Постанова
Іменем України

06 грудня 2018 року
м. Київ

справа № 287/119/16-к
провадження № 51-8788 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000818, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн; на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 26 244 грн та 200 000 грн відповідно.
Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2018 року вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_6 й ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_8 скасовано і призначено новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті суд залишив вирок без зміни.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 27 грудня 2015 року близько 01:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на вул. Леніна неподалік магазину «Каприз» у с. Пояски на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин ударив ОСОБА_10 по голові дерев`яною штахетиною, яку вирвав із паркану, завдавши останньому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_7 просить змінити судові рішення у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що дії засудженого кваліфіковані неправильно, оскільки умислу на позбавлення життя потерпілого він не мав, а лише оборонявся від протиправних дій останнього, у результаті чого умисно заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, тобто вчинив злочин, передбачений ст.124 КК України. Також, вказує, що судовий розгляд проведено однобічно й неповно, з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК України не відповідають фактичним обставинам провадження і ґрунтуються на суперечливих доказах та показах свідків. Зазначає, що вирок ухвалено із порушенням вимог ч. 3 ст. 374 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор під час касаційного розгляду не підтримала касаційну скаргу захисника та просила залишити судові рішення без зміни.
Потерпіла не підтримала касаційну скаргу захисника.
Мотиви Суду:
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , крім іншого, по суті, порушує питання про перегляд судових рішень у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою та однобічністю судового розгляду.Проте зазначені обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог статей 433, 438 КПК України не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_8 , та на підтвердження його винуватості в заподіянні тяжких тілесних ушкодження, що призвели до смерті потерпілого,обґрунтовано послався на показання самого засудженого ОСОБА_8 , який не заперечував факт нанесення тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , на покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 на дані, які містяться в протоколах проведення слідчих експериментівта висновках судових експертиз у тому числі у висновку експерта № 180 від 28 січня 2016 року про характер, локалізацію тілесного ушкодження на тілі ОСОБА_10 і причину його смерті.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.

Твердження захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 та необхідність перекваліфікації його дій на ст. 124 КК України є необґрунтованими.

Так, згідно ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.
У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_8 протягом судового розгляду стверджував, що він, приїхавши за викликом по телефону в с. Пояски до магазину «Каприз», де немісцеві хлопці намагалися вчинити бійку з місцевими, почав розмахувати дерев`яною штахетиною. Потім між ним та ОСОБА_12 сталася бійка, після якої він пішов до другого магазину. Почувши, що його наздоганяють ОСОБА_12 та невідомий йому чоловік ( ОСОБА_10 ) з погрозами, і злякавшись, що його почнуть бити, не маючи нічого для самооборони та не маючи можливості втекти через свій фізичний стан, ОСОБА_8 вирвав з паркану дерев`яну штахетину та вдарив ОСОБА_10 по голові.
Таким чином, у даному конкретному випадку засуджений, завдаючи потерпілому удар у життєво важливий орган голову,свідомо припускав настання тяжких наслідків внаслідок таких своїх дій, проте байдуже ставився до їх настання, тобто вчинив злочин з непрямим умислом.

Встановлені судом фактичні обставини, у тому числі й на підставі показань самого засудженого, свідчать, що дії потерпілого ОСОБА_10 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для засудженого, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. Отже, вважати, що засуджений, завдаючи удар дерев`яною штахетиною потерпілому у життєво важливий орган голову, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, підстав немає.
Отже, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України.
Крім того, аналогічні доводи, які захисник ОСОБА_7 навів у касаційній скарзі були викладені в його апеляційній скарзі та у скарзі засудженого ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції ретельно їх перевірив та визнав безпідставними з чим погоджується і колегія судів. Свої висновки апеляційний суд належним чином умотивував у відповідній ухвалі, яка повністю відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_8 , то воно обрано судом відповідно до вимог закону.
Як убачається з матеріалів справи, суд, вирішуючи питання щодо виду та міри необхідного покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, а також обставини, які обтяжують чи пом`якшують його покарання. Зокрема, суд урахував те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Обставиною, що пом`якшує покарання засудженого, суд визнав його щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведених обставин справи колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК України, є мотивованим і відповідає вимогам ст. 65 цього ж Кодексу.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, суд не встановив, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 03 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 19 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3