. В решті вирок суду залишити без змін.

Оскаржуваним вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської від 05 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним та призначене покарання:
за ч. 2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років;
за ч. 1 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки;
за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців з конфіскацією всього майна.
На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання сім років шість місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна.
Згідно зі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 15 червня 2016 року у виді шести місяців позбавлення волі і остаточно призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання вирішено рахувати з моменту затримання - з 13 листопада 2017 року.
Вирішені питання про запобіжний захід та про речові докази.
ОСОБА_7 було визнано винуватим та засуджено за те, що останній 18 червня 2017 року приблизно о 22 год. 30 хв. знаходився поруч із багатоквартирним будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 , де побачив раніше невідомого йому потерпілого ОСОБА_12 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, підбіг з боку до потерпілого та застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що виразилось у нанесенні декількох ударів кулаком в область голови та тулубу ОСОБА_12 , тим самим завдавши йому легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні, відкрито умисно з корисливих мотивів, повторно, зірвав з потерпілого сумку, яка знаходилася на останньому та викрав її, в сумці знаходився мобільний телефон марки «Нокіа Х2», вартістю 613 грн. 40 коп., з карткою мобільного оператора «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілого не має, та грошові кошти у сумі 200 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 813 грн. 40 коп.
Крім того, 14 липня 2017 року приблизно о 02 годині ОСОБА_7 знаходився на спортивному стадіоні Марганецького гірничого коледжу, який розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Лермонтова, де побачив раніше невідомого йому потерпілого ОСОБА_13 , який спав на бетонній плиті. З метою реалізації умислу направленого на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 підбіг до цього потерпілого та, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що виразилось у нанесенні декількох ударів кулаком в область голови та тулубу останнього, відкрито умисно з корисливих мотивів, повторно, викрав сумку належну потерпілому, в якій знаходився мобільний телефон марки «Нокіа Lumia 520», вартістю 625 грн. 60 коп., з карткою мобільного оператора «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілого не має, та грошові кошти у сумі 70 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 695 грн. 60 коп.
Крім того, 10 вересня 2017 року приблизно о 04 год. ОСОБА_7 знаходився поруч із багатоквартирним будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , де побачив раніше невідомого йому потерпілого ОСОБА_14 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та з метою реалізації злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення майна цього потерпілого, підбіг ззаду до останнього та, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, що виразилось у нанесенні одного удару кулаком в область голови останнього, відкрито умисно з корисливих мотивів, повторно, з кишені шортів потерпілого, викрав мобільний телефон марки «Нокіа РМ 944», вартістю 755 грн. 67 коп., з карткою мобільного оператора «МТС» та картою пам`яті на 16 Гб, які матеріальної цінності для потерпілого не мають, та грошові кошти у сумі 680 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 1435 грн. 76 коп.
Крім того, 07 листопада 2017 року приблизно о 23 год. 10 хв. ОСОБА_7 , знаходячись поруч з багатоквартирним будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_4 , побачивши ОСОБА_15 , на виконання свого злочинного умислу, направленого на напад з метою заволодіння чужим майном, особою яка раніше вчиняла розбій, поєднаного з насильством, приблизно о 23 год. 15 хв., більш точного часу в ході проведення досудового слідства встановити не представилось за можливе, наздогнавши потерпілого біля під`їзду № 1, багатоквартирного будинку № 143, що в м. Марганець, наніс не менше двох ударів кулаком в область голови цього потерпілого, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, а саме садна в проекції лобного бугра, струсу головного мозку, які розглядаються у сукупності як єдина закрита черепно-мозкова травма і відносяться до легких тілесних ушкодженнь, що зумовили короткочасний розлад здоров`я, та відкрито умисно з корисливих мотивів, шляхом ривка зірвав з плеча та заволодів чоловічою сумкою, яка для потерпілого матеріальної цінності не має, та з кишені куртки дістав та заволодів мобільним телефон марки «Нокіа Аіша 311», вартістю 434 грн. 70 коп. з карткою мобільного оператора «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілого не має, без грошових коштів на рахунку та грошовими коштами у сумі 200 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 634 грн. 70 коп.
