ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2159/19 Справа № 205/1662/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року про відмову у задоволенні заяви про приведення вироку у відповідність з вимогами закону,

за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року у задоволенні заяви адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 відмовлено.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, посилався на те, що ОСОБА_6 вчинив злочини передбачені ст.69, 93 п. «а», «г», «є», «з», «і» КК України (1960 року), ст.185 ч.2, 15 ч.1-153 ч.1, 15 ч.1-153 ч.2, 263 ч.1 КК (1960), в період 1998-1999 року до 29.12.1999 року, тому положення ст. 93 КК України (в ред.1960 року), яка передбачала максимально можливе покарання у виді 15 років позбавлення волі, не підлягають застосуванню. При цьому, з урахуванням положень ст.ст. 3-6 КК України, суд дійшов висновку, що заміна смертної кари покаранням у вигляді довічного позбавлення волі не може визначатись, як зміна Закону декілька разів, оскільки правова норма, яка передбачала смертну кару, як вид покарання, була визнана не конституційною, тобто, за своєю правовою природою не піддавалась зміні, а була виключена зі списку покарань, у зв`язку з чим міра покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначена ОСОБА_6 вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 за вчинення злочинів, зокрема, передбачених п.п. а,г,є,з,і ст.93 КК України (1960), відповідає вимогам чинного кримінального законодавства України.
В апеляційній скарзі захисник в інтересах засудженого просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою клопотання ОСОБА_6 задовольнити та привести вирок Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року у відповідність з вимогами закону про кримінальну відповідальність, шляхом заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Так, на переконання адвоката, суд не врахував, що законом, який набув чинності 07 травня 2008 року, доповнено ст. 5 КК України та визначено, що в разі якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність, змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи. З огляду на викладені обставини, у зв`язку з тим, що за злочини, які було вчинено в період з 29 грудня 1999 року до 24.00 години 04 квітня 2000 року, за які КК України передбачалось покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання - довічного позбавлення волі засудженим, могло бути призначено максимальне покарання лише у виді позбавлення волі на строк 15 років. Адвокат вважає, що з наведених підстав судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають зміні через неправильне застосування закону, оскільки судове рішення суперечить вимогам закону України про кримінальну відповідальність, практиці ЄСПЛ та ВСУ.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника та засудженого, які апеляційну скаргу підтримали, прокурора, який просив ухвалу залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
На переконання колегії суддів, цих вимог суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення дотримався.
Так, рішенням Конституційного суду від 29.12.1999 №11-рп/99 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України (1960 року), які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
В своєму рішенні Конституційний суд України вказав, що питання стосовно положення статті 25 Кримінального кодексу України (1960 року) щодо заміни смертної кари іншим видом покарання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України). У зв`язку з наведеним, Конституційним судом України у п. 3 зазначеного рішення Верховну Раду України зобов`язано привести Кримінальний кодекс України у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України.
Отже, в період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року санкція статті 93 КК України (1960 року) передбачала максимально можливе покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.
Разом з цим, під час апеляційного розгляду встановлено, що вироком Апеляційного суду м.Києва від 06 червня 2002 року, ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ст.69, 93 п. «а», «г», «є», «з», «і» КК України (1960 року), ст.185 ч.2, 15 ч.1-153 ч.1, 15 ч.1-153 ч.2, 263 ч.1 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 28 листопада 2002 року, цей вирок залишено без змін.
Як видно з матеріалів провадження, ОСОБА_6 вчинив злочини, передбачені ст.69, 93 п. «а», «г», «є», «з», «і» КК України (1960 року), ст.185 ч.2, 15 ч.1-153 ч.1, 15 ч.1-153 ч.2, 263 ч.1 КК (1960), в період 1998-1999 року, тобто до 29.12.1999 року.
Надаючи оцінку висновкам суду щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді 15 років позбавлення волі, суд виходить з того, що вирок суду апеляційної інстанції, яким йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, був ухвалений 06 червня 2002 року, тобто після прийняття Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправного трудового кодексів України» 22 лютого 2000 року, яким смертну кару було замінено довічним позбавленням волі, та набрання ним чинності 04 квітня 2000 року.
Цей вирок було залишено без змін ухвалою Верховного Суду України з кримінальних справ від 28 листопада 2002 року.
За вказаних обставин, вимоги апелянта зводяться до незгоди із остаточним судовим рішенням, ухваленим щодо нього.
Окрім цього, відповідно положень ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. Закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності.
Отже, діючим КК України закріплено, що зміни до цього кодексу вносяться виключно на підставі законів, які автоматично стають складовою цього кодексу.
Також, у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання але мають судимості.
Відповідно до ч.4 ст.5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотню дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заміна смертної кари покаранням у вигляді довічного позбавлення волі не може визначатись, як зміна Закону декілька разів, оскільки правова норма, яка передбачала смертну кару, як вид покарання, була визнана не конституційною, тобто, за своєю правовою природою не піддавалась зміні, а була виключена зі списку покарань.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість судового рішення, яке зміні або скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2019 року про відмову у задоволенні заяви про приведення вироку у відповідність з вимогами закону України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4