Провадження № 1-в/344/120/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

представника установи виконання покарань ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення або заміну йому невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну йому невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі, мотивуючи тим, що прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також зміни, яких він зазнав призводять до невиправданості його подальшого позбавлення волі, адже для цього відсутні обґрунтовані пенологічні підстави, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст.28 Конституції України. Окрім того, просив суд визначити термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення, а також чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 своє клопотання підтримав із зазначених в ньому мотивів.

Представник органу, що відає відбуванням покарання Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_5 в даній установі з 07.12.2017 року по даний час відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі. До цього утримувався в Київському СІЗО №13, Сокальській ВК №47 Львівської області, Львівському УВП №19. За час відбування покарання характеризувався посередньо, один раз притягувався до дисциплінарної відповідальності та один раз заохочувався подякою. До робіт з благоустрою не залучається, не працевлаштований. На профілактичних обліках не перебуває, порушень порядку відбуваня покарання не допускає. На засіданні комісії Івано-Франківської (УВП №12) двічі розглядалось питання про можливість застосування зміни умов тримання із приміщень камерного типу максимального рівня безпеки до багатомісних приміщень камерного типу максимального рівня безпеки, однак у їх зміні було відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 не довів, що став на шлях виправлення (протокол №6 від 27.03.2018 року та №4 від 10.04.2019 року). 10.01.2018 року дано оцінку ступеня виправлення - задовільно. Станом на 16.08.2019 року ОСОБА_5 відбув 19 років 11 місяців 11 днів покарання у вигляді позбавлення волі.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання, оскільки законодавством України не передбачено умовно-дострокового звільнення або заміну невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Суд, заслухавши пояснення засудженого, представника органу, що відає відбуванням покарання, з`ясувавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали, додані до клопотання, матеріали особової справи засудженого, вважає, що в задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 та 3 ст.74 КК України.

Згідно ч.3 ст.74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року за вчинення злочину, передбаченого п.п. а, г, ж, з, и ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 31.10.2002 року вирок Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.04.2016 року відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_5 зараховано в строк покарання за вироком Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року строк попереднього ув`язнення з 02.04.2001 року по 31.10.2002 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене вироком Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року відносно ОСОБА_5 покарання у вигляді у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочину.

У відповідності до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно із ч.3 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

При цьому як умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, так і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є правом суду, а не обов`язком.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш мяким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена.

При цьому суд, при розгляді даного клопотання бере до уваги також, що засуджений ОСОБА_5 на шлях виправлення не став, а також сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення. В судовому засіданні вчиненння злочинів пояснив збігом обставин та перебуваням в стані алкогольного сп`яніння. Критика до вчиненого часткова. До будь-яких робіт в установі виконання покарань не бажав долучатись, відмовився утримуватись у багатомісній камері з особистих міркувань, займається саморозвитком та самовдосконаленням.

За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким немає.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» та інших подібних рішеннях, в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки до компетенції суду це не входить, а законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч.1 ст.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_5 .

За даних обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення чітких термінів можливого перегляду його покарання та проміжків часу для його повторного перегляду, а також визначення чітких критеріїв, на підставі яких може відбуватися такий перегляд, слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст.81, 82, 87 КК України, ст.ст.152 КВК України, ст.ст.370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про дострокове звільнення або заміну йому невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Київської області від 14.05.2002 року відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення через Івано-Франківський міський суд.

Повний текст ухвали складено 19 серпня 2019 року.

Суддя ОСОБА_1