Після чого, 7 листопада 2017 року приблизно о 23 год. 45 хв. ОСОБА_7 знаходився на перехресті вулиць Миру та Щербини в м. Марганець Дніпропетровської області, де, побачивши ОСОБА_16 , на виконання свого злочинного умислу, направленого на відкрите викрадення чужого майна, наблизився до цього потерпілого та кулаком руки наніс декілька ударів в область голови та тулубу останнього, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та відкрито, умисно, з корисливих мотивів, повторно, шляхом ривка зірвав з ОСОБА_16 чоловічу сумку вартістю 613 гривень 30 коп., та знявши з потерпілого куртку вартістю 2277 гривень 87 коп., з кишені викрав мобільний телефон марки «Нокіа 108 Дуал», вартістю 379 гривень 50 коп., з карткою мобільного оператора «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілого не має, без грошових коштів на рахунку, чим спричинив потерпілому ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 3270 гривень 67 коп.
Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку: за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно; за ч.1 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу; за ч.2 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчиняла розбій.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, обвинувачений вказує, без подальшої конкретизації, на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог та неправильне застосування кримінального процесуального закону.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_8 вказує на сумнівність і суперечливість висновків суду про винуватість ОСОБА_7 , а також на те, що вони не підтверджуються достатньою мірою дослідженими доказами.
Так, за епізодом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_12 захисник зазначає, що він мав місце близько 22:30 годин, тобто у темний час доби, і потерпілий не вказував, що місце події було освітлене, а отже є сумнівним, що ОСОБА_12 міг роздивитися і запам`ятати нападника, аби потім впевнено впізнати його. Крім того, згідно показанням цього потерпілого, нападник йшов за ним, тобто був позаду, в той час як у вироку встановлено, що ОСОБА_7 підбіг до потерпілого збоку. Вказує, що згідно показанням цього потерпілого нападників було двоє і вони йшли позаду нього, а отже в момент нападу ОСОБА_12 не міг не тільки роздивитися нападника, але й взагалі побачити, хто саме із зазначених осіб на нього напав, і чи дійсно це був саме ОСОБА_7 .
На думку цього апелянта, показання потерпілого ОСОБА_12 про те, що при пред`явленні йому особи для впізнання за фотознімками він вказав на одну з фотокарток, після чого слідча повідомила, що на ній зображений ОСОБА_7 , свідчать про незаконність даної слідчої дії.
Також зазначає про неможливість використання як доказів відомостей, отриманих при експертній оцінці, впізнанні, огляді телефону цього потерпілого зважаючи на те, що згідно показанням свідка ОСОБА_17 , даний телефон був нею придбаний не у ОСОБА_7 , а у ОСОБА_18 , при цьому він був відібраний в неї працівниками поліції без складання протоколу, і лише за збігом часу її запросили до поліції і склали відповідний протокол вилучення, але щодо того самого телефону, або вже іншого, - їй невідомо. На думку захисника, наведені обставини свідчать про незаконність вилучення телефону і неможливість використання як його самого, так і похідних від нього доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 .
Щодо епізоду заволодіння майном ОСОБА_13 вказує, що ОСОБА_7 не заперечує, що паспорт цього потерпілого дійсно перебував в нього, втім стверджує, що лише знайшов його та вирішив заробити грошей, повернувши цей паспорт власнику за винагороду, і його показання у цій частині дослідженими доказами не спростовуються.
Захисник також зазначає, що факт застосування насильства до ОСОБА_13 не має належного підтвердження і спростовується показаннями ОСОБА_19 про те, що обвинувачений лише штовхнув цього потерпілого ногою. На думку апелянта, викликає сумніви даний факт і з огляду на те, що, як було встановлено слідством і визнано доведеним судом, на момент вилучення в нього сумки потерпілий ОСОБА_13 спав, а отже у застосуванні до нього насильства з метою заволодіння його майном не було будь-якої об`єктивної необхідності.
Крім того, згідно показанням ОСОБА_19 , ОСОБА_7 забрав з сумки цього потерпілого лише мобільний телефон, який зрештою не було знайдено, а отже джерело набуття обвинуваченим паспорта ОСОБА_13 не було достовірно з`ясоване.
