У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000647 від 26.02.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 152 КК України,
встановив:

В провадженні Ужгородського міськрайонного суду знаходяться вищезазначені матеріали кримінального провадження.

Прокурором подано клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 проти задоволення такого заперечував, просив обрати запобіжний захід обвинуваченому у вигляді домашнього арешту.

Потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_6 в судовому засідання, підтримали думку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав думку свого захисника.

Заслухавши клопотання захисника, думку обвинуваченого та позицію прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та з метою уникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд приходить до наступного висновку.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 152 КК України.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2018 обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів - до 15 грудня 2018 року без можливості внесення застави. Ухвалою суду від 20.05.2019 продовжено дію запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме датою закінчення тримання під вартою є 18 липня 2019 року включно. Ухвалою суду від 15.09.2019 продовжено дію запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою строком до 12 вересня 2019 року включно без можливості внесення застави. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 29.08.2019 вищезазначену ухвалу від 15.07.2019 було скасовано.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про зміну запобіжного заходу або продовження строку обраного обвинуваченому запобіжного заходу обвинуваченому суд враховує вимоги ст. 178 КПК України, а саме: вік та стан здоров`я обвинуваченого, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводяться надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначених у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.

У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі «Мамедова проти РФ» від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 152 КК України, які відносяться до категорії тяжких, не може безумовно свідчити про те, що обвинувачений у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав риси особистості або поведінки обвинуваченого, які б виправдали його висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_4 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Мамедова проти РФ» від 01 червня 2006 року). Також прокурором не названо конкретних аргументів, яким чином обвинувачений може впливати на хід кримінального провадження, яке на разі розглядається судом та які докази може сховати, спотворити чи знищити.

Судом при вирішенні питання щодо доцільності продовження або зміни обвинуваченому запобіжного заходу враховано, що обвинувачений ОСОБА_4 має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, зокрема, матір обвинуваченого пенсійного віку й перебуває на диспансерному лікуванні, потребує стороннього догляду. Також судом враховано те, що обвинуваченого як учасника бойових дій нагороджено відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції», також його нагороджено медаллю УПЦ КП, раніше судимим не був.

Окрім цього, починаючи з 30.08.2019 був звільнений з-під варти, і до часу розгляду клопотання, не маючи жодного запобіжного заходу, обраного до нього, не уникав явки до суду.

При цьому судом враховано побоювання потерпілої, що обвинувачений ОСОБА_4 може заподіяти шкоду такій.

Враховуючи викладене, на думку суду, наявні підстави вважати, що інший (більш м`який) запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, а саме, домашній арешт в певний період доби з покладенням на обвинувачених обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, може на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, тому суд приходить до висновку про доцільність зміни обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби на 60 днів, за місцем проживання обвинуваченого.

Також, суд покладає на обвинуваченого ОСОБА_4 виконання певних процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 194, 372 КПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді тримання під вартою відмовити.

Обрати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 21.00 год. до 07.00 год. наступної доби.

Покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду на їх першу вимогу;

- не відлучаться із населеного пункту, в якому він фактично проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну;

- утриматись від спілкування з потерпілою ОСОБА_7 .

Строк дії ухвали до 04 листопада 2019 року включно.

Попередити ОСОБА_4 про те, що невиконання ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту тягне за собою обрання більш тяжкого запобіжного заходу, такого як тримання під вартою.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня ї проголошення.

Повний текст ухвали складено 09 вересня 2019 року 0 09 год. 10 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1