Справа № 152/588/19
В И Р О К
іменем України

07 червня 2019 року м. Шаргород

Справа №152/588/19

Провадження №1-кп/152/66/19

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 26.04.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пилипи-Олександрівські Віньковецького району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого 22.12.2004 року Апеляційним судом Хмельницької області за п.п.7, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.296, ч.1 ст.122, ст.395 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років, судимість у передбаченому законом порядку не погашена та не знята,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 17.04.2019 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:
прокурора Шаргородського відділу
Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

іншого учасника судового
провадження:
представника персоналу органу
пробації ОСОБА_6 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 16.04.2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшовши до будинку, в якому проживає однією сім`єю із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і який знаходиться в АДРЕСА_1 , зайшовши у ванну кімнату і знайшовши в ній ОСОБА_5 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень останній, схопив ОСОБА_5 руками за верхній одяг, та утримуючи її силоміць, наніс своєю головою два удари по обличчю потерпілої, від яких остання впала на підлогу. Після того, як ОСОБА_5 впала на підлогу та лежала, обвинувачений ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс декілька ударів кулаками по тілу потерпілої.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у виді: синців на нижній повіці лівого ока та ділянці лівої лопатки, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження виникли від не менше як двох дій твердим тупим предметом (предметами).
Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

За приписами ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Виходячи із вимог ст.ст.2, 9 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, при цьому, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд дослідив, проаналізував всі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч.2 ст.17 КПК України.

Так, під час судового розгляду кримінального провадження були допитані обвинувачений, потерпіла, свідок сторони обвинувачення, досліджені документи, зібрані стороною обвинувачення. Стороною захисту клопотання про допит свідків чи дослідження доказів не заявлялися, при цьому вказаного права сторона захисту позбавлена судом не була.

Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе у вчиненні злочину визнав частково, не заперечував факту заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_5 .

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює кваліфікацію його дій, яка викладена в обвинувальному акті, розкаюється у вчиненому, просить вибачення у потерпілої, запевняє суд, що не вчинятиме злочинів у майбутньому.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 16.04.2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин він повернувся додому із роботи, перебував у стані алкогольного сп`яніння, між ним та потерпілою виникла сварка. Подібні сварки у нього з потерпілою виникають часто. В ході сварки потерпіла ОСОБА_5 вдарила його по голові, тому він схопив її руками за одяг і вдарив двічі своєю головою в обличчя, після чого відпустив. Не пам`ятає, щоб ОСОБА_5 падала і він наносив їй удари по тілу. Вважає, що такої обставини не було, або ж він погано пам`ятає події через перебування у стані алкогольного сп`яніння та удар по голові від ОСОБА_5 , який остання нанесла йому стільцем.

Крім часткового признання ОСОБА_3 вини, його винуватість у вчиненні злочину підтверджується наступними доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_5 , яка суду показала, що протягом приблизно тридцяти трьох років проживає із ОСОБА_3 . З 2002 року вона та ОСОБА_3 розлучені, але продовжують проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в с. Калитинка Шаргородського району у належному їй будинку по АДРЕСА_1 . Вона є особою із ІІ групою інвалідності, не працює. ОСОБА_3 не має постійного місця роботи, але наймається на тимчасові заробітки, часто повертається додому із роботи, будучи в стані алкогольного сп`яніння. 16.04.2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_3 повернувся додому у стані алкогольного сп`яніння. Вона поставила перед ним на стіл обід, але ОСОБА_3 був незадоволений і почав кричати на неї. Потім вона пішла у ванну кімнату за цигарками для ОСОБА_3 . Коли вона брала цигарки і знаходилася у ванній, туди зайшов ОСОБА_3 , взяв руками її за верхній одяг, силоміць утримував і двічі своєю головою вдарив по обличчю: по лобі і в область ока. Після нанесення ударів він відпустив її одяг і вона не змогла втриматися на ногах, так як у неї пошкоджена нога, і впала. Коли вона лежала на підлозі, то ОСОБА_3 кулаком наніс їй ще приблизно 2 удари по тілу. Під час нанесення їй ударів вона кричала, кликала на допомогу. Зі своєї кімнати на її крики прибіг син ОСОБА_7 і почав відтягувати обвинуваченого від неї, намагався потягнути з ванної у іншу кімнату. Після цього вона розізлилася і вдарила ОСОБА_3 по голові і вибігла з будинку та викликала поліцію. На теперішній час вона не має до ОСОБА_3 матеріальних чи моральних претензій, вважає, що йому слід призначити не суворе покарання, зокрема, у виді штрафу;