Щодо епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_14 вказує, що визнані судом встановленими фактичні обставини вчинення цього злочину свідчать про те, що потерпілий не міг побачити обличчя нападника, а отже і не міг його у подальшому впізнати.
Зазначає, що в цього потерпілого було викрадено мобільний телефон Нокіа РМ 944, в той час як у свідка було вилучено мобільний телефон Нокіа РМ 944 108 ДС, який ніхто включаючи потерпілого не впізнавав. Разом із тим, згідно вироку суду ОСОБА_20 видала телефон Нокіа RМ 104, а потерпілий впізнав свій телефон Нокіа RМ 104, викрадений 10.09.2017 року, при цьому у речових доказах телефон зазначений як Нокіа RМ 108, і піддано оцінці та повернуто потерпілому було саме такий телефон, хоча викрадено в нього було телефон Нокіа РМ 944. На думку захисника, такі суперечності не дають можливості встановити тотожність телефона, який є речовим доказом, із телефоном, що було викрадено в потерпілого ОСОБА_14 , та виключають використання цього телефону та похідних від нього доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 .
Щодо епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_15 вказує, що впізнання останнім обвинуваченого ОСОБА_7 було проведене із порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим відповідний протокол був визнаний недопустимим доказом. Разом із тим, у межах даної слідчої дії ОСОБА_15 роздивився ОСОБА_7 в кайданках, переконав себе в тому, що останній і є злочинцем, та тепер може помилково вказувати на обвинуваченого як на особу, що вчинила злочин щодо нього.
Також зазначає, що згідно експертному висновку тілесні ушкодження цьому потерпілому могли бути заподіяні як від дії тупого твердого предмету, так і при ударі об такий, а отже не виключається, що він сам вдарився. Таким чином, на думку апелянта, винуватість ОСОБА_7 за цим епізодом не є доведеною.
Щодо епізоду заволодіння майном потерпілого ОСОБА_16 вказує, що показання свідка ОСОБА_21 та факт вилучення в нього телефону Nokia 108 Dual Sim не є належним підтвердженням вини ОСОБА_7 з огляду на те, що цей свідок працює продавцем, купував не один телефон, між днем набуття ним телефону від обвинуваченого до дня вилучення вказаної речі працівниками правоохоронних органів пройшов тривалий час, а отже невідомо, чи було вилучено той самий телефон, або інший.
Крім того, у даного свідка було вилучено телефон Нокіа RM 944 108 ДС, який потерпілий ОСОБА_16 нібито впізнав, втім згідно обвинуваченню предметом злочину був телефон Нокіа 108 Дуал, а висновок експерта складений щодо телефону Nokia 108 Dual Sim, і саме такий телефон було повернуто потерпілому. Враховуючи такі розбіжності, захисник висловлює сумнів у тому, що у всіх цих випадках мова йде про той самий предмет.
Зазначає, що пред`явлення особи для впізнання потерпілому ОСОБА_16 було проведене із порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим відповідний протокол був визнаний недопустимим доказом. Разом із тим, у межах даної слідчої дії потерпілий роздивився ОСОБА_7 , який був босий і в кайданках, переконав себе, можливо хибно, в тому, що останній і є злочинцем, та тепер може помилково вказувати на обвинуваченого як на особу, що вчинила злочин щодо нього.
Посилається на те, що судом не було встановлене місце скоєння кримінального правопорушення з огляду на те, що згідно обвинуваченню воно було вчинене на перехресті вул. Миру та вул. Щербини у м. Марганці, втім фактично такого перехрестя не існує, а потерпілий ОСОБА_16 зазначив у своїх показаннях, що події мали місце на перехресті вул. Миру та вул. Щербакова у м. Марганці, тобто в іншому місці.
Вказує, що час скоєння кримінального правопорушення також не був встановлений належним чином, оскільки згідно вироку ОСОБА_7 близько 23:15 годин 07.11.2017 р. вчинив злочин щодо ОСОБА_22 біля будинку № 143 по вул. Київській у м. Марганці, після чого близько 23:45 годин того ж дня вчинив злочин щодо ОСОБА_16 у місці, розташованому на відстані 5-6 кілометрів від місця вчинення попереднього злочину. На думку апелянта, за такий короткий час ОСОБА_23 не міг подолати вказану відстань.
