Справа № 152/1216/18
В И Р О К
іменем України

24 січня 2019 року м. Шаргород

Справа №152/1216/18

Провадження №1-кп/152/1/19

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 25.07.2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000136 08.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , зі слів проживає без реєстрації в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

- у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, кримінальне провадження щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000136 08.06.2018 року,

з участю сторін кримінального
провадження

сторони обвинувачення:
прокурора Жмеринської місцевої
прокуратури ОСОБА_4 ,

сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
інших учасників судового провадження:
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника персоналу органу пробації ОСОБА_7 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 25.02.2018 року, перебуваючи у будинку, який належить ОСОБА_6 та розташований у АДРЕСА_3 , помітив, як останній витягав, а потім клав у кишеню куртки грошові кошти, які вирішив викрасти. Через деякий час, коли ОСОБА_6 заснув, обвинувачений ОСОБА_3 пересвідчився, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу вийняв з кишені куртки ОСОБА_8 та викрав грошові кошти в сумі 900 грн., після чого залишив будинок потерпілого, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілому ОСОБА_6 на суму 900 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Продовжуючи скоювати злочини, обвинувачений ОСОБА_3 11.03.2018 року, перебуваючи в будинку ОСОБА_9 , який знаходиться на АДРЕСА_3 , помітивши мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282», який знаходився на столі в одній з кімнат будинку, був підключений до зарядного пристрою та належить ОСОБА_10 , вирішив викрасти означений телефон. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_3 повторно, умисно, таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282», який належить ОСОБА_10 , вартість якого, згідно з висновком експерта від 05.07.2018 року за №3648/18-21 становить 546 грн., після чого залишив будинок ОСОБА_9 та розпорядився викраденим телефоном на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв збитку потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 546 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, тобто крадіжку, вчинену повторно.

Також, продовжуючи вчиняти злочини, 07.06.2018 року обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи в будинку ОСОБА_11 , що розміщений на АДРЕСА_4 , у одній з кімнат помітив електронний флешносій, що знаходився на стільці, який вирішив викрасти. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_3 повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрав електронний флешносій «GoodRam USB 2.0», ємкістю 32 ГБ, вартість якого, згідно з висновком експерта за №3647/18-21 від 16.07.2018 року, становить 233 грн., після чого залишив будинок ОСОБА_11 , розпорядившись викраденим на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв збитку потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 233 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, тобто крадіжку, вчинену повторно.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

За приписами ч.1 ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.2, 9 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, при цьому, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, які викладені в обвинувальному акті від 25.07.2018 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що не оспорює обставини, які викладені в обвинувальному акті, розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються ним, вважає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин, оскільки повністю визнає себе винуватим у вчиненні злочинів, щиро розкаюється у вчиненому, виявляє жаль з приводу вчинених ним злочинів, готовий нести кримінальну відповідальність за вчинені злочини, запевняє суд, що виправив свою поведінку, працевлаштувався і не вчинятиме злочинів у подальшому, у зв`язку із чим просить його суворо не карати, не призначати покарання, пов`язане із позбавленням волі.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що протягом зими 2018 року він проживав у свого знайомого ОСОБА_6 у АДРЕСА_3 , так як не має власного житла і ОСОБА_6 дозволив йому проживати у нього. 25.02.2018 року він перебував протягом дня у будинку ОСОБА_6 та помітив, як останній витягав з внутрішньої кишені своєї куртки грошові кошти, а потім поклав гроші назад у кишеню куртки. Він вирішив викрасти вказані грошові кошти і витратити їх на власні потреби, так як не працював, грошей зовсім не мав. Дочекавшись, що ОСОБА_6 заснув, він викрав грошові кошти в сумі 900 грн. із кишені кутки потерпілого і залишив будинок останнього. Гроші витратив на власні потреби, придбав продуктів, цигарок, пива. До теперішнього часу він не відшкодував потерпілому збитки, але має намір відшкодувати, просить у потерпілого вибачення за свою поведінку, оскільки розкаюється у вчиненому.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 11.03.2018 року він перебував у гостях у своєї знайомої ОСОБА_9 , яка проживає на АДРЕСА_3 . Перебуваючи в будинку, у одній із кімнат він помітив мобільний телефон марки «Fly», який знаходився на столі та був підключений до зарядного пристрою. Кому належить телефон, він на той час не знав. Пізніше дізнався, що мобільний телефон належить знайомому ОСОБА_9 ОСОБА_10 . Він вирішив викрасти вказаний телефон. Так як ОСОБА_9 не було в будинку, він зайшов у кімнату і викрав телефон, після чого пішов з будинку. Викраденим мобільним телефоном він певний час покористувався, а потім його частково розібрав. Коли працівники поліції виявили, що крадіжку телефона вчинив він, то він добровільного його видав поліцейським. У ОСОБА_10 він попросив вибачення за свій вчинок, розкаюється у вчиненому.

