Єдиний унікальний номер 242/2524/18
Номер провадження 11-кп/804/918/19

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року м. Бахмут

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді Акуленка В.В.,

суддів Стародуба О.Г., Шигірта Ф.С.,

при секретарі Долі В.В.,

за участю прокурора Струкова А.О.,

захисника Бєляєва В.О.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника на вирок Димитровського міського суду Донецької області від 13 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Димитровського міського суду Донецької області від 13 травня 2019 року,

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїва, громадянина України, командира третього десантно-штурмового відділення військової частини А0224, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до 7 (семи) років позбавлення волі. Стягнуто процесуальні витрати у розмірі 2574 грн. Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_1 , 06 лютого 2018 року, приблизно о 19:00, перебуваючи у бліндажі підрозділу військової частини А0224, що розташований у лісосмузі поблизу м.Авдіївки, діючи умисно, у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння смерті, наніс потерпілому ОСОБА_2 , три удари ножем в область тулубу та один удар у ліве стегно. Однак довести свій умисел на позбавлення життя ОСОБА_2 обвинувачений не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки військовослужбовці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які також перебували у зазначеному бліндажі, побачивши, як ОСОБА_1 наносить удари ножем потерпілому ОСОБА_2 , припинили його дії та відібрали ніж.

На вказане рішення захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що стороні захисту було безпідставно відмовлено у проведенні психолого психіатричної експертизи, не надано вирок, під час допиту свідків прокурор ставив навідні питання, суддями порушено таємницю нарадчої кімнати, що є істотним порушеннями вимог КПК України. Звертає увагу, що фактичні обставини справи свідчать про відсутність у ОСОБА_1 умислу на вбивство. Вважає, що його дії слід кваліфікувати за ст. ст. 122, 128 КК України.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, при викладених у вироку обставинах, підтверджені сукупністю належних та допустимих доказів, перевіреними судом та наведеними у вироку.

Так, сам факт заподіяння ОСОБА_1 чотирьох ударів ножем ОСОБА_2 ніким не оскаржується та підтверджується поясненнями, свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , потерпілого та самого обвинуваченого, які підтвердили встановлені обставини злочину в повному обсязі та надали пояснення, які не містять протиріч та повністю узгоджуються між собою.

Крім того, всі викладені ними факти також підтверджуються протоколами огляду місця події та слідчих експериментів, висновками судових експертиз, згідно яких саме вилученим у обвинуваченого ножем заподіяні удари потерпілому. На одязі ОСОБА_1 наявна кров ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо умислу обвинуваченого колегія суддів зазначає, що будучі учасником бойових дій, завдаючи чисельні удари ножем у життєво важливі органи потерпілого, ОСОБА_1 безумовно розумів, що може спричинити його смерть та бажав цього.

Доводи захисту про те, що обвинувачений у разі дійсного бажання вбити обвинуваченого міг використати інші зброю та боєприпаси до яких мав постійний доступ не є слушними, оскільки умисел на вбивство у нього виник у короткий проміжок часу та не мав перед його реалізацією попередньої підготовки.

Окрім цього, слід підкреслити, що вбивство ОСОБА_2 фактично було не закінчено, з причин, що не залежали від волі ОСОБА_1 , він не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки його дії були припинені іншими військовослужбовцями, які забрали у нього ніж.

Крім того, обвинувачений використав по суті єдиний максимально доступний та швидкий спосіб спричинення смерті ОСОБА_2 , оскільки як пояснили вищевказані свідки, зброя наявна у бліндажі була розряджена, а застосування гранати безумовно призвело б до смерті всіх хто там знаходився, зокрема і самого ОСОБА_1

Той факт, що обвинувачений та потерпілий є друзями також жодним чином не спростовує наявності умислу у ОСОБА_1 саме на вбивство, оскільки як вказано вище, фактичні обставини справи та його бойовий досвід вказують, що заподіяні удари здійснювались виключно з метою завдання смерті ОСОБА_2 ..