Зазначає, що в усіх випадках потерпілі вказують на наявність поруч із нападником і іншого хлопця, втім як орган досудового розслідування, так суд не вжили будь-яких заходів для встановлення його особи.
Крім того, до ОСОБА_23 застосовувалися недозволені методи ведення досудового розслідування, втім перевірку цих обставин було доручено тим самим органам поліції, що їх застосовували, у зв`язку з чим її не можна вважати достатньою і вичерпною. Вказує, що свідки у даному кримінальному провадженні доставлялися до суду оперативними співробітниками, що, на думку апелянта, є формою тиску на них.
Крім того зазначає, що при ознайомленні із матеріалами справи ОСОБА_23 не були надані для ознайомлення речові докази мобільні телефони.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, захисник ОСОБА_11 вказує, що під час досудового розслідування працівниками правоохоронних органів були застосовані до ОСОБА_7 незаконні заходи фізичного та психологічного впливу. Проведену за ухвалою суду перевірку даних обставин захисник вважає недостатньою, а висновки щодо необгрунтованості доводів обвинуваченого у цій частині, викладені у постанові від 04.12.2018 р. про закриття кримінального провадження у зв`язку відсутністю складу злочину, - безпідставними.
Зазначає, що на етапі досудового розслідування було допущено низку процесуальних порушень, зокрема при проведенні впізнання ОСОБА_7 , що потягло визнання протоколів цих слідчих дій недопустимими доказами.
Крім того вказує, що попри посилання суду у вироку на речові докази мобільні телефони, передані на зберігання потерпілим, у судовому засідання їх досліджено не було та взагалі не було перевірено їх наявність.

Обгрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, прокурор зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 судом не було дотримано вимоги закону України про кримінальну відповідальність з огляду на те, що, застосовуючи додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 59 КК України не визначив її обсяг.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника ОСОБА_8 , які на задоволенні апеляційних скарг сторони захисту наполягали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, наполягав, проти задоволення апеляційних скарги сторони захисту заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Аналізуючи доводи апеляційних скарги сторони захисту, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони в цілому повторюють лінію захисту в суді першої інстанції, яка була ретельно перевірена у межах судового розгляду та в оскаржуваному вироку грунтовно визнана неспроможною з огляду на те, що вона суперечить дійсним фактичним обставинам справи, які підтверджуються сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, та поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 .
Натомість доводи вказаних апеляційних скарг полягають у висловленні припущень і суб`єктивних міркувань, а також посиланні на окремі обставини, із наданням їм упередженої оцінки, ігноруючи при цьому решту фактичних обставин та доказів, що їх підтверджують.
Так, заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 за епізодом заволодіння майном ОСОБА_12 , захисник ОСОБА_8 висловлює сумніви в тому, що цей потерплий міг роздивитися нападника з огляду на те, що на місці події було темно, а напад відбувся іззаду. Разом із тим потерпілий ОСОБА_12 , будучи допитаним в суді першої інстанції, дав докладні послідовні показання, які викривають ОСОБА_7 , пояснив, коли саме він роздивився обличчя нападника, і підтвердив, що цим нападником дійсно є обвинувачений. Колегія суддів не вбачає достатніх підстав для сумнівів у правдивості і достовірності цих показань.
Доводи цього апелянта про незаконність проведеного із ОСОБА_12 впізнання особи за фотознімками колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що згідно показанням цього потерпілого в суді першої інстанції, під час згаданої слідчої дії він вказав на одну з фотокарток, де була зображена особа, яка вчинила напад на нього, і вже після цього слідча повідомила, що на даному фото зображений ОСОБА_7 . Таким чином, з показань цього потерпілого не вбачається, що впізнання ним обвинуваченого як особи, що вчинила напад на нього, було здійснене в умовах будь-якого впливу.
Посилання захисника ОСОБА_8 на показання свідка ОСОБА_17 про те, що телефон був нею придбаний не у ОСОБА_7 , а у ОСОБА_18 , при цьому він був відібраний в неї працівниками поліції без складання протоколу, і лише за збігом часу її запросили до поліції і склали відповідний протокол вилучення, але щодо того самого телефону, або вже іншого, - їй невідомо, - не можуть бути прийняті до уваги. Колегія суддів погоджується з критичною оцінкою, наданою показанням цього свідка судом першої інстанції, з огляду на те, що вони дійсно виходять від особи, яка перебуває у товариських відносинах з обвинуваченим, не мають об`єктивного підтвердження та суперечать сукупності інших досліджених судом доказів за цим епізодом.
Висунуту захисником ОСОБА_8 версію про те, що ОСОБА_7 не вчиняв злочину щодо ОСОБА_13 , а лише випадково знайшов його паспорт та вирішив заробити гроші, повернувши вказаний документ власнику, колегія суддів вважає неспроможною, оскільки вона спростовується низкою інших доказів. Так, цей потерпілий дав докладні та послідовні пояснення щодо обставин заволодіння його майном, характеру та обсягу застосованого при цьому до нього фізичного насильства, що узгоджуються із висновками СМЕ від 21.11.2017 р. № 274 та від 22.11.2017 р. № 278-е. Вказаними доказами спростовуються також і доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності застосування до потерпілого ОСОБА_13 фізичного впливу.
Показання ОСОБА_19 про те, що він не бачив, аби ОСОБА_7 забирав з сумки цього потерпілого інші речі, ніж мобільний телефон, висновки суду у цій частині не спростовують, оскільки події мали місце у темний час доби і цей свідок міг і не бачити, що обвинувачений окрім телефону вилучив із сумки, відібраної в ОСОБА_13 , інші предмети.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо відсутності в потерпілого ОСОБА_14 можливості побачити обличчя нападника, що у свою чергу ставить під сумнів впізнання ним обвинуваченого, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони мають характер суб`єктивного припущення цього апелянта. Натомість сам ОСОБА_14 10.11.2017 р. у межах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками впізнав обвинуваченого ОСОБА_24 як особу, що 10.09.2017 р. вчинила напад на нього і заволоділа належним йому телефоном, а під час судового розгляду в суді першої інстанції надав послідовні і докладні показання щодо фактичних обставин вчинення даного злочину, з яких вбачається, що він міг побачити нападника і в подальшому його впізнати. Достатніх підстав для сумнівів у правдивості цих показань, як і для припущення про наявність у ОСОБА_14 приводу оговорювати обвинуваченого, не вбачається.
Також колегія суддів вважає неспроможними посилання захисника ОСОБА_8 на сумнівність ідентифікації телефону цього потерпілого та вважає за необхідне зазначити, що окремі розбіжності пов`язані із написанням у процесуальних документах не всіх елементів його повної назви, не спростовують того, що всі вказані документи стосуються одної і тої самої речі. З аналогічних міркувань не можуть бути прийняті до уваги і доводи цього апелянта щодо сумнівності ідентифікації телефону, викраденого в потерпілого ОСОБА_16 .
Доводи захисника ОСОБА_8 щодо того, що у межах проведених із порушенням вимог закону пред`явлень особи для впізнання ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ці потерпілі роздивилися ОСОБА_7 в кайданках, переконали себе в тому, що останній і є злочинцем, та тепер можуть помилково вказувати на обвинуваченого як на особу, що вчинила злочини щодо них, - є неспроможними і спростовуються показаннями цих потерпілих в суді першої інстанції, згідно яким вони під час нападів на них добре роздивилися особу, що вчиняла ці злочини, і наполягають на тому, що це був саме ОСОБА_7 .
Не можуть бути прийняті до уваги і посилання захисника ОСОБА_8 на те, що згідно експертному висновку тілесні ушкодження ОСОБА_15 могли бути заподіяні як від дії тупого твердого предмету, так і при ударі об такий, а отже не виключається, що він сам вдарився. Так, обставини заподіяння цих тілесних ушкоджень саме від дій ОСОБА_7 поза розумним сумнівом підтверджуються низкою досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, зокрема показанням самого цього потерпілого, щодо якого не вбачається підстав для обмови ним обвинуваченого.
Доводи цього апелянта про ймовірне придбання свідком ОСОБА_21 різних телефонів в різних осіб та можливість вилучення в нього не того телефону, що належав потерпілому ОСОБА_16 , колегія суддів не приймає до уваги як такі, що мають характер суб`єктивних припущень захисника, позбавлених належного обгрунтування. Крім того, вони спростовуються іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_21 про вилучення в нього саме телефону, раніше переданого йому ОСОБА_7 .
Посилання захисника на те, що судом не було встановлене належним чином місце скоєння кримінального правопорушення щодо ОСОБА_16 , оскільки згідно вироку таким є перехрестя вул. Миру та вул. Щербини у м. Марганці, якого фактично не існує, колегія суддів вважає надуманими. Так, згідно обвинувальному акту, дослідженим судом письмовим доказам та показанням потерпілого ОСОБА_16 , вказаний злочин дійсно було вчинено на перехресті вул. Миру та вул. Щербакова у м. Марганці, а помилкова вказівка у мотивувальній частині вироку на перехрестя з вул. Щербини є очевидною опискою, що може бути виправлена у встановленому процесуальному порядку.
Не можуть бути прийняті до уваги і доводи захисника щодо неналежного встановлення судом часу скоєння кримінального правопорушення щодо ОСОБА_16 з огляду на те, що наведене на їх обгрунтування посилання на неможливість подолання обвинуваченим відстані у 5-6 кілометрів на протязі 30 хвилин належить вважати припущенням. Так, місця скоєння обох цих злочинів перебувають у межах одного населеного пункту, і обвинувачений для пересування між ними міг скористатися будь-яким транспортом.
Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що судом не було встановлено особу, яка згідно показанням свідків та потерпілих була присутня разом із ОСОБА_7 при скоєнні декількох з інкримінованих йому злочинів, не грунтуються на процесуальному законі, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Крім того захисник, посилаючись на дану обставину, у той же час не зазначає, яке значення для справи має встановлення вказаної особи та яким чином це обгрунтовує вимоги його апеляційної скарги.
Посилання захисників в апеляційних скаргах на застосування до ОСОБА_7 недозволених методів ведення досудового розслідування колегія суддів оцінює критично, оскільки у межах перевірки пояснень обвинуваченого у цій частині, проведеної за дорученням суду, наведені ним відомості не знайшли підтвердження, у зв`язку з чим 04.12.2018 р. слідчим СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Посилання апелянтів на недостовірність цих висновків та неповноту проведеної перевірки є їх суб`єктивними оцінками та міркуваннями загального характеру, при цьому докази оскарження та/або скасування вказаної постанови слідчого від 04.12.2018 р. стороною захисту не надані.
Доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо ненадання ОСОБА_23 при ознайомленні із матеріалами справи речових доказів мобільних телефонів, а також щодо того, що вказані докази не були безпосередньо досліджені судом, не обгрунтовують вимоги апеляційних скарг з огляду на те, що сукупністю інших досліджених судом доказів винуватість останнього підтверджується поза розумним сумнівом.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів вважає непереконливими з огляду на те, що останній, посилаючись у загальних формулюваннях на порушення, які, на його думку, були допущені судом першої інстанції, у той же час не вказує, в чому саме вони полягають, та не наводить із цього приводу будь-якого обгрунтування.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до наступного.
Так, посилання цього апелянта на недотримання судом при призначенні додаткового покарання вимог закону щодо визначення обсягу конфіскації майна заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 59 КК України таке покарання полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого, а отже вказівку у резолютивній частині оскаржуваного вироку тільки на застосування додаткового покарання у виді конфіскації, без подальшої конкретизації її обсягу, належить вважати такою, що не відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.
Разом із тим, колегія суддів у межах своїх процесуальних повноважень позбавлена можливості виправлення цієї помилки з огляду на те, що при цьому відбудеться погіршення становища обвинуваченого. За змістом ст. ст. 408, 418 КПК України в такому випадку підлягає ухваленню судом апеляційної інстанції новий вирок у цій частині, про що прокурор питання не порушує, натомість помилково вимагаючи зміни оскаржуваного вироку, а суд апеляційної інстанції згідно ч. 1, ч. 2 ст. 404 КПК України у цьому випадку позбавлений права виходу за межі апеляційної скарги з власної ініціативи.
З урахуванням наведеного колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , прокурора Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , залишити без задоволення.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської від 05 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 с. 187, ч. 2 ст. 187 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4