Ухвала

іменем України
02 грудня 2019 року

м. Київ
справа № 740/490/19

провадження № 51-4694ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за №0001224, щодо ОСОБА_6 , за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 ККта призначено покарання із застосуванням ст. 69 ККу виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з часу його затримання.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини у вчиненні обвинуваченим злочину, та кваліфікації його дій, просив змінити оскаржуване рішення, вважаючи призначене його підзахисному покарання надто суворим, та, враховуючи ряд обставин, що пом`якшують покарання, звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2019 року вирок суду залишив без змін.
Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник потерпілого просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначення покарання засудженому ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення норм кримінального процесуального закону судами обох інстанцій. Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повній мірі того, що у засудженого на утриманні перебувають троє малолітніх дітей та дружина, а також те, що потерпілий та його представник просили призначити йому покарання з можливістю застосування ст. 75 КК.
Мотиви суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи представника потерпілого щодо призначеного ОСОБА_6 покарання, яке, на його думку, є суворим, оскільки до нього безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК, є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
З оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин на підтвердження того, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з судових рішень, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Крім того, взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та відшкодування потерпілому завданої шкоди, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою його захисника і постановив мотивовану ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги, а вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Доводи представника потерпілого про те, що судами обох інстанцій при вирішенні питання щодо виду та міри покарання не враховано в повній мірі наявності на утриманні трьох малолітніх дітей та дружини, а також позиції потерпілого та його представника щодо можливості призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК, не відповідають дійсності, оскільки вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вважав за необхідне призначити обвинуваченому за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі, дійшовши при цьому переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо його особи, щирого каяття, відшкодування шкоди потерпілому, його поведінки в період досудового слідства і судового розгляду, висновку органу пробації, думки потерпілого з приводу міри покарання, і вважав, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд вмотивовано дійшов висновку, що сукупність встановлених під час судового провадження пом`якшуючих обставин не є безумовною підставою для пом`якшення ОСОБА_6 призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК. Такі висновки апеляційного суду колегія суддів вважає обґрунтованими і вмотивованими.
Суд при цьому бере до уваги встановлені судами конкретні обставини справи, тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого, наявність як пом`якшуючих, так і обтяжуючої покарання обставин, застосування ст. 69 КК щодо ОСОБА_6 , враховує, що згідно судових рішень потерпілий був присутній під час судового розгляду як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, висловлював свою позицію (у суді першої інстанції вважав, що обвинувачений має бути позбавлений волі, а в суді апеляційної інстанції просив застосувати до

ОСОБА_6 положення ст. 75 КК), а також враховує, що доводи представника потерпілого, викладені у касаційній скарзі, в якій він просить застосувати до ОСОБА_6 приписи статті 75 КК, не впливають на висновок, що рішення судів про неможливість застосування цих положень КК є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність ухвалених рішень судами першої та апеляційної інстанції, вмотивованість їх висновків, представник потерпілого у касаційній скарзі не навів.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим немає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 травня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001224, щодо ОСОБА_6 , за ч. 1 ст. 121 КК.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3