Більш того, слід зазначити, що згідно висновку амбулаторної комплексної судової комісійної психолого - психіатричної експертизи, обвинувачений є психічно здоровим, у період часу, який відповідає інкримінованому правопорушенню, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час хронічними психічними захворюваннями не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, який відповідає інкримінованому правопорушенню, ОСОБА_1 у стані будь-якого тимчасового розладу душевної діяльності не знаходився; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. В період часу, який відповідає інкримінованому правопорушенню, ОСОБА_1 перебував у стані простого алкогольного сп`яніння (амнестична форма) та не перебував у стані вираженого емоційного напруження стресу, фрустрації та т.п., яке б істотним чином вплинуло на його поведінку. ОСОБА_1 на хронічний алкоголізм не страждає. У ОСОБА_1 відсутні будь-які виражені індивідуальні характеристики, які суттєвим чином впливають на його поведінку, в тому числі у досліджуваній ситуації. Індивідуально-психологічні характеристики ОСОБА_1 не надали суттєвого впливу на його поведінку в указаний період часу. ОСОБА_1 у період часу, який відповідає інкримінованому правопорушенню, не знаходився в стані фізіологічного афекту.

Таким чином, жодних обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не бажав смерті ОСОБА_2 матеріали провадженні не містять, доводи захисника про зворотнє є безпідставними.

При цьому, той факт, що обвинувачений добровільно відшкодував завдану злочином шкоду також не спростовує умислу на вбивство, оскільки фактично свідчить про щире каяття та висловлення жалю з приводу вчинених протиправних дій, що було враховано судом в повному обсязі при призначенні покарання, яке є мінімальним санкції ч. 1 ст. 115 КК України.

Крім того, не є слушними і твердження апелянта про те, що досліджена поведінка обвинуваченого є наслідком тривалої участі у бойових діях, оскільки вони спростовуються змістом вищенаведеної експертизи, зокрема у нього відсутні виражені індивідуальні характеристики, які суттєвим чином впливають на його поведінку, в тому числі і в досліджуваній ситуації.

Також слід зазначити, що суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про повторне проведення психолого - психіатричної експертизи, оскільки на всі викладені захистом питання вже була отримана вичерпна відповідь.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_1 незакінченого замаху на вбивство, підстав для перекваліфікації його дій не вбачається.

При цьому, обговорюючи доводи захисника щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст. ст. 122, 128 КК України, колегія суддів зазначає, що згідно висновків експертиз, наявні у ОСОБА_2 тілесні ушкодження є тяжкими та легкими, а фактичні обставини справи, у сукупності з дослідженими судом доказами, як зазначено вище, свідчать про те, що ОСОБА_1 діяв з умислом на вбивство, що вказує на безпідставність кваліфікації його дій за вищевказаними нормами кримінального закону.

Вирішуючи питання щодо допущених на думку захисту процесуальних порушень, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з метою повної та всебічної перевірки доводів скарги, з Димитровського міського суду витребувано інформацію з автоматизованої системи документообігу суду щодо здійснених суддями ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 операцій за 10 та 13 травня 2019 року, з зазначенням точного часу їх вчинення.

Як встановлено з матеріалів провадження, вказаний склад суду вийшов в нарадчу кімнату для ухвалення вироку відносно ОСОБА_1 10 травня 2019 року о 14:00, та повернувся для проголошення вироку 13 травня 20196 року о 13:45.

З аналізу досліджених документів вбачається, що в зазначений період часу жодних дій чи процесуальних рішень вказаним складом суду не приймалось. Всі призначені справи були відкладені, в зв`язку з перебуванням у нарадчій кімнаті.

Таким чином, доводи захисника щодо порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати є надуманими.

Обговорюючи доводи щодо порушення стороною обвинувачення вимог ч. 6 ст. 352 КПК України, колегія суддів зазначає, що пояснення свідків, обвинуваченого та потерпілого є ідентичними та повністю узгоджуються, а отже навідні питання прокурора жодним чином не вплинули та не могли вплинути на дійсність повідомлених ними обставин.

Що стосується невручення копії вироку, то згідно матеріалів провадження обвинувачений отримав його у день проголошення, а на реалізацію захисником його прав, цей факт жодним чином не вплинув, та не міг вплинути.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не допустив жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про які зазначає захист.

Отже, перевіривши вирок відносно ОСОБА_1 , в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що він є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

У Х В А Л И Л А:

Вирок Димитровського міського суду Донецької області від 13 травня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді