Справа № 456/2795/15-к
Провадження № 1-кп/456/23/2019
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
представника потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки м. Стрий Львівської області, громадянки України, українки, не одружена, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
за ст.128 КК України,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_6 , 07.05.2015 близько 17:00 год., знаходячись в подвір`ї біля будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_7 та на грунті особистих неприязних відносин, не маючи прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявивши злочинну недбалість та діючи самовпевнено, порушуючи вимоги обережності, розмахуючи дерев`яною палкою перед потерпілою ОСОБА_7 , спричинила їй з необережності декілька ударів дерев`яною палицею в ділянку грудної клітки справа та по правій і лівій руці, у результаті чого спричинила потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: синця правої молочної залози, садна на кісточках 3, 4, 5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно підтверджений відкритий перелом правої ліктової кістки у нижній третині зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичного експерта №177 від 15.05.2015 відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_6 заподіяла потерпілій ОСОБА_7 необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 128 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 пояснила, що вона мешкає на 1 поверсі буд. АДРЕСА_1 . Потерпіла ОСОБА_7 живе на 2 поверсі цього ж будинку. Спілкуванню з нею вона уникає, відносин жодних з нею не підтримує, оскільки все життя вони з нею конфліктують. 07.05.2015 близько 17:00 год. вона разом з ОСОБА_9 прибирали в сараї, що розташований на території біля будинку. Останній сказав, що за сараєм чути якісь звуки. Вона вийшла та зайшла за сарай і побачила ОСОБА_7 , яка у правій руці тримала газовий балончик, у лівій ніж та йшла на неї, при цьому кажучи: «Не підходь, я зараз тебе ним пірну». Відстань між ними була близько пів метра. Вона підняла плінтус і намагалася вибити ніж з лівої руки потерпілої, а остання в той час правою рукою розпилювала газовий балончик їй в очі. Палицею вона розмахувала близько 30 сек., так як захищалась від потерпілої та фактично нічого не могла побачити, оскільки очі почали пекти та сльозитись. В цей час підійшов ОСОБА_9 і ОСОБА_7 розпилила балончиком в очі йому. Конфлікт тривав близько одної хвилини. Скориставшись моментом, вона побігла до сусідки ОСОБА_10 , яка дала їй можливість промити очі та викликала працівників поліції. Через 5 хв. вона вийшла на вулицю, так як чекала на працівників поліції. Потерпіла ОСОБА_7 разом з сусідкою стояли і розмовляли, жодних тілесних ушкоджень на ній вона не бачила. За декілька місяців до конфлікту потерпіла носила гіпсову лангену, однак на якій руці не пригадує. Доповнила, що свідком вказаної події був ще один сусід ОСОБА_11 , який косив траву, однак на час розгляду справи він помер. Не заперечила, що могла спричинити потерпілій тілесні ушкодження, однак жодного умислу у неї не було, оскільки вона намагалася палицею вибити у потерпілої ніж з руки, і кола та розпилила балончином, після цього вже фактично нічого не бачила, а тому могла кілька раз вказаною палицею зачіпити потерпілу. Коли вона вибивала в ОСОБА_7 з руки ніж, остання зачіпила її ним по кисті лівої руки. Зазначила, що в матеріалах справи є висновок експертизи, у якому описані тілесні ушкодження, виявлені у неї при описаних вище обставинах.

Винуватість обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:
даними в судовому засіданні показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що обвинувачена ОСОБА_6 є її сусідкою. 07.05.2015 вона повернулась з цвинтару. ОСОБА_9 , який проживає разом з обвинуваченою, на той момент стояв разом з нею під балконом квартири. ОСОБА_6 крикнула їй « ОСОБА_12 , давай гроші!». Інший сусід ОСОБА_11 в той час косив траву. Обвинувачена побігла до неї з криками «Пішла геть звідси!», а ОСОБА_9 прибіг вслід за ОСОБА_6 . Обвинувачена вдарила її кулаком в груди, тому вона витягнула балончик та розпилила газом в сторону обвинуваченої, ножа у неї в руках не було. ОСОБА_9 дав обвинуваченій палицю, на кінці якої була металічна бляха, якою ОСОБА_6 замахнулась на неї. Обвинувачена вдарила її по правій руці, а лівою вона захищалась. Після цього ОСОБА_6 кудись зникла. ОСОБА_9 сказав їй «Ну що, ОСОБА_13 , получила?». Коли на подвір`я повернувся ОСОБА_11 , вона показала йому, що ОСОБА_14 їй зробила. Потім