Ухвала
Іменем України
22 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 607/8210/17
провадження № 51-9789 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року,
встановив:
За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Дубечне Старовижівського району Волинської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК ) до покарання у виді 150 годин громадських робіт.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 2294,79 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10000 грн моральної шкоди, 5000 грн процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги представника потерпілої.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у заподіянні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 04 квітня 2017 року о 19:00 ОСОБА_4 на сходовому майданчику другого поверху першого під`їзду, що на вул. Фабричній, 3 у м. Тернопілі під час конфлікту із ОСОБА_6 завдав їй удару кулаком правої руки в обличчя зліва, заподіявши цим тілесних ушкоджень у вигляді травми голови зі струсом головного мозку і синцем лівої вилично-щічної ділянки, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд апеляційної інстанції без наведення докладних мотивів щодо залишення апеляційної скарги без задоволення постановив рішення, яке не відповідає ст. 419 вказаного Кодексу. Крім того, захисник не погоджується з розміром моральної шкоди, стягнутої із засудженого на користь потерпілої.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.
Як убачається з копії вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_4 і з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої останній, не оспорюючи факту події злочину, вказав, що потерпіла кидалася на нього та розірвала футболку, заперечував падіння потерпілої.

Суд, перевіривши висунуту ОСОБА_4 версію, переконливо з посиланням на зібрані у справі докази спростував її у вироку.
Так, за змістом цього рішення, висновку про винуватість засудженого у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти здоров`я особи суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 ; протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04 квітня 2017 року; судово-медичної експертизи від 21 травня 2017 року № 449; фактичних даних, що містяться у протоколах слідчих експериментів від 08 червня 2017 року, зміст яких детально відображено у вироку.
Дослідивши показання учасників кримінального провадження, зазначені документи, місцевий суд умотивовано визнав, що вони в силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно поклав їх в основу вироку. Переконливих аргументів, які б свідчили про протилежне, у касаційній скарзі не міститься.
Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів дало суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_4 у заподіянні потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і кваліфікувати його дії за ч. 2 ст. 125 КК.

Усупереч доводам у скарзі заявлений потерпілою цивільний позов суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК з урахуванням положень статей 23, 1167 Цивільного кодексу України. Відповідно до законодавчих приписів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначив розмір моральної шкоди 10 000 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 . При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги обсяг моральних страждань, яких вона зазнала через фізичний біль, негативні наслідки, що настали у зв`язку із цим, порушення нормального та звичного способу життя, зміни планів на майбутнє. Тому твердження захисника в касаційній скарзі щодо неправильного вирішення цивільного позову в згаданій частині є неспроможними.
Крім того, наведені у касаційній скарзідоводи щодо незаконності засудження ОСОБА_4 та надмірного розміру завданої шкоди були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув і вмотивовано з посиланням на матеріали кримінального провадження, зазначивши відповідні правові підстави, обґрунтовано залишив подану апеляційну скаргу без задоволення.

Усупереч посиланням у касаційній скарзі ухвала апеляційного суду, як видно з її змісту, не суперечить вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі засудженого не міститься прийнятних і достатніх аргументів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при отриманні й оцінці доказів, а також при здійсненні судового та апеляційного провадження, а тому немає необхідності у перевірці матеріалів справи.

Передбачених ст. 284 КПК підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4 не встановлено.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 вересня 2018 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3