Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/2/19 Головуючий у І - інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 126 КК України Доповідач у ІІ - інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2019 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

із секретарем ОСОБА_6 ,

за участю прокурорів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

захисників адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_11 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2018 року.

Цим вироком:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця громадянина України, із вищою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 680 грн.

Стягнуто із ОСОБА_14 на користь потерпілого ОСОБА_9 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

ВСТАНОВИВ:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_14 визнаний винуватим та засуджений за умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, тобто за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України за наступних обставин.

Так, 04.11.2017 року, близько 9 год., ОСОБА_9 разом із ОСОБА_15 прийшли до будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_13 , оскільки вважали, що останній вночі цього дня порізав шини на їх власному автомобілі. В цей час до ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , які стояли біля входу у двір будинку, вийшов ОСОБА_13 і без будь-яких пояснень, маючи умисел на завдання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, кулаком руки наніс один удар ОСОБА_9 в область грудної клітини, чим завдав останньому фізичного болю без спричинення тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_11 просив скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження стосовно обвинуваченого закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, мотивуючи тим, що жоден із доказів, на які посилається у вироку суд першої інстанції, не доводить вини ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення та не дає можливості зробити висновки до яких дійшов суд. Судом першої інстанції надано лише оцінку деяким поясненням потерпілого, при цьому не надано оцінку іншим поясненням вказаної особи, зокрема відповідям на запитання сторони захисту. Так, потерпілий не зміг пояснити про причини та обставини знімання на телефон приватного домоволодіння ОСОБА_13 та осіб, які проживають у домоволодінні. Так само не зміг чітко пояснити якою саме рукою йому було нанесено удар. На запитання сторони захисту потерпілий не зміг пояснити про характер та прояви фізичного болю, який він відчував після нанесеного удару. Окрім того, суд посилається як на доказ вини ОСОБА_13 на покази свідка ОСОБА_15 , при цьому надаючи невірну оцінку показам даного свідка. Більш того, судом залишено поза увагою доводи сторони захисту про те, що вказаний свідок є цивільною дружиною потерпілого і є зацікавленою особою, а тому її покази не можна розцінювати як беззаперечне доведення вини обвинуваченого. Суд першої інстанції серед доказів, які доводять вину обвинуваченого ОСОБА_13 також вказує і на покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Проте, вказані свідки лише підтвердили ті обставини, які не заперечував і сам обвинувачений ОСОБА_13 , зокрема що стосується вимагання грошей за порізані шини. Інших обставин вказані свідки не підтверджували. Отже, вказані покази свідків не можуть бути прийняті як докази вини обвинуваченого. Серед інших доказів вини обвинуваченого, суд першої інстанції вказує на заяву ОСОБА_9 про вчинений злочин, при цьому не зрозуміло, яким чином вказана заява доводить вину обвинуваченого, судом належним чином не обґрунтовано належність вказаного доказу. Обставини викладене в заяві, лише були підставою для початку досудового розслідування та збирання відповідних доказів обвинувачення. Окрім того, серед доказів вини обвинуваченого ОСОБА_13 суд першої інстанції посилається на протоколи слідчих експериментів від 09.11.2017 року з фототаблицями до них, за участю потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_15 . Що стосується належності та допустимості доказів, суд безпідставно та необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про визнання недопустимим доказом відеофайлу відображений на ДВД диску, який згідно постанови слідчого від 10.11.2017 року визнано документом та долучено до кримінального провадження № 0012406. Враховуючи ту обставину, що відеофайли зафіксовані на вказаному ДВД диску (зі слів потерпілого запис проведено 04.11.2017 року, проте цей запис не містить дати, для підтвердження вказаних обставин), на думку сторони обвинувачення, є доказом вини обвинуваченого ОСОБА_13 . Проте, з запису чітко не можна встановити в який день відбувалася відображена на відео подія, не можна ідентифікувати всіх осіб, що були присутні під час запису (має місце лише голос невідомої особи за кадром). Більш того, з відео чітко вбачається, що особи, які проводили цей запис без дозволу власників приватного домоволодіння, тривалий час таємно знімають як самих власників та осіб, що проживають у домоволодінні, при цьому не попередивши про такі дії та не запитавши дозволу цих осіб, що є порушенням гарантованих Конституцією України прав на невтручання у приватне життя.

