Єдиний унікальний номер 725/3570/19
Номер провадження 1-кп/725/156/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2019 року м. Чернівці
Першотравневий районний суд м. Чернівці у складі:

головуючої судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернівці кримінальне провадження за №0000505 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
Старший солдат ОСОБА_4 25.09.2017 року призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.09.2017 №91 ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу вказаної військової частини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та призначений на посаду стрільця-санітара 3 кулеметного відділення кулеметного взводу роти вогневої підтримки вказаної військової частини у військовому званні «старший солдат». .

Положенням ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до вимог ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Положеннями статей 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Статтями 1 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовим статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема, додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідно до статті 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі - Статуту) військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників) виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Крім того, статті 131, 216 Статуту передбачають, що військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби в службовий час і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно положення ст. 1 Закону України «Про оборону України» встановлено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

14 квітня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України видав Указ Президента України № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Як наслідок, 17 березня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України видав Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014 року, відповідно до якого в Україні настає особливий період.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період -період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, тобто поняття «особливого періоду» є значно ширшим у своєму розумінні, ніж поняття «періоду мобілізації людських ресурсів», про терміни якої йдеться в Указах Президента України: особливий період не закінчується у момент закінчення мобілізації, що визначений Указами Президента України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року встановлено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року№ 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Таким чином, рішення про проведення часткової мобілізації в Україні (настання особливого періоду) прийнято через збройну агресію проти України і як наслідок, на Сході України розпочалось проведення антитерористичної операції.

Крім цього, згідно роз`яснення Генерального штабу Збройних Сил України, особливий період розпочався з 18 березня 2014 року (з часу введення в дію Указу Президента від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію») і триває по теперішній час. Скасування особливого періоду буде здійснено Указом Президента «Про демобілізацію» після стабілізації ситуації на Сході України.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного станом на теперішній час в Україні діє особливий період і ОСОБА_4 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення в час дії особливого періоду.

Поряд із цим, старший солдат ОСОБА_4 маючи на меті ухилитися від проходження військової служби, умисно, самовільно, без поважних причин. в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, 27 серпня 2018 року близько 07 год. 50 хв. самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та вибув до місця свого постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд.

Таким чином, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст.ст. 11, 16, 131, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України 27 серпня 2018 року близько 07 год. 50 хв., маючи на меті ухилитися від проходження військової служби, умисно, самовільно, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та вибув до місця свого постійного проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де проводить час на власний розсуд, чим вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду крім воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.3 ст. 408 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, підтвердивши при цьому викладені в обвинуваченні фактичні обставини вчинення ним кримінального правопорушення та пояснив що опинився у скрутних життєвих обставинах через хворобу його матері, яка важко хворіє та потребує постійного стороннього догляду та піклування. Просив суворо не карати.

Враховуючи, що фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 та кваліфікація його дій учасниками процесу не оспорюється, суд, роз`яснивши їм порядок та наслідки розгляду справи в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, та переконавшись при цьому, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, а також відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, визнав недоцільним досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням письмових доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

Таким чином, аналізуючи всі докази у справі в їх сукупності, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведеною у повному обсязі і кваліфікує його дії як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України, а саме вчинення дезертирства, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При цьому, суд вважає, що органом досудового слідства правильно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 408 КК України.

Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому покарання, суд відповідно до ст.ст. 65-67 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, фактичні обставини справи, особу винного та його відношення до скоєного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Зокрема, обираючи обвинуваченому міру покарання, суд приймає до уваги те, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення належить до категорії тяжких злочинів.

Також судом враховуються і дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що за місцем проживання та місцем проходження служби обвинувачений характеризується позитивно, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, перебуває на обліку у лікаря нарколога, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у відповідності до довідки в періоди 2017 та 2018 років приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Участь обвинуваченого в АТО, що підтверджується посвідченням від 19.12.2016 року (а.с.76), визнання ним своєї вини, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину на підставі ст.66 КК України, суд визнає обставинами що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення та з урахуванням позитивних даних про особу обвинуваченого, вважає за необхідне застосувати до нього ч.1 ст. 69 КК України і призначити йому більш м`яке основне покарання, ніж передбачено законом.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, і вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Саме такий вид покарання на погляд суду є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 65-67, 69, 75,76 КК України ст.ст. 368, 369-371, 373-376, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України і за його вчинення призначити йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України суд покладає на ОСОБА_4 наступні обов`язки: не виїжджати за межи України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку вручити прокурору та обвинуваченому негайно.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1