Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

20 серпня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000069 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, непрацюючого, раніше судимого, востаннє - вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 червня 2018 року за ч. 2 ст. 309 КК України до двох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком в один рік, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, визначеного даним вироком, не відбутої частини покарання за вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12.06.2018 року, остаточне покарання призначено - два роки і один місяць позбавлення волі.

Запобіжний захід домашній арешт ОСОБА_5 до набрання вироку законної сили змінено на тримання під вартою. Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з 23 травня 2019 року.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2288 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 25 січня 2019 року близько 12.00 год. на вул. Шкільній в м. Здолбунів Рівненської області, всупереч вимог Закону України Про наркотичні засоби, психотропні речовин і прекурсори та Закону України Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, привласнив знайдені 19 поліетиленових пакетиків з вмістом кристалічної речовини білого кольору метамфетамін, вагою 0,472г, один поліетиленовий пакет з вмістом речовини рослинного походження зеленого кольору канабісом, вагою 3,473 г та три скляні трубки з нашаруванням речовини білого кольору в середині метамфетамін, вагою 0,011 г, які незаконно зберігав при собі для власних потреб без мети збуту, і того ж дня в період часу з 13.10 до 14.00 год. на вул. Фабричній в м. Здолбунів добровільно видав працівникам поліції.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечуючи доведеності своєї вини у вчиненому злочині та правильності кваліфікації його дій, просить з врахуванням його щирого розкаяння, активного сприяння в розкриттю злочину, позитивної характеристики з місця проживання, статусу учасника бойових дій в зоні проведення АТО, наявності на утриманні матері-інваліда, яка хворіє, а також неповнолітньої дитини помякшити призначене покарання, застосувавши положення статті 75 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої обвинуваченим апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі самим обвинуваченим і не оспорюється прокурором та захисником.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про призначення йому надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішення судом даного питання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.

Відповідно до визначених у цих статтях правових орієнтирів, суд при обранні ОСОБА_5 заходу примусу врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують покарання.
Зокрема, врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину, віднесеного законом до злочинів середньої тяжкості, особу винного, який характеризується з позитивної сторони, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, однак, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин і вчинив даний злочин в період іспитового строку, визначеного судом при звільненні від відбування покарання з випробуванням, ряд обставин, які пом`якшують покарання, в тому числі - щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину, на які покликається і апелянт в апеляційній скарзі, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив ОСОБА_5 за скоєне мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 309 КК України, яке, на думку колегії суддів, є необхідним для виправлення ОСОБА_5 та запобіганням вчиненню нових злочинів.

При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_5 зазначив, що 12 червня 2018 року був засуджений Здолбунівським районним судом за ч. 2 ст. 309 КК України на два роки позбавлення волі та звільнений від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік, наслідки порушення умов якого йому судом було роз`яснино і зрозуміло.

Зважаючи, що ОСОБА_5 скоєно кримінальне правопорушення в період іспитового строку, визначеного процесуальним рішенням, суд правомірно, відповідно до положень ст. 71 КК України та роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно якого призначене остаточне покарання має бути більшим, як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком, призначив йому і остаточне покарання, яке, з врахуванням наведеного, не можна вважати надто суворим.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 травня 2019 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена засудженим в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3