Заслухавши доповідача, захисників-адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_13 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, потерпілого ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_10 , які також заперечили проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_13 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 гл.28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.126 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Обвинувачений ОСОБА_13 в судових засіданнях суду першої інстанції та в судовому засіданні 14.01.2019 року апеляційної інстанції вину не визнав та пояснив, що вранці 04.11.2017 року його матір ОСОБА_16 повідомила йому, що за двором будинку АДРЕСА_1 , де він проживає разом з матір`ю, знаходяться невідомі особи та вимагають у неї грошові кошти. Одразу він вийшов до вказаних осіб за ворота будинку. Побачивши, що це раніше йому знайомі ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , він підійшов до останніх і вибив з рук ОСОБА_15 мобільний телефон, оскільки остання вела на нього відеозйомку, а це його обурило. Стверджував, що не наносив будь-кому тілесних ушкоджень або ударів. Зазначив, що більше по даному факту пояснень не має.
У судове засідання призначене апеляційним судом на 03.04.2019 року обвинувачений ОСОБА_13 не з`явився, надав заяву про припинення договору із захисником ОСОБА_11 (Том.2 а.с.2), та просив відкласти розгляд у зв`язку зі укладенням договору із іншим захисником. Заява була задоволена, судом оголошена перерва та призначено судове засідання на 24.04.2019 року в яке обвинувачений не з`явився про поважні причини неявки суд не повідомив. 24.04.2019 року у судовому засіданні було задоволено клопотання представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченому ОСОБА_13 було призначено безкоштовно, захисника-адвоката з числа адвокатів Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги в Кіровоградській області ОСОБА_12 та оголошена перерва для виклику обвинуваченого на 11 год. 08.05.2019 року. Проте в судове засідання обвинувачений не з`явився, звернувся із клопотанням про відкладення розгляду у зв`язку із медичним обстеженням та проведення хірургічної операції. Вказав, що підтверджуючі документи про хворобу надасть у наступному судовому засіданні. Судом було задоволено клопотання та оголошено перерву на 28.05.2019 року. 27.05.2019 року обвинувачений знову звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із продовженням лікування. Разом із тим підтверджуючих документів хвороби та перебування на лікуванні не надав. Судом було задоволено клопотання оголошено перерву та призначено судове засідання на 10.07.2019 року. У судове засідання 10.07.2019 року обвинувачений знову не з`явився про поважні причини неявки суд не повідомив. У зв`язку із перебуванням члена колегії судді ОСОБА_4 у плановій відпустці та подальшій плановій відпустці члена колегії судді ОСОБА_5 була оголошена перерва до 10 год. 03 вересня 2019 року.
В призначене судове засідання на 10 год. 03.09.2019 року обвинувачений ОСОБА_13 знову не з`явився, надав до суду клопотання електронною поштою в якому просив відкласти розгляд у зв`язку із хворобою. Підтверджуючі документи вказав, що надасть у наступному судовому засіданні.
Проте, враховуючи, що обвинувачений неодноразово не з`являвся у судове засідання апеляційної інстанції, підтверджуючих документів того, що хворів чи хворіє із лікувальних закладів жодного разу до суду не надав, колегія суддів вважає, що обвинувачений фактично не надав доказів поважності причин своєї неодноразової неявки у судові засідання апеляційної інстанції, а отже таким чином намагається умисно затягнути розгляд кримінального провадження та ухилитися від кримінальної відповідальності. А тому колегією суддів, заслухавши думку учасників процесу було винесено ухвалу про продовження розгляду кримінального провадження у відсутності обвинуваченого.
При цьому колегія суддів критично віднеслась до клопотань та заяв обвинуваченого, що він хворіє та надасть у наступне судове засідання документи підтверджуючі наявність хвороби та перебування на лікуванні, оскільки суд неодноразово оголошував перерви за клопотанням обвинуваченого, проте він не надав будь-яких підтверджуючих документів із лікарняних закладів які б підтверджували наявність у нього хвороби та перебування на лікуванні у лікарняних закладах, тобто доказів підтверджуючих поважність причин неявки у призначені судові засідання з 14 січня 2019 року по вересень 2019 року.