вона звернулась у відділ поліції, де їй повідомили, що ОСОБА_6 уже дзвонила з приводу вказаної події. Після цього вона поїхала в лікарню та потрапила на прийом до лікаря-травматолога ОСОБА_15 , де їй зробили прививку від правця. Потім почекала дочку, щоб та привезла гроші на ліки, після чого їй наклали гіпсову лангету. Додому вона повернулась близько 21:00, де уже був слідчий ОСОБА_16 , який у її присутності нічого не оглядав та не проводив жодних слідчих дій. Наступного дня до неї приїхала сестра з м. Одеси. Вказала, що такі конфлікти з обвинуваченою ОСОБА_6 тривають з 2007 р., вона неодноразово зверталась в поліцію з відповідними заявами. Аналогічну травму руки вона отримала 24.04.2014. Вказала, що під час конфлікту жодних сторонніх осіб не було. ОСОБА_11 повідомляв їй, що жодного конфлікту він не бачив. Ствердила, що первинно обвинувачена нанесла їй удар в груди, а потім, коли вона розпилила балончиком, та побігла кудись і прибігла з палицею, якою почала наносити їй удари по руці;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що дані події мали місце кілька років тому. Вона була вдома, сиділа в кімнаті і раптом у двері почула дзвінок. Відкривши двері, побачила обвинувачену, яка була знервована. Вона зайшла у квартиру та повідомила, що на неї напала ОСОБА_7 з ножем, погрожувала фізичною розправою, обзивала нецензурними словами, вдарила, а тому попросила викликати поліцію. Вона дала їй валер`янки та викликала працівників поліції. В ОСОБА_6 на пальцях руки була кров, яку вона змивала у ванні. Коли вони спустились, надворі ОСОБА_7 вже не було. Пояснила суду, що ОСОБА_7 є конфліктною людиною, постійно пред`являє претензії до сусідів, обзиває нецензурними словами. Вона декілька раз також зверталась в поліцію із заявами відносно ОСОБА_7 . Звернула увагу суду на те, що за декілька місяців до події, у потерпілої була завернута лангетою рука. Доповнила, що самого конфлікту вона не бачила, ніякого шуму та криків вона не чула, про це їй відомо зі слів обвинуваченої ОСОБА_6 , яка того дня разом з ОСОБА_9 прибирали на подвір`ї. Доповнила, що зі слів обвинуваченої їй відомо, що та прибирала у сараї, а потерпіла в той час зрізала ножем траву біля будинку, між ними зав`язався конфлікт, під час якого обвинувачена дійсно вдарила потерпілу палицею, однак самої події вона не бачила;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що вранці 07.05.2015 ОСОБА_6 подзвонила до нього та попросила допомогти прибрати в сараї біля будинку, на що він погодився. Після обіду, він переодягнувся у спецодяг і зійшов на вулицю. На подвір`ї сусід ОСОБА_11 косив трасу, а він разом з ОСОБА_6 пішли в сарай. Обвинувачена зайшла всередину, а він залишився надворі. За кілька хвилин ОСОБА_6 вийшла та пішла за сарай. За 3 хв. він почув крик ОСОБА_7 , яка кричала «Не підходь, пірну ножем!». Він побіг за сарай і побачив, що потерпіла в лівій руці тримає великий кухонний ніж, яким розмахує, а в правій газовий балончик. Обвинувачена в руці тримала невелику палицю, у неї на руці були помітні плями крові. В цей момент, ОСОБА_7 розпилила балочник йому в очі, і він тимчасово осліп. Він пішов в сторону веранди, щоб промити очі. Коли повернувся, ОСОБА_7 стояла поруч з ОСОБА_17 та казала йому «Ох, я їм дала. На все життя запам`ятають». Інша сусідка ОСОБА_10 сказала, що ОСОБА_6 в неї, обоє через декілька хвилин вийшли на вулицю. Після цього приїхали працівники поліції, які опитали всіх очевидців події. Доповнив, що потерпіла ОСОБА_7 за 6 місяців до події носила пов`язку на руці. Самого конфлікту він не бачив, однак все добре чув, зокрема крики та погрози потерпілої. Зазначив, що не бачив, як обвинувачена наносила удари палицею потерпілій, жодних ушкоджень на останній він не помітив;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що пригадує події, що мали місце в травні 2015 р. Про виклик на вул. Олесницького в м. Стрий його повідомила чергова частина Стрийського ВП, він був у складі слідчо-оперативної групи. Потерпіла повідомила, що їй нанесли тілесні ушкодження дерев`яною палицею. Приїхавши на місце події, відібрали в ОСОБА_7 заяву, провели огляд місця події, встановили очевидців події. За даним фактом було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. До цього випадку, потерпіла неодноразово зверталась в поліцію з приводу конфліктів з сусідами. Які рішення по даних фактах було прийнято, йому невідомо. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні закінчував не він;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_18 про те, що у 2015 р. він працював травматологом у Стрийській центральній міській лікарні, а за відсутності лікаря виконував роботу ортопеда-травматолога. Лікар ОСОБА_19 на той час працював в поліклінічному відділенні ортопедом-травматологом, два роки тому він звільнився. Потерпілу ОСОБА_7 пам`ятає. Вона звернулась у травмпункт, де їй була надана перша медична допомога, зроблено рентген. Наступного дня вона прийшла в поліклініку з гіпсом, на місці перелому, під гіпсом була рана /це вказано в довідці/. Чи була ця рана відкрита, він не пригадує, оскільки оглядав її по рентгензнімку. Він знімав гіпс та робив перев`язку. В ОСОБА_7 був перелом нижньої третини ліктьової кістки зі зміщенням. Причину травми ОСОБА_7 він не може назвати. Потреби в операції не було, хіба рекомендація її для відновлення ідеальної структури кістки. В подальшому ОСОБА_7 лікувалась консервативно: перев`язки, контрольний знімок;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_15 про те, що потерпіла ОСОБА_7 зверталась до нього, як до медичного працівника з травмою руки. Було проведено обстеження, зроблено рентген, поставлено діагноз та накладено гіпс. До цього випадку, потерпіла уже зверталась до нього з гематомою молочної залози чи грудної клітки, точно не пригадує. Всі факти відображено в медичній документації. Вважає, що якби в ОСОБА_20 був не свіжий перелом, це було б вказано в медичній документації;
даними в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_19 , який працює лікарем-травматологом в Стрийській ЦРЛ, про те, що в 2014-2015 р.р. потерпіла ОСОБА_7 приходила до нього на прийом з травмою руки - перелом ліктевої кістки правої руки із зміщенням фрагментів. Чи скеровував він її на консультації до інших лікарів не пригадує, ким раніше накладалась потерпілій гіпсова лангета йому невідомо. У данамоу випадку, гіпс ОСОБА_7 накладали у травмпункті Стрийської ЦРЛ. Лікування проводилось амбулаторно;
протоколом огляду місця події від 07.05.2015, складеного слідчим СВ Стрийського ВП ГУНп у Львівській області ОСОБА_16 , проведеного в присутності понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , оглядом місця події є подвір`я, що прилягає до житлового будинку АДРЕСА_2 . На відстані близько 30 м. від входу на подвір`я, з правого боку, розташоване підсобне приміщення. В ході огляду місця події ОСОБА_7 добровільно надала працівникам поліції газовий балончик «Терен-1» сірого кольору /Т.1 а.с 79-80/;
висновком судово-медичного експерта ОСОБА_23 №177 від 15.05.2015, відповідно до якого проведено судово-медичну експертизу ОСОБА_7 та виявлено синець правої молочної залози, садна на кісточках 3,4,5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно та згідно представленої медичної документації було виставлено діагноз: «відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням; садна лівої кисті; гематома правої грудної залози». Дані ушкодження могли утворитись від дії тупого (их) предмета (ів), можуть відповідати даті 07.05.2015 і відносяться до: синець та садна легкого тілесного ушкодження; відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині із зміщенням до тілесного ушкодження середнього ступення тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я /Т.1 а.с. 87/;
протоколом проведення слідчого експеримента від 28.05.2015 з фототаблицею до нього, проведеного старшим слідчим Стрийського МВ ГУМВС України ОСОБА_24 , за участю потерпілої ОСОБА_7 , в присутності понятих: ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ; в ході слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_7 розповіла та відтворила події, які мали місце близько 17:00 год. 07.05.2015 /Т.1 а.с. 114-117/;
висновком судово-медичного експерта ОСОБА_23 №184 від 15.05.2015, відповідно до якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_6 виявлено садно тильної поверхні правої кисті, яке могло утворитись від дії колюче-ріжучого предмета, або тупого твердого предмет, що має колюче-ріжучі властивості, може відповідати даті 07.05.2015 і відноситься до легкого тілесного ушкодження /Т.1 а.с.122/;
постановою про закриття кримінального провадження №0000709 від 08.05.2015, винесену слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_27 21.11.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, якою встановлено, що ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді подряпини на кисті правої руки не внаслідок умисних дій ОСОБА_7 , а внаслідок власної необережності, коли вона махнула правою рукою, внаслідок чого подряпалась до ножа, що був в руках ОСОБА_28 /Т.1 а.с.124/.

