КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
28 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горенка Києво-Святошинського району Київської області, українця, громадянина України, номер картки фізичної особи платника податків НОМЕР_1 , який здобув середню освіту, пенсіонер, особа з інвалідністю 2 групи, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,?
за участі:
прокурора ОСОБА_11
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_8
ВирокомСвятошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Призначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) грн 00 к. без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задоволеночастково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн 00 коп. У решті цивільного позову відмовлено.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Не погоджуючись з прийнятим рішення суду прокурор, захисник та представник потерпілого подали апеляційні скарги.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі просить апеляційний суд дослідити матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, скасувати вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йцому покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню, а також на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості. Зокрема прокурор вважає, що судом не обґрунтовано недоцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, при тому, що такі обставини як похилий вік та стан здоров?я ОСОБА_7 могли вплинути на його неуважність та стати причиною здійснення наїзду на потерпілого. Переконаний, що обвинувачений створив небезпеку своєму життю та здоров?ю та оточуючих.

Захисник ОСОБА_6 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить апеляційний суд скасувати вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову, відмовити у цивільному позові про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник посилається на те, що цивільний позов потерпілою стороною пред?явлений з порушенням ч.1 ст.128 КПК України, так як його було заявлено вже на стадії судового розгляду. Апелянт вважає, що суд в порушення ч.ч.1, 2 ст.369, ч.5 ст.128 КПК України не постановив відповідної ухвали щодо заявленого цивільного позову, не направив цивільному відповідачу копію позовної заяви та доданих до неї документів, не забезпечив права цивільного відповідача на подання відзиву з доказами на поданий цивільний позов, подання заперечень, тощо. Також апелянт зауважує, що суд не дослідив та не надав оцінки правовій позиції захисника щодо заявленого цивільного позову, а також доданим до неї документів, у зв?язку з чим захисник просить апеляційний суд дослідити вказані письмові докази: копію довідки "Київського обласного онкологічного диспансеру" від 09.10.2018, копію довідки МСЕК від 20.11.2018, копію виписки з історії хвороби ОСОБА_7 , копії рахунку-фактури №75 від 23.06.2018. Адвокат вважає, що судом при вирішенні цивільного позову не наведено всіх елементів складу цивільного правопорушення, висновки суду не підтверджуються матеріалами справи, суд невірно застосував норму матеріального права ? ст.1167 ЦК України. Додатково звертає увагу колегії суддів, що ОСОБА_7 є пенсіонером, має інвалідність, окрім пенсії не має інших доходів, однак попри ці обставини відшкодував 06.10.2018 завдану ОСОБА_9 шкоду в межах своєї можливості в сумі 15 000 грн, що фактично виплачено потерпілому з метою відшкодування саме моральної шкоди, при тому, що обвинуваченим подано заяву до Моторно (транспортного) страхового бюро України щодо виплати страхових виплат саме на користь ОСОБА_12 (представника потерпілого).

Представник потерпілого ОСОБА_8 , діючи в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , просить апеляційний суд змінити вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову, стягнувши з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100 000 грн. моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров?я.

В обґрунтування апеляційних вимог представник потерпілого зазначає, що суд в повній мірі не зважив, що потерпілий внаслідок вчиненого щодо нього злочину зазнав погіршення свого здоров?я, фізичного болю і страждань. Зокрема, як стверджує апелянт, після наїзду на ОСОБА_9 автомобіля під керуванням ОСОБА_7 він не втрачав свідомості та до направлення його до лікарні відчував сильний біль, два дні до нього застосовувались витягуючі пристрої і тільки після цього було проведено хірургічне втручання, яке через його похилий вік проводилось із застосуванням епідуральної анестезії, тобто ОСОБА_9 був притомний. Після хірургічного втручання потерпілий відчував жахливий біль, у зв?язку з чим отримував сильні знеболювальні, дихав через кисневу маску. В подальшому все це призвело до погіршення його загального стану здоров?я та виникнення інших захворювань: погіршення слуху, зору, психічного стану. Наголошує, що потерпілий не має можливості проходити вкрай необхідний для нього курс реабілітації, наразі відчуває біль на ушкодженій нозі навіть без фізичних навантажень. Також представник потерпілого стверджує, що внаслідок вчиненого злочину та отриманих потерпілим ушкоджень, він також зазнав повної зміни свого звичайного способу життя: він фактично прикований до ліжка, пересувається за допомогою палиці та за допомогою сторонніх осіб. Переконаний, що розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн. є об?єктивною і реальною компенсацією.

