Справа № 206/5953/19
1-в/206/447/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря с/з ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро письмову заяву Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6
особи, стосовно якої
розглядається клопотання ОСОБА_4
законного представника
особи стосовно якої розглядається
клопотання ОСОБА_7
лікаря-психіатра ОСОБА_3
про зміну примусових заходів медичного характеру,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2018 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла письмова заява Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення письмової заяви.
Представник заявника лікар-психіатр ОСОБА_3 в судовому засіданні просив задовольнити письмову заяву з тих підстав, що стан ОСОБА_4 задовольний. Разом з тим зазначив, що на протязі всього життя у ОСОБА_4 були спалахи агресії та скоріше за все будуть нові спалахи агресії. З липня цього року останній перебуває у режимі зі звичайним наглядом, протягом двох останніх місяців нападів не реєструється. Однак соціальна реабілітація дуже ускладнена, тим що ОСОБА_4 буде розуміти що його не сприймають оточуюючи, через практичну відстуність мови, яку відновити практично не можливо. Окрім того, зазначив, що ОСОБА_4 має діагноз розумової відсталості, у вказаного діагнозу не має такого поняття, як "ремісія".
Особи, стосовно якої розглядається клопотання ОСОБА_4 просив задовольнити письмову заяву, подану відносно нього.
Законний представник особи стосовно якої розглядається клопотання ОСОБА_7 просила задовольнити письмову заяву про зміну примусових заходів медичного характеру відносно її сина ОСОБА_4 .
Захиник-адвокат ОСОБА_6 вважав за можливе задовольнити письмову заяву лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зміну примусових заходів.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступного.
Статтею 19 Закону України "Про психіатричну допомогу"передбачено, що продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу, який надає особі таку психіатричну допомогу на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів.
Згідно із ст. 17 Закону України "Про психіатричну допомогу", перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.
Згідно ч. 3 ст. 514 КПК України, розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому ст. 95 КК України та ст. 512 цього Кодексу порядку. До письмової заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Відповідно до положень ч.ч. 3, 5ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», зміна припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів. Питання про зміну застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.
Зокрема, за змістом ст. 95 КК України та ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу", а також відповідно до пункту 19постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 03 червня 2005 року "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування", зміна примусового заходу медичного характеру може бути застосована лише для його пом`якшення у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи чи для скорочення строку перебування у психіатричному закладі.
Судом встановлено, що ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30.05.2018 до ОСОБА_4 були застосовані примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з посиленим наглядом (а.п.6-7).
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2019, ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом було змінено на госпіталізацію до психіатричного закладу зі звичайним наглядом, строком до 6 (шести) місяців (а.п. 8).
В письмовій заяві та висновку комісії лікарів-психіатрів № 154 від 24.10.2019 стосовно висновку комісії лікарів-психіатрів хворого ОСОБА_4 вказано, що внаслідок проведеного комплексного лікування в психічному стані останнього відмічається стабільне покращення. Емоційно-вольове порушення нівелюється, в поведінці набув упорядкованості. З оточуючими підтримує рівні стосунки. В конфліктних ситуаціях помічений не був, агресивних дій не виявляв. Сформоване поверхневе порозуміння протиправності скоєного, необхідності подальшого лікування у відділені зі звичайним наглядом. На даний час ОСОБА_4 за своїм психічним станом особливої небезпеки для себе та оточуючих не зумовлює. Подальшого застосування примусових заходів медичного характеру в умовах закладу зі звичайним наглядом не потребує. Враховуючи вищевикладене комісія дійшла висновку про рекомендацію щодо зміни примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації у відділенні зі звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
З показів лікаря-психіатра ОСОБА_3 вбачається, що стан ОСОБА_4 на данний час є задовільним, однак ОСОБА_4 на протязі всього життя страждає на спалахи агресії та скоріше за все будуть нові спалахи агресії. Соціальна реабілітація ОСОБА_4 буде для нього ускладнена, оскільки не сприйняття оточуюючими останнього через практичну відстуність мови, яку відновити практично не можливо. ОСОБА_4 має діагноз розумової відсталості, у вказаного діагнозу не має такого поняття, як "ремісія".
З огляду на викладене, з урахуванням показів лікаря-психіатра ОСОБА_3 та психічного захворювання на яке страждає ОСОБА_4 , судом встановлено, що останній потребує постійного лікування та прийняття лікарських препаратів, а також судом враховано обставину можливого погіршення психічного стану хворого ОСОБА_4 , яке може виражатись у спалах агресії, а вказаний стан може бути викликаний рядом обставин, одниєю з яких є не сприйняття оточуюючими останнього через практичну відстуність мови, яку відновити практично не можливо.
З огляду на наведене, висновок комісії лікарів - психіатрів № 154 від 24.10.2019 в сукупності із іншими доказами є непереконливим, а зроблений в ньому висновок щодо стабілізації психічного стану, з врахуванням аналізу та оцінки всіх зібраних по справі доказів, є суперечливими в тому числі по відношенню до раніше зроблених висновків, оскільки стан ремісії це тимчасова стабілізації хворого, яка у випадку порушення умов амбулаторного лікування може стати наслідком погіршення стану та рецидиву хвороби. Крім цього, за змістом ст.95 КК України, ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 04.04.2000 року та відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» зміна примусового заходу медичного характеру може полягати лише в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи (наприклад, у переведенні її з психіатричного закладу з посиленим наглядом до закладу зі звичайним наглядом) чи у скороченні строку перебування у психіатричному закладі.
Отже, вирішуючи питання про зміну примусових заходів медичного характеру на примусове амбулаторне лікування, саме на суд покладено обов`язок запобігти вчиненню зазначеною особою нових суспільно-небезпечних діянь.
Таким чином, враховуючи значну підвищену суспільну небезпеки вчиненого діяння останнім, виходячи з вимог ст.92 КК України, щодо обов`язкового лікування особи з метою запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь, діагноза ОСОБА_4 , пояснень наданих лікарем-психіатром ОСОБА_3 , який в судовому засіданні зазначив, що психічний стан останнього, потребує постійного лікування особи, яке повинне бути зумовлене систематичним прийомом ліків та стороннього нагляду над хворим, суд вважає, що законних підстав для задоволення заяви на даний час не має.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що письмова заява Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про зміну примусових заходів медичного характеру, не підлягає задоволенню.
Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 372, ч.2 ст. 376, 503, 512-514, КПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні письмової заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради лікаря-психіатра ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про зміну примусових заходів медичного характеру - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом 7 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1