Вказані докази суд визнає належними, допустимими та достовірними і такими, що підтверджуються також безпосередньо дослідженими в судовому засіданні процесуальними доказами, а саме:
заявою ОСОБА_7 від 08.05.2015 відповідно до якої остання просить її залучити в якості потерпілої до кримінального провадження по факту спричинення їй тілесних ушкоджень /Т.1 а.с. 81/;
витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000712 від 07.05.2015, відповідно до якого 07.05.2015 в Стрийську ЦРЛ з діагнозом «відкритий перелом правої кисті, нижньої частини зі зміщенням, садна лівої кисті» звернулась ОСОБА_7 , які вона отримала в АДРЕСА_2 /Т.1. а.с. 69-71; Т.3 а.с.103//;
рапортом чергового Стрийського МВ ГУМВС України ОСОБА_29 від 07.05.2015 відповідно до якого 07.05.2015 в ч/ч Стрийського МВ поступило телефонне повідомлення від лікаря-травматолога Стрийської ЦРЛ ОСОБА_15 про те, що до них за медичною допомогою звернулась ОСОБА_7 з діагнозом: відкритий перелом правої кисті, нижньої частини із зміщенням, садна лівої кисті. Травму отримала у дворі будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту із гр. ОСОБА_30 1 а.с. 76/;
протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 07.05.2015, відповідно до якого слідчий СВ Стрийського МВ ГУМВС України ОСОБА_16 , з дотриманням вимог ст.ст. 60, 104, 214 КПК України прийняв усну заяву від ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення; зміст заяви: 07.05.2015 близько 17:30, перебуваючи у дворі буд. АДРЕСА_2 , сусідка ОСОБА_31 вчинила із ОСОБА_7 конфлікт, під час якого нанесла їй удар дерев`яною палицею по правій руці, чим спричинила перелом руки та завдала тілесних ушкоджень /Т. 1 а.с. 77-78/;
постановою про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 22.06.2015, а саме газового балончика марки «Терен-1» /Т.1 а.с.142/;
постановою першого заступника начальника відділу начальника слідчого відділення Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_32 про створення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000712 від 08.05.2015 /Т.3 а.с.57-58/.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.
Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Слід вказати, що первинно органами досудового розслідування дії обвинуваченої ОСОБА_6 було кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК України, а саме ОСОБА_6 ставилося в вину вчинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, а саме заподіяння умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Зокрема, ОСОБА_6 , обвинувачувалася в тому, що вона 7 травня 2015 року близько 17:00, знаходячись на подвір`ї біля будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , на грунті особистих неприязних відносин, умисно нанесла удар рукою в ділянку грудної клітки справа ОСОБА_7 , а в подальшому декілька разів нанесла удари дерев`яною палицею по правій та лівій руці ОСОБА_7 , в результаті чого спричинила потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді синця правої молочної залози, садна на кісточках 3, 4, 5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно підтверджений відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням, які відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
04.09.2019 в судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подав суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000712 від 07.05.2015, згідно якого дії обвинуваченої ОСОБА_6 кваліфіковано за ст.128 КК України за наступних обставин. Так, ОСОБА_6 , 07.05.2015 близько 17:00 год., знаходячись в подвір`ї біля будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту із ОСОБА_7 та на грунті особистих неприязних відносин, не маючи прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявивши злочинну недбалість та діючи самовпевнено, порушуючи вимоги обережності, розмахуючи дерев`яною палкою перед потерпілою ОСОБА_7 , спричинила їй з необережності декілька ударів дерев`яною палицею в ділянку грудної клітки справа та по правій і лівій руці, у результаті чого спричинила потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: синця правої молочної залози, садна на кісточках 3, 4, 5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно підтверджений відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичного експерта №177 від 15.05.2015 відносяться до середньо тяжкості тілесного ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я.
В судовому засіданні, в порядку ст.338 КПК України роз`яснено обвинуваченій, що вона буде захищатися від нового обвинувачення, незважаючи на те, що потерпіла підтримує раніше пред`явлене обвинувачення, та виконано вимоги ч.4 вказаної статті.
Обвинувачена ОСОБА_6 вказала, що оборонялася від потерпілої, яка напала на неї з ножем та газовим балончиком. Доповнила, що потерпіла спочатку поранила її руку ножем, і тому вона змушена була вхопити палицю та відмахуватися нею від потерпілої.
В судовому засіданні потерпілій ОСОБА_7 в порядку ч.3 ст.338 КПК України роз`яснено її право підтримувати обвинувачення, у раніше пред`явленому обсязі. Потерпіла підтримала обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі за ч.1 ст.122 КК України.
Суд вважає, що обвинувачення ОСОБА_6 за зміненим обвинувачення за ст.128 КК України повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Одночасно суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 за ст.122 КК України, яке у раніше пред`явленому обсязі підтримує потерпіла не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, виходячи з наступного.
В п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. Додержуючись вимог КПК України, суд повинен навести у вироку мотиви зміни в суді пред`явленого підсудному обвинувачення. При наявності підстав для застосування закону про менш тяжкий злочин ніж той, за яким було пред`явлено обвинувачення, суду належить обгрунтувати у вироку висновок про перекваліфікацію дій підсудного на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи підсудного за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.
В свою чергу, зі змісту п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» випливає, що суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, витлумачивши відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви на користь обвинуваченої, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 , зважаючи на той факт, що потерпіла ОСОБА_7 після зміни прокурором кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України на ст.128 КК України, підтримує у раніше пред`явленому обсязі за ч.1 ст.122 КК України, суд приходить до висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, а саме як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, оскільки як встановлено з досліджуваних у судовому засіданні доказів ОСОБА_6 , проявила злочинну недбалість та заподіяла потерпілій ОСОБА_7 необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, а саме: не маючи прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, однак передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння та легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявивши злочинну недбалість та діючи самовпевнено, порушуючи вимоги обережності, розмахуючи дерев`яною палкою перед потерпілою ОСОБА_7 , спричинила їй з необережності декілька ударів дерев`яною палицею в ділянку грудної клітки справа та по правій і лівій руці ОСОБА_7 , у результаті чого спричинила потерпілій ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: синця правої молочної залози, садна на кісточках 3, 4, 5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно підтверджений відкритий перелом правої ліктової кістки у нижній третині зі зміщенням, які згідно висновку судово-медичного експерта №177 від 15.05.2015 відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я.
До вказаних висновків суд прийшов виходячи з наступного.
Так, Верховний Суд у постанові від 01.03.2018 по справі № 720-1633/16-к, покликаючись на правовий висновок Верховного Суду України від 15 квітня 2014 року по справі вказав про ознаки розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України). У цьому висновку зазначено, що розмежування вказаних складів злочину здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих злочинів. Зазначені критерії розмежування є актуальними і у випадку розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.
До того ж при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків. Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного суду.
Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути віднесені до середньої тяжкості, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків. Наведена правова позиція відображена в постанові Верховного суду від 13.06.2019 у справі № 295/15220/15-к.

В судовому засіданні з показань обвинуваченої ОСОБА_6 вбачається, що остання дійсно 07.05.2015 завдала декілька ударів палицею по грудях та руках потерпілої ОСОБА_7 , однак жодного умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень не мала, оскільки оборонялася від потерпілої, яка напала на неї з ножем та газовим балончиком, дійсно після того, як потерпіла розпилила балончиком їй в очі, вона хаотично відмахувалася від потерпілої палицею, оскільки намагалася вибити ножа з рук потерпілої, а відтак, могла задвати не умисно удари потерпілій. Вказаним показанням обвинуваченої суд надає віру, оскільки такі повністю підтверджуються:
- показаннями свідка ОСОБА_9 , який в судовому засіданні вказав, що у потерпілої в руках був ніж та газовий балончик, і потерпіла розпилювала йому та обвинуваченій вказаним балончиком в очі і при цьому викрикувала «Не підходь, пірну ножем»;
-показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що обвинувачена прибігла до неї і на руці у останньої була кров та стверджувала, що удар їй завдала потерпіла;
-висновком судово-медичного експерта ОСОБА_23 №184 від 15.05.2015, відповідно до якого при судово-медичній експертизі у ОСОБА_6 виявлено садно тильної поверхні правої кисті, яке могло утворитись від дії колюче-ріжучого предмета, або тупого твердого предмет, що має колюче-ріжучі властивості, може відповідати даті 07.05.2015 і відноситься до легкого тілесного ушкодження;
-постановою про закриття кримінального провадження №0000709 від 08.05.2015, винесену слідчим Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_27 21.11.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, якою встановлено, що ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді подряпини на кисті правої руки не внаслідок умисних дій ОСОБА_7 , а внаслідок власної необережності, коли вона махнула правою рукою, внаслідок чого подряпалась до ножа, що був в руках ОСОБА_28 .

Як випливає із ч. 5 ст. 95 КПК, свідок у своїх показаннях повинен викладати лише факти. Вони мають характеризуватися неупередженістю, активним викладом фактів, які він особисто спостерігав. Чим детальніше викладається відомий свідку факт, тим ціннішими є його показання. Зазвичай, він опосередковує те, що сприймав органами відчуття. Нерідко показання мають характер суджень і оцінок. Це пояснюється тим, що факти спочатку сприймаються, а потім відтворюються свідком. Тому при оцінці показань в першу чергу перевіряються відносини свідка з учасниками кримінального процесу: обвинуваченим, потерпілим і ін. Більшу довіру зазвичай вселяють показання сторонніх осіб, наприклад, випадкових очевидців події.
Процес формування показань свідків включає в себе три стадії: сприйняття, запам`ятовування і відтворення. Помилки і спотворення можливі на кожній з них. При сприйнятті подій вони можуть бути обумовлені станом здоров`я, особистими психофізіологічними якостями свідка (наприклад, значна втрата зору, спостережливість або, навпаки, неуважність), його станом у момент сприйняття (наприклад, стан алкогольного сп`яніння або втома), умовами сприйняття (час доби, освітленість, погода). Точність запам`ятовування теж залежить від особистих якостей свідка, а також від проміжку часу, що пройшов з моменту спостереження події до моменту допиту. І нарешті різні спотворення можливі при відтворенні сприйнятого.
Оцінюючи показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд бере їх до уваги, так як вони повністю відповідають фактичним обставинам справи, не викликають сумнів в їх достовірності, оскільки повністю узгоджуються між собою й іншими матеріалами справи та оцінені судом в сукупності з іншими доказами.
Також суд бере до уваги показання свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які здійснювали лікування потерпілої ОСОБА_7 та пояснили суду, що остання справді зверталась до них після подій, що мали місце в травні 2015 р., з травмою руки. Причина отримання перелому руки їм не відома, всі факти відображені в медичній документації. Потерпілій було накладено гіпс, лікування відбувалось амбулаторно.
Пояснення слідчого СВ Стрийського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_16 , допитаного судом в якості свідка, беруться судом до уваги, оскільки останнім зафіксовано факт конфлікту між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_7 , він виїжджав на місце події, допитував очевидців події, проводив огляд місця події подвір`я буд. АДРЕСА_2 .
Оцінюючи показання свідка ОСОБА_34 суд приходить до висновку, що такі показання не містять жодної інформації щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , ніяким чином не підтверджують чи спростовують вину обвинуваченої ОСОБА_6 , тому суд не вважає за доцільне брати їх до уваги, оскільки вказаний свідок очевидцем події, яка мала місце 07.05.2015 не була, та всі показання надала суду зі слів потерпілої. Натомість суд приймає до уваги показання свідка ОСОБА_34 про те, що коли вона наступного дня приїхала до потерпілої, рука ОСОБА_7 була в гіпсі, що підтверджує факт нанесення обвинуваченою ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілій.
Суд вважає, що показання свідка ОСОБА_35 завідувача Стрийського відділення ЛОБСМЕ є неналежним доказом, оскільки останній, як встановлено в судовому засіданні жодної експертизи не проводив, а показання його в судовому засіданні стосувалися загального порядку проведення судово-медичної експертизи.

Згідно зі ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах), а також на припущеннях.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому КПК. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. З огляду на це, експерт відповідає лише на питання поставлені йому особою, яка його залучила або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Висновком судово-медичного експерта ОСОБА_23 №177 від 15.05.2015 у ОСОБА_7 виявлено синець правої молочної залози, садна на кісточках 3,4,5-го пальців лівої кисті, рентгенологічно та згідно представленої медичної документації було виставлено діагноз: «відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням; садна лівої кисті; гематома правої грудної залози». Дані ушкодження могли утворитись від дії тупого (их) предмета (ів), можуть відповідати даті 07.05.2015 і відносяться до: синець та садна легкого тілесного ушкодження; відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині із зміщенням до тілесного ушкодження середнього ступення тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я /Т.1 а.с. 87/.
Наведений висновок експерта проведений висококваліфікованим експертом, належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зроблений на підставі діючого законодавства, містить відповіді на усі поставлені питання, висновок обґрунтований дослідницькою частиною, фактичні дані викладені у висновку відносяться до справи і мають доказове значення. Тому даний висновок суд покладає в основу прийнятого рішення. Підстав недовіряти висновку експертизи в суду немає.
Відповідно до положень ч.2 ст.94, ч.10 ст.101 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, а висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу,який здійснює провадження, однак незгода із висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідному рішенні. Суд не вбачає жодних підстав, передбачених кримінально-процесуальним законом не погодитися з висновком екпертизи та вважати такий неналежним або недопустимим доказом, слід вказати, що такий висновок підтверджується показаннями в судовому засіданні свідків, які суд ретельно дослідив та дав правову оцінку у відповідній частині судового рішення. Вказаний висновок не викликає сумнів у своїй правдивості та законності. Доводи, викладені захисником ОСОБА_4 в клопотанні про визнання доказу недопустимим /Т.3 а.с.67-70/, суд визнає необгрунтованими та немотивованими.
Слід вказати, що пояснення експерта ОСОБА_23 , на які покликається сторона захисту останній надав попередньому складу суду, а відтак, такі не можуть братися судом до уваги, оскільки не були предметом безпосереднього дослідження в судовому засіданні. Суд неодноразово викликав останнього в судові засідання, однак останній не з`являвся, і допитаний в судовому засіданні завідувач Стрийського відділення ЛОБСМЕ ОСОБА_35 вказав, що останній звільнився і у відділенні не працює.
Що стосується доводів сторони захисту про те, що вказана експертиза призначена неуповноваженою особою, то такі спростовуються постановою першого заступника начальника відділу начальника слідчого відділення Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_32 про створення слідчої групи у кримінальному провадженні №0000712 від 08.05.2015 /Т.3 а.с.57-58/, згідно якої слідчий ОСОБА_16 включений до слідчої групи.

Крім того, судом встановлено, що не заперечила і сама потерпіла, остання в руках тримала газовий балончик та розпилювала ним перед обвинуваченою. З показань потерпілої, такі дії вона вчиняла, оскільки оборонялася від обвинуваченої, яка на неї напала з палицею; з показань обвинуваченої та свідка ОСОБА_9 в руках у потерпілої, окрім газового балончика також був ніж. Навдене дає підстави вважати, що поведінка потерпілої для обвинуваченої була несподіваною та раптовою, бачучи в руках у потерпілої ніж та газовий балончик, обвинувачена, виходячи з обстановки, що склалася, не маючи змоги оцінити її належним чином та передбачити наслідки, які можуть настати від тих дій, які вона в подальшому вчинила відносно потерпілої, завдала декілька ударів палицею, яку підхопила на місці події в груди та по руках потерпілої, більшу частину, після того, як потерпіла розпилила їй газовим балончиколм перед очима, намагаючись захиститися від останньої, а тому наслідків, які від цього наступили, обвинувачена не передбачала, хоча повинна була та могла їх передбачати.
Висновком судово-медичного експерта ОСОБА_23 №177 від 15.05.2015 у потерпілої ОСОБА_7 виявлено наступні тілесні ушкодження: синець та садна відносяться до легкого тілесного ушкодження; відкритий перелом правої ліктьової кістки у нижній третині із зміщенням до тілесного ушкодження середнього ступення тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.
Судом не беруться до уваги показання експерта ОСОБА_35 , завідувача Стрийським відділом ЛОБСМЕ з приводу надання пояснення щодо висновку судово-медичного експерта ОСОБА_23 №177 від 15.05.2015, яким у потерпілої ОСОБА_7 виявлено легке та середньої тяжкості тілесні ушкодження, оскільки він не приймав участі у проведенні даної експертизи, таку проводив експерт ОСОБА_23 , який звільнився, а тому його пояснення не можуть братись до уваги при постановленні судового рішення.
Всі інші документи долучені до матеріалів кримінального провадження учасниками до уваги судом не беруться та не аналізуються, оскільки з точки зору суду такі не мають жодного відношення до подій, які мали місце 07.05.2015 та не впливають на висновки суду, висловлені у вказаному судовому рішенні.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Аналізуючи сукупність досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що по справі відсутні будь-які об`єктивні дані, які б свідчили про наявність умислу і наміру у ОСОБА_6 заподіяти потерпілій умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Характер, хронологія і послідовність дій обвинуваченої ОСОБА_6 , а також об`єктивна спроможність дорослої осудної людини оцінювати життєву ситуацію, на думку суду, дає підстави вважати, що ОСОБА_6 дійсно заподіяла потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження з необережності, зі злочинною недбалістю, а її ставлення до своїх дій відповідає суб`єктивній стороні складу злочину, передбаченого у ст.128 КК України.
При цьому суд враховує, що сама ОСОБА_6 категорично і послідовно заперечувала умисел на заподіяння потерпілій ОСОБА_7 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження. Що ж стосується самого факту заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості, то судом беззаперечно встановлено, що ці тілесні ушкодження настали внаслідок необережних дій обвинуваченої ОСОБА_6 , коли вона, в тому числі захищалась від нападу потерпілої.
Обираючи в даному випадку правильну кримінально-правову кваліфікацію діям особи, слід звернути увагу на те, що за умови доведеності інших обставин, її умислом не охоплювалось заподіяння саме умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, оскільки ОСОБА_6 , розмахуючи дерев`яною палицею та завдаючи удару в груди та по руках потерпілої, не могла передбачити саме такого розвитку подій, оскільки такі дії вчинялись нею з метою вибити ніж з рук ОСОБА_7 , яка їй погрожувала, в тому числі і після ропилювання балончиком з газом їй у очі.
Твердження потерпілої ОСОБА_7 про те, що конфлікт розпочала обвинувачена ОСОБА_6 не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду кримінального провадження та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами по справі.
Таким чином суд вважає доведеним:
факт заподіяння ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_7 необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.
Обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, яке після зміни прокурором на ст.128 КК України підтримала потерпіла, з наведених вище підстав, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

В судовому засіданні 03.10.2019 обвинуваченою ОСОБА_6 на підставі ст.49 КК України подано клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ст.128 КК України, оскільки минули строки притягнення її до відповідальності.
Захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 підтримали клопотання обвинуваченої.
Прокурор ОСОБА_3 вважає, що на підставі ст.ст.12, 49 КК України суд зобов`язаний звільнити обвинувачену від кримінальної відповідальності, оскільки з дня вчинення злочину минули строки притягнення її до відповідальності, про що вказав у заключній промові в судових дебатах.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності за ст.128 КК України, на підставі ст.49 КК України, та закриття кримінального провадження, слід задоволити, з наступних підстав.