- показаннями свідка ОСОБА_7 , який суду показав, що проживає в АДРЕСА_1 , спільно із матір`ю ОСОБА_5 та батьком ОСОБА_3 . Він майже завжди знаходиться вдома, так як його матір є особою з інвалідністю, погано пересувається, тому він допомагає їй по господарству, доглядає за нею. 16.04.2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин він перебував у будинку, в своїй кімнаті, коли почув крик матері про допомогу. Вийшовши із кімнати, він побіг до ванної кімнати, де побачив, що матір ОСОБА_5 лежала на підлозі, а батько ОСОБА_3 двічі ударив її кулаком по тілу. Після цього він намагався відтягнути батька від матері, щоб відвести у іншу кімнату та положити спати, оскільки останній був у стані сильного сп`яніння. Коли він відвів батька у спальню, то матір залишалася у ванній кімнаті, викликала поліцію та повідомила його сестрі про події, яка і відвезла матір у лікарню для надання медичної допомоги.

Також, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підтверджується наступними письмовими доказами:

- даними, що містяться у витягу з ЄРДР про внесення повідомлення ОСОБА_5 від 16.04.2019 року про вчинення щодо неї злочину ОСОБА_3 (а.с.42);

- даними, що містяться в рапорті чергового Шаргородського ВП від 16.04.2019 року про надходження заяви від ОСОБА_5 про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 (а.с.43-44);

- заявою потерпілої ОСОБА_5 від 16.04.2019 року про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 16.04.2019 року та про притягнення його до кримінальної відповідальності (а.с.45);

- заявою потерпілої ОСОБА_5 від 24.04.2019 року про надання добровільної згоди на проведення слідчого експерименту у належному їй будинку по АДРЕСА_1 (а.с.58);

- даними, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 24.04.2019 року з участю потерпілої ОСОБА_5 , з яких вбачається, що потерпіла показала та пояснила, яким чином ОСОБА_3 наніс їй удари, зокрема, перебуваючи у ванній кімнаті повідомила, що ОСОБА_3 у ванній схопив її руками за верхній одяг та утримував і в цей час двічі вдарив своєю головою у обличчя по лобі та в ліве око, після чого відпустив одяг і вона впала. Лежачи на підлозі, вона отримала множинні удари кулаками по тулубу від ОСОБА_3 (а.с.59-60);

- висновком експерта за №20 від 24.04.2019 року (а.с.46-48), з якого вбачається, що у ОСОБА_5 мали місце тілесні ушкодження у вигляді синців на нижній повіці лівого ока та в ділянці лівої лопатки. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії твердого тупого предмета (предметів), можливо, 16.04.2019 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виходячи із описаних тілесних ушкоджень ОСОБА_5 було спричинено не менше 2-х дій твердим тупим предметом (предметами).

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
В п.65 рішення Європейського суду з прав людини від 06.09.2005 року (остаточне 06.12.2005 року) у справі «Салов проти України» зазначено, що «Поняття «обвинувачення» має «автономне» значення; його слід розуміти в значенні Конвенції, а не лише в контексті його визначення в національному праві. Таким чином, його можна визначити як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин…».

Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п.51 рішення у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, «поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» … п.53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» …, п.53, рішення від 21 лютого 1984 року)».
Виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та практики ЄСПЛ, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами сторони кримінального провадження не заперечували.

Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, свідка, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, а саме: 16.04.2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшовши до будинку, в якому проживає однією сім`єю із ОСОБА_5 у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу і який знаходиться в АДРЕСА_1 , зайшовши у ванну кімнату і знайшовши в ній ОСОБА_5 , на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень останній, схопив ОСОБА_5 руками за верхній одяг, та утримуючи її силоміць, наніс своєю головою два удари по обличчю потерпілої, від яких остання впала на підлогу. Після того, як ОСОБА_5 впала на підлогу та лежала, обвинувачений ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень, наніс декілька ударів кулаками по тілу потерпілої.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпіла ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у виді: синців на нижній повіці лівого ока та ділянці лівої лопатки, що відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження виникли від не менше як двох дій твердим тупим предметом (предметами).
Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є зазначені вище показання самого обвинуваченого, який частково визнав вину, показання потерпілої, допитаного свідка сторони обвинувачення, досліджені судом документи.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування за ч.1 ст.125 КК України суд вважає вірною, а також вважає, що він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.1 ст.125 КК України.

Суд констатує той факт, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто в умисному легкому тілесному ушкодженні, тому у суду є достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_3 за ч.1 ст.125 КК України, в силу вимог ч.3 ст.373 КПК України, якою передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти життя та здоров`я особи потерпілої ОСОБА_5 , яка є особою з ІІ групою інвалідності (а.с.32-33), тоді як однією із основних засад, передбачених ст.3 Конституції України, є право людини на життя, на недоторканість; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.125 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

Відповідно до обвинувального акту від 26.04.2019 року, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , зазначено щире каяття.

