У Х В А Л А
Іменем України

10 липня 2019 року
м. Київ

Справа № 292/333/18
Провадження № 51-3381ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
в с т а н о в и в:
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга заступника прокурора Житомирської області на вказану ухвалу апеляційного суду із вимогою про її скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Свої вимоги мотивує незаконністю і необґрунтованістю постановленого рішення апеляційним судом та безпідставною відмовою у відкритті апеляційного провадження, чим порушено його право на доступ до правосуддя.

Ухвалою Червоноармійського районного суду Житомирської області від 03 червня 2019 року задоволено заяву захисника ОСОБА_4 про відвід прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області у кримінальному провадженні № 0000480 по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою судді Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на вищевказану ухвалу суду на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
З урахуванням зазначеного апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що постановлена під час здійснення судового провадження ухвала місцевого суду, якою задоволено заяву захисника в інтересах обвинуваченого про відвід прокурора, окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Згідно ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ухвала суду першої інстанції окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, і відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Житомирської області, діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Щодо доводів у касаційній скарзі про те, що відмовивши у відкритті апеляційного провадження на цих підставах, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження судових рішень, то вони не ґрунтуються на законі з огляду на таке.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про «забезпечення права на оскарження» (п. 17 ч. 1 ст. 7, ст. 24 КПК), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 5-347кс15, є більш широким поняттям, ніж поняття «право», яке використовується в главі 31 «Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого «права», ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляційну чи касаційну скаргу.
Також колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачено, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Ураховуючи зазначене, доводи прокурора щодо порушення апеляційним судом вимог КПК України, положень Конституції України є безпідставними.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Житомирської області на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 24 червня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3