Від захисника ОСОБА_6 надійшли заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого, в яких він просить апеляційний суд залишити їх без задоволення. Зокрема щодо апеляційної скарги прокурора захисник звертає увагу суду, що суд вірно надав оцінки всім обставинам справи при призначенні ОСОБА_7 покарання, при тому, що додаткове покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами не носить імперативного характеру, а є факультативним і під час судових дебатів сторона обвинувачення і потерпілий висловили позиції щодо відсутності необхідності у призначенні обвинуваченому додаткового покарання. Зауважує, що ОСОБА_7 вже сплачено присуджений йому штраф у розмірі 200 н.м.д.г. Стосовно поданої представником потерпілого апеляційної скарги, то захисник зазначає доводи, аналогічні його апеляційній скарзі.
Також від представника потерпілого ? адвоката ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в яких він просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення та зазначає, що чинний КПК України не передбачає постановлення судом окремого рішення (процесуального документа), яким приймається цивільний позов у кримінальному провадженні. Щодо ознайомлення з цивільним позовом, то під час судового засідання 21.01.2019 судом була оголошена перерва для ознайомлення обвинуваченого та його захисника з цивільним позовом під час якої сторона захисту ознайомилась з цивільними вимогами потерпілої сторони. А тому суд в повному обсязі забезпечив можливість ознайомитись обвинуваченому і його захиснику з цивільним позовом і доданими до нього документами, при тому, що ніхто з учасників не заявляв суду клопотань про дослідження доданих до цивільного позову документів. Звертає увагу суду, що під час допиту обвинуваченого в судовому засіданні від 21.01.2019 він визнав заподіяння моральної шкоди потерпілому.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 03.10.2018 приблизно о 10 год. 30 хв. керував технічно справним автомобілем «Audi 90», номерний знак НОМЕР_2 , на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого 18.08.1995 ДАІ МВС-УВС м. Київ, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого Києво-Святошинським РЕВ ДАІ, посвідчення особи з інвалідністю серії НОМЕР_5 , яке звільняє від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та рухався по вул. Робітничій, зі сторони пров. Робітничий в напрямку пров. Малинський в м. Києві, зі швидкістю приблизно 20-30 км/год, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу.
У цей же час проїзну частину вул. Робітнича, зі сторони пров. Малинський в напрямку залізничної станції «Новобіличі» в м. Києві, по нерегульованому пішохідному переході, з права на ліво, по ходу руху водія ОСОБА_7 , в темпі звичайної ходи, перетинав дорогу пішохід ОСОБА_9 , при цьому здолав відстань від бордюрного каменю приблизно 2 метри.
Перетинаючи нерегульований пішохідний перехід, який розташований по вул. Робітничій, 33 в м. Київ, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Audi 90», номерний знак НОМЕР_2 , проявив неуважність до дорожньої обстановки, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом і не надав пішоходу пріоритет, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_9 , чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме не виконав вимоги Правил дорожнього руху України, які діють з 01.01.2002 року (зі змінами):
- п. 1.5, відповідно до якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- пп. «б» та «д» п. 2.3, відповідно до яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
- п. 18.1, згідно з яким водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходом, до яких може бути створена перешкода чи небезпека.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1834/е від 24.10.2018, були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівої гомілки - переломи діалізу лівої великогомілкової кістки в проксимальній третині (зі зміщенням); проксимального кінця діалізу лівої малогомілкової кістки (зі зміщенням уламків), які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Порушення водієм ОСОБА_7 правил дорожнього руху та заподіяння пішоходу ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, перебувають між собою у прямому причинному зв`язку.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та представника потерпілого, заперечивши проти апеляційної скарги захисника, доводи сторони захисту, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, доводи представника потерпілого, який підтримав власну апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, заперечивши проти поданої захисником апеляційної скарги, їх пояснення, перевіривши письмові пояснення обвинуваченого та подані захисником та представником потерпілого заперечення, дослідивши за клопотанням прокурора відомості, що характеризують особу обвинуваченого, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження в межах поданих апеляційних скарг та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні вимоги прокурора, захисника та представника потерпілого задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, оскаржуваним в частині призначеного покарання вироком Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, дослідження доказів в суді першої інстанції проводилось в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України апеляційною інстанцією вирок суду в цій частині не перевіряється, адже ніким не ставляться під сумнів, у зв?язку з чим колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинуваченого винним за вищезазначеною частиною статті кримінального закону.

Доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на слідуюче.
Так, суд першої інстанції в обґрунтування рішення про непризначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, виходив зі ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який відноситься до категорії невеликої тяжкості, а також з досліджених при призначенні покарання характеризуючих обвинуваченого даних: одружений, дружина є особою з інвалідністю 3 групи, не працює, пенсіонер, є особою з інвалідністю ІІ групи, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується посередньо, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, раніше не судимий, має водійський стаж з 1995 року. Також судом була врахована позиція прокурора та представника потерпілого, які вважають за доцільне не призначати ОСОБА_7 додаткового покарання, щире каяття обвинуваченого та часткове відшкодування потерпілому шкоди.

Отже, оскільки судом першої інстанції, у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення, при тому, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого є альтернативою суду, а не імперативною вимогою закону, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції в цій частині в повній мірі обґрунтованим, вмотивованим та законним.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та представника потерпілого в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.
За правилами ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред?явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діянням підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Ст.347 КПК України встановлює, що після закінчення підготовчих дій головуючий оголошує про початок судового розгляду. Судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, якщо учасники судового провадження не заявили клопотання про оголошення обвинувального акта в повному обсязі. Якщо в кримінальному провадженні пред?явлено цивільний позов, цивільний позивач або його представник чи законний представник, а в разі їх відсутності ? головуючий оголошує короткий виклад позовної заяви, якщо учасники судового провадження заявили клопотання про її оголошення в повному обсязі.
Так, перевіркою матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.
Зокрема, як підтверджується штамповою відміткою канцелярії суду цивільний позов представником потерпілого подано до суду 17.01.2019 (а.с. 62-66). В судовому засіданні від 21.01.2019 головуючий суддя першої інстанції доповів учасникам, що через канцелярію суду від представника потерпілого надійшов цивільний позов. Копія цивільного позову була вручена учасникам. Тобто цивільний позов був поданий до початку судового розгляду, який відповідно до вимог ч.2 ст. 347 КПК, починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акту . Потім прокурор оголосив короткий виклад обвинувального акта, після чого представник потерпілого оголосив короткий виклад цивільного позову. В подальшому з метою забезпечення ознайомлення сторін з заявленим цивільним позовом, судом було оголошено перерву в судовому засіданні. По продовженню судового засідання сторона захисту цивільний позов не визнала. Після визначення порядку дослідження доказів відповідно до ст.349 КПК України, суд постановив дослідити в повному обсязі цивільний позов та додатки до нього, а також з?ясував чи бажають учасники доповнити судовий розгляд і чим саме (а.с. 102-107).
Таким чином, вищенаведеними доказами підтверджується, що судом першої інстанції в повному обсязі дотримано вимог ст.128 КПК України щодо порядку пред?явлення цивільного позову та забезпечено можливість реалізувати сторонам їх права, пов?язані з пред?явленим цивільним позовом.