Незважаючи на не визнання вини у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, вина ОСОБА_13 повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами і, зокрема:

-показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанцій, що в 04.11.2017 року, о 5 год., він та його співмешканка ОСОБА_15 , перебуваючи за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 , виявили, що на колесах їх автомобіля були порізані шини. Оскільки раніше вони орендували будинок у матері обвинуваченого ОСОБА_16 та при виїзді з даного будинку він випадково забрав табуретку, яка належала ОСОБА_13 , з приводу чого між ним та ОСОБА_13 виник конфлікт, то він одразу вирішив, що саме останній порізав йому шини на автомобілі. Зранку цього дня він та ОСОБА_15 прийшли до місця проживання ОСОБА_13 на АДРЕСА_1 щоб розібратись у ситуації що склалась, однак їм ніхто не відчинив. У зв`язку з цим вони постукали у вікно будинку, де проживає матір ОСОБА_13 , оскільки у них спільний двір. Через деякий час до них на вулицю вийшла матір обвинуваченого, а потім і сам ОСОБА_13 , який одразу підійшов до нього і без будь-якого пояснення вдарив його кулаком в грудну клітину, завдавши йому фізичного болю. З моменту їх приходу до місця проживання ОСОБА_13 всі події, що відбувались на вулиці Пляжевій в місті Кропивницькому, біля будинку № 81, від початку до кінця, знімались на телефон його співмешканкою ОСОБА_15
-показаннями свідка ОСОБА_15 , наданими у судовому засідані суду першої інстанції, яка показала, що в кінці жовтня 2017 року, о 5 год., точної дати не пам`ятає, вона та її співмешканець ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 , почули біля їх будинку якийсь шум. ОСОБА_18 виглянув у вікно і побачив чоловіка в чорному одязі. Коли вийшли на вулицю побачили, що на колесах їх автомобіля були порізані шини. Оскільки раніше вони орендували будинок у матері обвинуваченого ОСОБА_16 та при виїзді з даного будинку ОСОБА_18 випадково забрав табуретку, яка належала ОСОБА_13 , з приводу чого між ними та ОСОБА_13 виник конфлікт, то подумали, що саме останній порізав їм шини на автомобілі. У зв`язку з цим зранку вона та ОСОБА_18 прийшли до місця проживання ОСОБА_13 на АДРЕСА_1 щоб розібратись у ситуації яка склалась, однак їм ніхто не відчинив. У зв`язку з цим постукали у вікно будинку, де проживає матір ОСОБА_13 , оскільки у них спільний двір. Через деякий час до них на вулицю вийшла матір обвинуваченого, а потім і ОСОБА_13 , який одразу підійшов до ОСОБА_18 і без будь-якого пояснення вдарив останнього кулаком в грудну клітину. Після чого бігав по вулиці за ОСОБА_18 та говорив йому: «Давай розберемося по чоловічому». Після цього вони викликали працівників поліції. Вказувала, що факт побиття ОСОБА_18 зафіксувала на відео на свій телефон. Зйомку вела з моменту їх приходу до місця проживання ОСОБА_13
-показаннями свідка ОСОБА_17 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, з яка показала, що ОСОБА_13 є її племінником. Вона проживає з ОСОБА_13 та його матір`ю - її сестрою ОСОБА_16 в сусідніх будинках, які знаходяться в одному дворі за адресою: АДРЕСА_1 . Восени 2017 року, точної дати та часу вона не пам`ятає, ОСОБА_9 прийшов до них додому та попросив покликати ОСОБА_16 , яка одразу вийшла до нього. ОСОБА_9 разом із своєю співмешканкою ОСОБА_15 та ОСОБА_16 голосно розмовляли за воротами на вулиці. Під час їх розмови її поряд не було, але вона чула як ОСОБА_9 вимагав у її сестри ОСОБА_16 грошові кошти в сумі 3000 гривень, за що вона не знає. Про те, що їх розмову було зафіксовано на телефон, вона дізналася вже пізніше.
-показаннями свідка ОСОБА_16 , наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, яка показала, що проживає разом з сином ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 . Також в одному дворі з ними, але в окремому будинку, проживає її сестра ОСОБА_19 . На початку листопада 2017 року, точної дати та часу вона не пам`ятає, її покликала сестра та повідомила, що до неї хтось прийшов. Коли вийшла за ворота на вулицю, то побачила ОСОБА_9 разом з його співмешканкою ОСОБА_15 . ОСОБА_9 вимагав у неї грошові кошти у сумі 3000 гривень, пояснюючи це тим, що її син ОСОБА_13 щось зробив. Через те, що вона не могла зрозуміти причини претензій ОСОБА_9 до неї та погане самопочуття, пішла до будинку та покликала свого сина ОСОБА_13 . Перебуваючи у дворі чула як ОСОБА_9 розмовляв з її сином, але удари ніхто нікому не наносив. Вона не знала, що ОСОБА_15 записувала їхню розмову на телефон.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_13 , і на це також правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, підтверджується іншими зібраними у справі доказами і, зокрема:

