Ухвала
іменем України
16 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 755/12220/18

провадження № 51-2154 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 5 статті 27, частиною 2 статті 393 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.
Наказом Головного управління національної поліції у м. Києві №583 о/с від 15 червня 2018 року ОСОБА_4 був призначений на посаду поліцейського логістики відділу № 1 Дніпровського управління поліції. На займаній посаді до службових обов`язків ОСОБА_4 входить здійснення конвоювання затриманих і взятих під варту осіб.
У не встановлені досудовим слідством час, місці та за невстановлених обставин у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на пособництво (усунення перешкод, які сприяли вчиненню злочину іншим співучасником) втечі з-під варти ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 190, частиною 4 статті 190 КК, до якого Дніпровським районним судом м. Києва застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З метою реалізації свого злочинного умислу 23 червня 2018 року приблизно об 11:00 ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , будучи обізнаним про відсутність необхідності в конвоюванні останнього, здійснив його конвоювання на службовому автомобілі «ГАЗ-3302» (д.н.з. НОМЕР_1 ) до приміщення Дніпровського районного суду м. Києва (вул. Івана Сергієнка, 3).
Цього ж дня приблизно о 14:00, перебуваючи в конвойному приміщенні вказаного суду, ОСОБА_4 вивів із цього приміщення ОСОБА_6 , зняв з нього кайданки, та приблизно о 14:30 вони разом, завчасно викликавши таксі, попрямували до ресторану «Шервуд» на вул. Курнатовського, 1а у м. Києві, а потім до приміщення сауни СК «Редакс» у пров. Будівельників, 2/8 у м. Києві. Приблизно о 17:45 ОСОБА_6 без перешкод залишив приміщення сауни, попрямувавши в невідомому напрямку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_4 змінено. Призначено ОСОБА_4 покарання за частиною 5 статті 27, частиною 2 статті 393 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
В решті вирок районного судузалишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2019 року касаційну скаргу захисника було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
12 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга захисника, в якій він, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу апеляційного суду щодо його підзахисного в частині призначеного покарання та вважати ОСОБА_4 засудженим за частиною 5 статті 27, частиною 2 статті 393 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років та на підставі статті 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, з покладанням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 76 КК.

Обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції хоча і врахував всі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, в тому числі наявність у нього такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, однак, на його думку, дійшов помилкового висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Зазначає, що в ОСОБА_4 наявні дві пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, вказує, що засуджений одразу вжив заходів, спрямованих на ліквідацію злочинних наслідків діяння, та фактично ці наслідки було ліквідовано менше ніж за десять годин з моменту вчинення правопорушення. Тому захисник вважає, що такі дії засудженого свідчать про відсутність у нього наміру вчиняти злочини в майбутньому.
Також вказує, що ОСОБА_4 вчинив злочин вперше, характеризується позитивно, щиро розкаявся та самостійно вжив заходів на відновлення порушеного режиму законності, має на утриманні неповнолітню дитину, а тому, на думку захисника, достатнім покаранням засудженому буде таке, яке не пов`язане з позбавленням волі, а саме із застосуванням положень статті 75 КК.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Захисник у своїй касаційній скарзі не оспорює та не заперечує проти пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 27, частиною 2 статті 393 КК, та кваліфікацію його дій.
Доводи в касаційній скарзі захисника щодо необхідності звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з частиною 1 статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, урахував, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, дані про його особу, який не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, його майновий стан, стан здоров`я, соціальні зв`язки, характеристики з місця роботи та за місцем проживання, пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Крім того, місцевий суд, оцінюючи доводи як сторони обвинувачення, так і захисту щодо наявності такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, дійшов висновку, що ця обставина не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Також при призначенні засудженому покарання районний суд зважив на суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 злочину, яка полягає у підриві авторитету правоохоронних органів у суспільстві, і на можливі передбачувані наслідки втечі з-під варти особи, обвинуваченої в особливо тяжкому злочині, раніше судимої за умисні злочини.
При цьому суд першої інстанції, враховуючи характер вчиненого ОСОБА_4 злочину, не вбачав підстав для звільнення його від покарання з випробуванням.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вказаний вирок, урахував вимоги статті 69 ККта зважив на ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, зокрема, те що підозрюваного ОСОБА_6 було затримано приблизно через 10 годин після втечі, а також особу засудженого, який повністю визнав свою вину, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, за час проведення досудового слідства багаторазово жалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, раніше не судимий, як за місцем проживання, так і за місцем служби характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки. Також апеляційний суд зважив на дані про особу засудженого, який має на утриманні малолітню дитину та дружину, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Ці обставини суд апеляційної інстанції вважав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому суд, врахувавши дві пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дійшов висновку про пом`якшення призначеного засудженому покарання та призначив ОСОБА_4 покарання із застосуванням статті 69 КК за вчинення ним злочину, передбаченого частиною 5 статті 27, частиною 2 статті 393 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої йому статті КК.
Такий висновок апеляційного суду щодо призначеного засудженому покарання у колегії суддів сумнівів не викликає, оскільки захисник у касаційній скарзі, ставлячи вимогу про застосування до його підзахисного положень статті 75 КК, покликається на ті самі обставини, які вже було враховано судом апеляційної інстанції та стали підставою для пом`якшення засудженому покарання. До того ж врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
Крім того, з мотивувальної частини касаційної скарги вбачається, що захисник наводить доводи та вказує на підстави звільнення особи від призначеного покарання, однак у прохальній її частині просить погіршити становище засудженого, призначивши йому покарання більш суворіше, ніж призначив суд апеляційної інстанції, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років.
При цьому захисник не звернув уваги, що відповідно до положень статті 437 КПК погіршення правового становища засудженого допускається лише за касаційною скаргою прокурора чи потерпілого.
Отже, доводи в мотивувальній частині касаційної скарги та зміст прохальної частини цієї скарги не узгоджуються між собою та вимогами статті 437 КПК.

Водночас переконливих доводів, які б спростовували висновок апеляційного суду в частині призначеного покарання, а також свідчили б про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, захисник у касаційній скарзі не навів.
Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КК.
Таким чином, з касаційної скарги захисника та наданих до неї судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3