Стосовно доводів захисника про те, що суд повинен був постановити відповідну ухвали щодо заявленого цивільного позову, то колегія суддів зауважує, що за приписами п.3 ч.1 ст.103 КПК України, процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватись в журналі судового засідання, що і було здійснено судом першої інстанції в судовому засіданні від 21.01.2019 (а.с. 102-107).
Безпідставними колегія суддів вважає також і посилання захисника на те, що судом не було досліджено і надано оцінки копії довідки "Київського обласного онкологічного диспансеру" від 09.10.2018, копію довідки МСЕК від 20.11.2018, копію виписки з історії хвороби ОСОБА_7 , копії рахунку-фактури №75 від 23.06.2018, оскільки судом враховані зазначені відомості щодо стану здоров?я обвинуваченого та його дружини, що знайшло своє підтвердження при призначенні судом покарання ОСОБА_7 (абз.14 мотив. частини вироку).
Неспроможними колегія суддів також вважає і доводи представника потерпілого щодо необхідності збільшення суми відшкодування моральної шкоди до 100 000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 №5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з?ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов?язковому з?ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Так, судом першої інстанції встановлено, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 (цивільних відповідачів), які полягали у порушенні правил безпеки дорожнього руху, потерпілому ОСОБА_9 (цивільному позивачу) було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Як підтверджується відомостями матеріалів даного кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 є особою похилого віку (а.с. 67). Висновком експерта №1834/е встановлено, що внаслідок отриманої в результаті ДТП 03.10.2018 травми, ОСОБА_9 отримав перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням відламків, у зв?язку з чим 05.10.2018 йому проведено оперативне втручання ? виконано розріз і ділянці перелому, виконано репозицію, МОС блокованою пластиною та гвинтами (а.с. 94-98). В післяоперативному періоді ускладнень у ОСОБА_9 не спостерігалось, застосовувались антибіотики, знеболюючі, антикоагулянти прямої дії, проводилось дренування, перев?язки, бинтування, що підтверджується виписним епікризом №6270 за підписом лікуючого лікаря (а.с. 70).
Наведеними доказами підтверджується, що ОСОБА_9 вчиненим злочином було заподіяно психоемоційних та фізичних страждань, які знайшли свій прояв у отриманні больових відчуттів внаслідок травмування, перебування в нерухливому положенні через перелом обох кісток лівої гомілки, перенесення оперативного втручання на нозі, перенесення післяоперативно періоду, зміни способу життя, неможливості самостійно пересуватись. Таким чином, негативні наслідки вчинення обвинуваченими відносно ОСОБА_9 злочину потягли за собою тривале нераціональне витрачання життєвого часу потерпілим, обумовили необхідність залучення фізичних та душевних ресурсів на їх подолання і компенсацію.
Зазначені обставини свідчать про те, характер немайнових втрат, їх тривалість і можливість відновлення стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану із врахуванням похилого віку ОСОБА_9 судом першої інстанції об?єктивно оцінено у виді моральній компенсації в розмірі 50 000 грн.
При цьому, доводи представника потерпілого щодо погіршення слуху, зору, психічного стану ОСОБА_9 потерпілою стороною не підтверджено доказами, які б беззаперечно підтверджували, що такий стан потерпілого спровокований отриманими внаслідок злочину травмами.
Відтак, підстав для зменшення чи збільшення розміру моральної шкоди, завданої потерпілому вчиненням злочину, колегія суддів не вбачає.
Інші доводи, на які посилаються захисник та представник потерпілого в своїх апеляційних скаргах свого підтвердження в ході їх перевірки не знайшли.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019, як того просять апелянти.
Крім того, з огляду на допущену у вступній частині вироку суду першої інстанції описку при зазначенні року народження обвинуваченого, відповідно до правил ст.379 КПК України таке виправлення має бути виправлено судом, який ухвалив вирок.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_8 ? залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18.02.2019 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.286 КК України, ? залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3