- заявою ОСОБА_9 про вчинений злочин (а.с. 9 т.1);
- протоколом слідчого експерименту від 09.11.2017 року з фототаблицею до нього, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_9 показав, що 04.11.2017 року, близько 9 год., він та його співмешканка ОСОБА_15 прийшли до місця проживання ОСОБА_13 на АДРЕСА_1 , де останній без будь-якого приводу наніс йому кулаком правої руки один удар в грудну клітину (а.с. 14-15, т. 1);
- протоколом слідчого експерименту від 09.11.2017 року з фототаблицею до нього, під час проведення якого свідок ОСОБА_15 показала, що 04.11.2017 року, близько 9 год., вона та потерпілий ОСОБА_9 прийшли до місця проживання ОСОБА_13 на АДРЕСА_1 , де останній без будь-якої причини наніс кулаком правої руки один удар в грудну клітину ОСОБА_9 (а.с. 18-19, т.1);
- протоколом огляду предмету від 10.11.2017 року, в ході якого було оглянуто диск «DVD-R» на якому міститься відеозапис здійснений ОСОБА_15 під час подій зазначених в обвинуваченні, переглядом якого в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_9 разом з ОСОБА_15 прийшли до будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_13 . До них спочатку вийшла тітка ОСОБА_13 - ОСОБА_17 , а потім мати ОСОБА_13 - ОСОБА_16 , яким по черзі вони пояснили, що цього дня, о 5 год., ОСОБА_13 порізав шини на їх власному автомобілі. В подальшому (14 хвилина 30 секунд відеозапису) до ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , які стояли на вулиці біля входу у двір будинку, вийшов ОСОБА_13 і без будь-яких пояснень кулаком правої руки наніс один удар ОСОБА_9 в область тулубу (а.с. 24, т.1);
- висновком судово-медичної експертизи від 06.11.2017 року №1476, з якого вбачається, що потерпілий скаржився на біль в області грудної клітини від отримання удару, який йому наніс обвинувачений (а.с. 27, т. 1).

Оцінюючи викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за що його засуджено, колегія судів доходить висновку, що дані висновки ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у повному обсязі та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Дії обвинуваченого ОСОБА_13 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.126 КК України, а саме як умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

Доводи викладені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 стосовно того, що вирок суду є незаконним, не обґрунтованими і таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження є необґрунтованими та безпідставними.
На переконання колегії суддів судом першої інстанції розгляд кримінального провадження проведено повно, всебічно об`єктивної та неупереджено із дотриманням вимог кримінального процесуального та кримінального закону. Судом першої інстанції правильно встановлені на підставі досліджених у судовому засіданні доказів дійсні фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення.