ОСОБА_3 під час судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково, надав показання щодо вчинення ним злочину, проте, на переконання суду, без належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, під впливом повно з`ясованих судом обставин, дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення, які викривають його у вчиненні злочину, є чіткими, вагомими, узгодженими між собою, достатніми для висновку про його винуватість і не спростованими обвинуваченим у ході судового розгляду.

На переконання суду, ОСОБА_3 не усвідомив своєї протиправної поведінки та суспільної небезпечності вчиненого ним злочину.

Таким чином, часткове визнання винуватості ОСОБА_3 суд не враховує як щире каяття обвинуваченого, тобто як пом`якшуючу покарання обставину.

Отже, судом не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Також, при призначенні покарання суд враховує такі обтяжуючі обставини, як рецидив злочинів, відповідно до п.1 ч.1 ст.67 КК України, оскільки, відповідно до ст.34 КК України, рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин, тоді як судимість ОСОБА_3 за вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 22.12.2004 року, яким останній був засуджений за п.п.7, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.296, ч.1 ст.122, ст.395 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років (а.с.53-55, 51-52), не погашена і не знята в передбаченому законодавством порядку, а також вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, відповідно до п.13 ст.67 КК України.

Крім того, обставиною, яка, відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає вчинення злочину щодо особи з інвалідністю.
Обтяжуюча обставина вчинення злочину щодо особи з інвалідністю (п.6 ч.1 ст.67 КК України) відсутня у обвинувальному акті.
Разом з тим, частиною 2 ст.67 КК України встановлено, що суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених, в тому числі, у пункті 6, такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.
З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в абз.2 п.6 постанови №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суд, відповідно до вимог ч.2 ст.67 КК України, установивши наявність зазначених, зокрема у пункті 6 ч.1 цієї статті обтяжуючих обставин, зобов`язаний навести їх у вироку та врахувати при призначенні покарання.
ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.50).

За місцем проживання в с. Калитинка Шаргородського району Калитинською сільською радою ОСОБА_3 характеризується негативно, як особа, що вживає спиртні напої, вчиняє насильство у сім`ї, щодо якої надходять численні скарги на поведінку від дружини (а.с.56).

З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 03.06.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, судимість не погашена; після звільнення з місць позбавлення волі у 2017 році не працює, утримується за рахунок тимчасових заробітків; протягом останнього року притягувався до адміністративної відповідальності за ст.ст.173-2, 185, 176 КУпАП; негативно охарактеризований за місцем проживання; не має мотивації до змін, не висловлює планів на майбутнє (а.с.27-29).

Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення дуже високий, ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як дуже високий (а.с.28).

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе в умовах, пов`язаних з ізоляцією його від суспільства, а якщо суд дійде висновку про призначення покарання у виді позбавлення або обмеження волі без реального відбування покарання, з випробуванням та іспитовим строком, в силу вимог ст.75 КК України, і з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України (а.с.27-29).

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Абзацом 17 ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Досудова доповідь оголошена головуючим суддею у судовому засіданні.

Представник органу пробації прибув у судове засідання.

Прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 висловили зауваження щодо досудової доповіді відносно ОСОБА_3 в частині призначення покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства, або з випробуванням та іспитовим строком, зсилаючись на те, що ч.1 ст.125 КК України не передбачено покарання, що пов`язане із ізоляцією обвинуваченого від суспільства.

Потерпіла ОСОБА_5 не має зауважень щодо досудової доповіді.

У зв`язку із наведеним суд частково приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, приймає до відома інформацію, що характеризує особу останнього, щодо відсутності намірів і готовності до змін способу свого життя, працевлаштування.

Разом з тим, суд не приймає до відома висновок органу пробації про те, ОСОБА_3 слід призначити покарання у виді ізоляції від суспільства або з випробуванням та іспитовим строком і з покладенням обов`язків, встановлених ст.76 КК України, оскільки серед альтернативних покарань, що зазначені в ч.1 ст.125 КК України, не передбачено покарання, пов`язаного із ізоляцією від суспільства.

З урахуванням наведених вище обставин суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу або громадських робіт, або виправних робіт.

Суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_3 покарання у виді штрафу, як просила у судових дебатах потерпіла ОСОБА_5 , так як вважає, що таке покарання не є достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 , виходячи з наступного.

Так, суд констатує відсутність у обвинуваченого щирого каяття у скоєному злочині та той факт, що покарання у виді штрафу, яке передбачене в санкції ч.1 ст.125 КК України, є надто м`яким, з врахуванням обставин вчинення ОСОБА_3 злочину 16.04.2019 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що суперечка між обвинуваченим та потерпілою не потребувала вчинення активних умисних дій, що полягали у нанесенні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження. Дії обвинуваченого, що полягали у заподіянні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, не співмірні з обставинами та обстановкою виниклого між ними 16.04.2019 року конфлікту.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст.8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.125 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за якою засудити його до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1