УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
16 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 210/1830/13-к
провадження № 51-4954км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палатиКасаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
виправданого ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргоюпрокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
За вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 серпня 2017 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Путили Чернівецької області та жителям. Кривого Рогу,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 141 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року), та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі КПК 1960 року).
Органом досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він 12 вересня 2000 року приблизно з 09:00 до 10:00, діючи як приватна особа спільно з ОСОБА_7 , яка не була обізнана з його злочинними намірами, прибув до магазину «Мальва`на вул. Кармелюка, 31у м. Кривий Ріг, що належить на правах оренди ОСОБА_8 ,де з метою відкритого викрадення чужого майна, незаконно, без відома і дозволу власників, у присутності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернувся до невстановлених слідством осіб з якими домовився раніше,з проханням допомогти йому загрузити мебліу вантажний автомобіль та тракторі доставити їх в інше місце.
За версією слідства, унаслідок цих дій ОСОБА_5 відкрито викрав меблі на загальну суму 37065 грн, після чого розпорядився викраденим на власний розсуд, частину з викрадених меблів відвіз собі додому ( АДРЕСА_1 ), аіншу частину до місця проживання ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ).
При перегляді справи Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 11 січня 2018 року вказанийвирок залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону.
На думку прокурора, апеляційний суд в ухвалі не навів переконливих аргументів на спростовування доводів, наведених уапеляційній скарзі прокурора та докладних мотивів щодо підстав прийнятого ним рішення. Прокурор вважає, що всупереч вимогамкримінально-процесуального закону апеляційний суд не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, прийняв рішення про залишення без змін вироку місцевого суду на підставі суперечливих та недостатньо перевірених в суді доказів, взявши до уваги лише доводи сторони захисту і не оцінивши належним чином доказів сторони обвинувачення, та не навів мотивів, з яких ці докази було відхилено.
Вказує, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишились порушення судом першої інстанції вимог ст. 19 КПК 1960 року щодо мови судочинства, оскільки вирок викладено російською мовою.
Акцентує, що суд першої інстанції не виконав вказівоквикладених в ухвалі від 29 січня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою попередній вирок у справі скасовано через істотні порушення вимог кримінально-процесуального кодексу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін,перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційнаскарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 398КПК 1960 року касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу в разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Однак не є підставами для втручання у судові рішення однобічність або неповнота слідства чи невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, Суд виходить із фактичних обставин, установлених у вироку.
Зі змісту касаційної скаргиубачається, що прокурорпосилається на неповноту й однобічністьсудового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та яку їм надали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин не належить до повноважень касаційного суду за законом.
Суд першої інстанції ретельно перевірив зібрані у справідокази, детально виклав їх зміст у вироку та дав їм належну правову оцінку. Докази узгоджуються між собоюіне викликають сумнівів у їх достовірності.
В ухвалі апеляційний суднадав відповіді на всі доводисторони обвинувачення,викладені в апеляційній скарзі, зміст якоїє аналогічним тим доводам, що наведені в касаційній скарзі.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 в суді своєї виниу пред`явленому обвинуваченні не визнавав, пояснюючи, що між ним та ОСОБА_11 були цивільно-правові відносини, зокрема домовленість про придбання меблів у магазині «Мальва», та з цією метою їй було надано гроші в сумі 2700 дол США.Доводи ОСОБА_5 про існування між ними таких відносин підтверджено поясненнями свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , розписками ОСОБА_11 . Також підтверджено факт існування цивільно-правових відносин і постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі про стягнення боргу за договором позики (справа № 2/213/176/16).
Відповідно до пояснень потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які суди належно дослідили та оцінили, потерпілий не був очевидцем подій, не знав, які меблі перебували в магазині «Мальва», і не був обізнаний про те, які ж саме домовленості існували між ОСОБА_5 та дружиною потерпілого ОСОБА_11 , яка не заперечувала наявності боргових відносин між нею ОСОБА_17 , однак не вказувала про їх дійсну правову природу, заперечуючи суми та обставини їх складання.
Усунути суперечності у показаннях свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 щодо обставин вивезення меблів із магазину «Мальва» неможливо, оскільки минуло багато часу (більше 17 років), та, крім того, свідок ОСОБА_7 померла.Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 хоча і були присутніми при вивезенні меблів, але про те, що ОСОБА_18 вивіз їх самовільно знають лише зі слів ІлюшикО.В.
Під час досудового та судового слідства так і не було встановлено, за яких саме обставин були вивезені меблі, на якому саме транспорті, хто здійснював її навантаження, як не встановлено і реальної вартості майна (оскільки орган досудового слідства на підтвердження вартості надав акт звірки товарувід 12 вересня 2000 року, договір зберігання від 10 липня 2000 року № 2 та накладну від 23 липня 2000 року до договору), як того вимагає Закон.
З метою визначення реальної вартості майна суд 23 червня 2017 року призначив судову товарознавчу експертизу, однак, як вбачається з відповіді експерта від 19 липня 2017 року № 3292-17, провести огляд та визначити розмір шкоди не видається можливим у зв`язку з неможливістю встановити місцезнаходження меблів, вилучених під час обшуків 22 та 25 вересня 2000 року.
На підтвердження винуватості ОСОБА_5 органом досудового слідства було наданописьмові докази, які суд дослідив у судовому засіданні: договір зберігання від 10 липня 2000 року № 2 між ПП ОСОБА_14 та ПП ОСОБА_12 ; накладну від 23 липня 2000 року, в якій зазначено, що ПП ОСОБА_12 згідно із зазначеним договором передає меблі на загальну суму 54 820грн; свідоцтво ОСОБА_14 про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності;акт звірки товару від 12 вересня 2000 року (щодо відсутності майна (меблів) за договором зберігання на загальну суму 37065 грн);протоколиобшуку від 22та 25 вересня 2000 року, проведеного у ОСОБА_7 ; розписку ОСОБА_12 від 22 вересня 2000 рокупро отримання на відповідальне зберігання меблів вилучених у ОСОБА_7 ;протокол обшуку від 25 вересня 2000 року, проведеного у ОСОБА_5 ; розписку ОСОБА_12 про отримання меблів вилучених у ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства верховенства права, презумпції невинуватості та забезпечення доведення вини, оцінивши всі докази в сукупності, встановив, що під час судового провадження не отримано та прокурором не надано безсумнівних доказів скоєння ОСОБА_5 злочину.
Як вбачається з матеріалів справи, протягом 17 років на стадіях судового розгляду цієї справи, згідно зі статтями 276-278, 281 КПК 1960 року суди різних інстанцій сім разів повертали справу прокурору для проведення додатковогорозслідування, оскільки під час досудового розслідування слідством було допущено таку неправильність та неповноту, усунути яку в суді було неможливо.
При розгляді справи суд першої інстанції дослідивусі докази на яких наполягала сторона обвинувачення та повністю дослідив усі обставини, які могли мати значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особою тлумачаться на її користь.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (із змінами) вказано, що коли зібрані докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Незгода прокурора з оцінкою доказів, наданою судами, не може свідчити про те, що ці докази було досліджено неправильно або з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.
Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих мотивів, які би дозволяли Верховному Суду дійти висновку, що їх було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 323, 324, 377 КПК 1960 року.
Під час касаційної перевірки колегія суддів не встановила порушень норм матеріального або процесуального права, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і були підставами для їх зміни чи скасування, а тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394396, 398 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
ВирокДзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 без задоволення.
УхвалаВерховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3