Номер провадження: 11-сс/813/1185/19
Номер справи місцевого суду: 521/7378/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна адвоката - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.05.2019 року, якою було накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000810, внесеного до ЄРДР від 11.04.2016 року, за ознаками злочинів, передбачених за ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358, ст. 356 КК України,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , від 14.05.2019 року, було задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 та накладено арешт на об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) загальною площею 93,3 кв.м.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказану ухвалу представник власника майна адвокат ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою такою, що постановлена з істотним порушенням вимог КПК України, без повного, об`єктивного і всебічного розгляду всіх обставин справи.

У зв`язку з викладеним представник власника майна адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.05.2019 року, і постановити нову ухвалу, якою в задоволені заявленого слідчим клопотанні відмовити.

Позиції учасників судового розгляду.
В судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна адвокат - ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого про накладення арешту на майно в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання про поновлення строку, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання слідчого відповідає приписам норм кримінального процесуального закону. ( а.с.1-106)

Обґрунтовуючи задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя дійшов до переконання про те, що об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Остапа Вишні, буд. 1б (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) загальною площею 93,3 кв.м. є можливим предметом кримінального правопорушення, який зберіг на собі сліди злочину та підстав для відмови в задоволені клопотання не вбачає.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінальних правопорушень, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до висновку про те, що об`єкт нерухомого майна, з клопотанням про арешт якого звертався слідчий, може містити відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358, ст. 356 КК України, та може бути предметом злочину, а тому зазначені майно має значення речового доказу у кримінальному провадженні.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення зазначеного об`єкту нерухомого майна, до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим визначений процесуальний статус зазначеного у клопотанні об`єкту нерухомості, як речового доказу.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (задля забезпечення збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Положеннями ч.1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Накладаючи арешт на об`єкт нерухомості, слідчий суддя виходив з того, що зазначений об`єкт є об`єктом кримінально протиправних дій, в зв`язку з чим він обґрунтовано визнаний речовим доказом в кримінальному провадженні, а відтак для його збереження виникла необхідність в накладенні арешту.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні такого клопотання.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали було встановлено, що вирішуючи питання щодо арешту майна слідчий суддя в цілому дотримався вимог закону, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що існує сукупність правових підстав та розумних підозр вважати, що вищезазначений об`єкт нерухомості є предметом злочину, подальше проведення досудового слідства не виявляється за можливе без застосування тимчасового позбавлення права на заборону розпорядження зазначеним об`єктам нерухомості тобто арешту, як це передбачено ст. 170 КПК України.

Накладання арешту на вказане нерухоме майно саме в такий спосіб не несе негативних наслідків для їх власників, обмеження права власності на вказане майно, оскільки власник має можливість володіти вказаним майном та користуватись ним.

Згідно з оскарженою ухвалою слідчого судді обмеження, пов`язані з накладенням арешту на об`єкт нерухомості, полягають лише в забороні розпорядження вказаним майном, що на думку апеляційного суду, є розумним та співмірним завданням кримінального провадження.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на зазначений об`єкт нерухомості, є запобіжним заходом проти порушення прав та законних інтересів сторін кримінального провадження, оскільки у випадку його відчуження чи розпорядженням ним, можуть настати негативні наслідки.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження, на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням ст. 2 КПК України.

Відповідно до положень п.1) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси, від 14.05.2019 року, якою було накладено арешт на об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) загальною площею 93,3 кв.м., в межах кримінального провадження № 0000810, внесеного до ЄРДР від 11.04.2016 року, за ознаками злочинів, передбачених за ч.4 ст. 190, ч.4 ст. 358, ст. 356 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4