Насамперед суд вважає за необхідне звернути увагу на постанову Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 760/18016/15к, у якій суд касаційної інстанції нагадав, що відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу на п.1 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності», згідно з яким звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст.44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.
Дійсно у справі № 760/18016/15к від 09.04.2019, Верховний Суд вказав на обов`язок суду негайно розглянути клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності незалежно від стадії судового розгляду, однак фактичні обставини у вказаній справі, які слугували підставою для такого висновку були іншими, аніж у вказаному кримінальному провадженні.
Так, обвинувачення ОСОБА_6 за ст.122 КК України, первинно пред`явлене прокурором, залишилася підтримувати потерпіла, а відтак, суд позбавлений був можливості до повного з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, проведення судових дебатів, під час яких потерпіла володіла правом здійснити свій виступ по обвинуваченні ОСОБА_6 за ч.1 ст.122 КК України, видалитися до нарадчої кімнати негайно та прийняти рішення за заявою ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності, а відтак, судом прийнято рішення, за відсутності заперечень з боку учасників кримінального провадження, про визнання недоцільним повторне дослідження вже раніше досліджених доказів, з`ясовано позицію учасників щодо завершення стадії з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, прийнято рішення про проведення судових дебатів, обвинуваченій надано останнє слово, після чого суд видалився до нарадчої кімнати.
Приймаючи рішення про задоволення заяви обвинуваченої ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, три роки, у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст.49 КК України.)
В цьому випадку особу можна звільнити від кримінальної відповідальності лише за наявності визначених у КК умов і підстав.
Умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті.
Підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності).
Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ст.128 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості.
Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.
За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Правилами ч. 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, за змістом статей 284 - 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.
Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Такий висновок зроблено Верховним судом 19.06.2018 у справі № 462/2762/14.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Виходячи з системного аналізу зазначених вище норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язком суду.
Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження. Суд, за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та за згодою обвинуваченого, ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.
З обвинувального акту, поданого прокурором 04.09.2019 про обвинувачення ОСОБА_6 за ст.128 КК України, вбачається, що події мали місце 07.05.2015.
Таким чином з моменту вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України строки давності притягнення її до кримінальної відповідальності за вчинене нею кримінальне правопорушення спливли, зокрема 07.05.2018.
Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченій ОСОБА_6 заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Однак обвинувачена ОСОБА_6 не заперечує проти закриття провадження з відповідних підстав, нею подане відповідне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, яке повністю підтримано захисниками та прокурором.
З`ясувавши позицію обвинуваченої ОСОБА_6 та впевнившись у її добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд вважає що клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає до задоволення.
Вирішуючи питання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження за ст.128 КК України, суд враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, не судима, кримінальне правопорушення вчинила вперше, вчинене обвинуваченою кримінальне правопорушення належить до категорії злочинів невеликої тяжкості, сама обвинувачена не заперечує проти закриття кримінального провадження з цих підстав.
На доводи потерпілої про те, що суд навмисно затягнув розгляд кримінального провадження, і у зв`язку з цим обвинувачена не понесе кримінальної відповідальності, суд вважає за необхідне звернути увагу потерпілої на той факт, що обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.122 КК України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з цим прокурором було подано новий обвинувальний акт зі зміненим обвинувачення за ст.128 КК України, і саме цей склад кримінального правопорушення знайшов підтвердження в судовому засіданні, і строки притягнення ОСОБА_6 до відповідальності спливли 07.05.2018, ще задовго до передачі справи головуючому судді ОСОБА_1 . Однак як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судові засідання, під час розгляду кримінального провадження різними складами суду неодноразово відкладалися саме через неявку потерпілої в судові засідання та у зв`язку з чисельними заявами та клопотаннями останньої, які судом було задоволено з метою повного та об`єктивного розгляду справи, зокрема про виклик свідків, а відтак звинувачення суду, які прозвучали в судовому засіданні від потерпілої суд вважає голослівними.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінальної справи 09.07.2015 потерпілою ОСОБА_7 на адресу суду подано цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні встановлений ст.129 КПК України. Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Таким чином, цивільний позов суд розглядає по суті у випадках, передбачених ч.1 ст.129 КПК України.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, у зв`язку з прийняттям судом рішення про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, суд позбавлений можливості вирішити цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, оскільки цивільний позов вирішується судом згідно зі ст. 129 КПК України у випадку постановлення вироку чи ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, а тому вказаний цивільний позов необхідно залишити без розгляду, та роз`яснити потерпілій ОСОБА_7 , що наведене не позбавляє цивільного позивача можливості вирішити його у порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.49 КК України, п. 1 ч. 2 ст.284, ст. ст. 286, 314, 370, 372, 395 КПК України, суд,
у х в а л и в:
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності за ст.128 КК України, на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження задоволити.
Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000712 від 08.05.2015 відносно ОСОБА_6 за ст.128 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишити без розгляду.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи діб з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1