Також доводи викладені в апеляційній скарзі захисником з приводу того, що зібрані докази по кримінальному провадженню які покладені в основу обвинувального вироку, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_9 свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , протокол слідчого експерименту від 09.11.2017 року з фото таблицями не підтверджують вину обвинуваченого та є недопустимими є необґрунтованими та безпідставними.
Так, вина обвинуваченого, і на це правильно послався у своєму вироку суд першої інстанції, повністю підтверджується вищевказаними зібраними по кримінальному провадженню доказами, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають дійсним фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення встановленим у судовому засіданні суду першої інстанції. При цьому колегія суддів враховує, що докази по справі зібрані із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, поршень при цьому не допущено. Судом першої інстанції зібраним доказам надано належну правову оцінку.
Тому, законні підстави для визнання вищевказаних зібраних доказів недопустимими відсутні.
Також необґрунтованими та безпідставними є доводи захисника викладені в апеляційній скарзі з приводу того, що відеозапис події здійснений на мобільний телефон ОСОБА_20 є недопустимим доказом, оскільки він здійснений всупереч ст.32 Конституції України. При цьому колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_15 здійснювала відеозапис під час подій зазначених в обвинуваченні на власний мобільний телефон від моменту приходу до будинку ОСОБА_13 і до завершення розмови з останнім, а тому зафіксовані на відеозапису події, пов`язані із завданням обвинуваченим потерпілому удару, були відзняті випадково, а сама зйомка моменту нанесення обвинуваченим удару носить ситуативний характер та на відеозаписі відсутня конфіденційна інформація, а тому доводи апеляційної скарги захисника стосовно визнання недопустимим доказом відео файлу відображеного на ДВД диску, який згідно постанови слідчого від 10.11.2017 року визнано документом та долучено до кримінального провадження № 0012406. При цьому суд першої інстанції правильно зазначив у вироку, що згідно положень ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфеденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Конституційний суд України в пункті 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року №5-зп (справа ОСОБА_21 ) зазначив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать відомості про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата та місце народження, майновий стан та інші персональні дані.) Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року (справа № 1?31/2011) подані будь-якою фізичною або юридичною особою речі або документи (фактичні дані) не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані з порушенням прав і основоположних свобод людини, закріплених в Конституції України, зокрема внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом, особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності. У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що фактичні дані про скоєння злочину чи підготовку до нього можуть бути одержані не тільки в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а й випадково зафіксовані фізичними особами, які здійснювали власні (приватні) фото-, кіно-, відео-, звукозаписи, або відеокамерами спостереження, розташованими як у приміщеннях, так і ззовні. При оцінюванні на предмет допустимості як доказів у кримінальній справі таких фактичних даних, що містять інформацію про скоєння злочину чи підготовку до нього, необхідно враховувати ініціативний або ситуативний (випадковий) характер дій фізичних або юридичних осіб, їх мету та цілеспрямованість при фіксуванні зазначених даних. А тому враховуючи викладене суд першої інстанції обґрунтовано врахував в якості доказу вини ОСОБА_13 відеозапис здійснений на мобільний телефон свідком ОСОБА_15 , який у сукупності з іншими зібраними по справі доказами підтверджує вину ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Крім того, безпідставними є доводи сторони захисту стосовно посилання у вироку, як на доказ вини ОСОБА_13 на показання свідка ОСОБА_15 та залишення поза увагою судом першої інстанції доводів сторони захисту про те, що вказаний свідок є цивільною дружиною потерпілого і є зацікавленою особою, тому її покази не можна розцінювати як беззаперечне доведення вини обвинуваченого, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження даний свідок була безпосереднім свідком вчинення злочину.

Більше того показання вказаного свідка повністю узгоджуються з іншими вищевказаними зібраними по кримінальному провадженню доказами. Підстави для визнання показань вказаного свідка недопустимим доказом відсутні.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу винного, який за місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий. Врахував відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин та обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді штрафу, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України.

Крім того на переконання колегії суддів суд правильно вирішив заявлений по справі цивільний позов та дотримуючись вимог ст.1167 ЦК України обґрунтовано стягнув із обвинуваченого на користь потерпілого 1000 грн. у відшкодування завданої злочином моральної шкоди.

Порушень вимог кримінального процесуального та кримінального закону які б стали підставою для скасування по суті правильного винесеного судом рішення колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції є законним, мотивованим та обґрунтованим, підстави для його скасування та закриття провадження стосовно ОСОБА_13 за п.3 ч.1 ст.284 КПК України відсутні, а тому апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_11 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 задоволенню не підлягає.

Разом із тим, клопотання потерпілого ОСОБА_9 подане під час апеляційного розгляду кримінального провадження про стягнення на його користь витрати на правову допомогу представника адвоката ОСОБА_10 під час розгляду кримінального провадження підлягає задоволенню оскільки дані витрати підтверджуються актом погодження розміру оплати за надання правової допомоги адвоката. (Том 2 а.с. 167).

Тому в частині вирішення судових витрат на правову допомогу представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 вирок підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_11 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26.04.2018 року стосовно ОСОБА_13 змінити у частині вирішення судових витрат на правову допомогу.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_9 судові витрати на правову допомогу представника - адвоката ОСОБА_10 у сумі 5000 грн.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5