Також, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 07.06.2018 року гостював у ОСОБА_11 , перебував у будинку останньої, що знаходиться на АДРЕСА_4 . ОСОБА_11 вийшла на подвір`я, а він залишився у будинку. Через деякий час, коли він виходив з будинку, то у одній з кімнат помітив електронний флешносій, який знаходився на стільці. Він вирішив викрасти цей флешносій. Зайшовши у кімнату, викрав флешносій, після чого залишив будинок ОСОБА_11 . Деякий час він користувався викраденим флешносієм, але коли працівники поліції звернулися до нього з приводу вчинення крадіжки, то відразу зізнався у вчиненні крадіжки і добровільно видав їм викрадене.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в судовий розгляд не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с.107, 106).

При цьому, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 подали до суду заяви, відповідно, 04.01.2019 року, про розгляд кримінального провадження у їх відсутності через неможливість прибути в судові засідання, цивільні позови не заявляли, матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не мають, при призначенні покарання обвинуваченому покладаються на вирішення суду. Також, потерпілі не повідомляли суд про те, що ними оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , не заперечують щодо скороченого судового розгляду кримінального провадження (а.с.79, 80).

Учасники судового провадження: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник адвокат ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 вважають за можливе провести судовий розгляд у відсутності потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , зсилаючись на те, що можливо за їх відсутності з`ясувати всі обставини кримінального провадження.

Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думку учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , враховуючи подані потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 заяви, а також враховуючи, що потерпілі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, не повідомляли суд про те, що ними оспорюються обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає можливим проведення судового розгляду без вказаних потерпілих.

Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, які передбачені ч.ч.1, 2 ст.185 КК України і викладені в обвинувальному акті від 25.07.2018 року.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 вважають за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_8 зазначив, що не оспорює фактичні обставини справи та не заперечує щодо розгляду кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в поданих до суду заявах зазначили, що не заперечують щодо розгляду кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України, тобто щодо скороченого судового розгляду кримінального провадження.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованих йому злочинах, які передбачені ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, і викладені в обвинувальному акті від 25.07.2018 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , викладені в заявах до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які викладені в обвинувальному акті і ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_6 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Також, у суду немає сумнівів щодо добровільності та істинності позиції потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та потерпілому ОСОБА_6 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 , вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочини, передбачені ч.ч.1, 2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжку), та крадіжки, вчинені повторно, а саме: 25.02.2018 року, перебуваючи у будинку, який належить ОСОБА_6 та розташований у АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 помітив, як останній витягав, а потім клав у кишеню куртки грошові кошти, які вирішив викрасти. Через деякий час, коли ОСОБА_6 заснув, обвинувачений ОСОБА_3 пересвідчився, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу вийняв з кишені куртки ОСОБА_8 та викрав грошові кошти в сумі 900 грн., після чого залишив будинок потерпілого, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв матеріального збитку потерпілому ОСОБА_6 на суму 900 грн.

Продовжуючи скоювати злочини, обвинувачений ОСОБА_3 11.03.2018 року, перебуваючи в будинку ОСОБА_9 , який знаходиться на АДРЕСА_3 , помітивши мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282», який знаходився на столі в одній з кімнат будинку, був підключений до зарядного пристрою та належить ОСОБА_10 , вирішив викрасти означений телефон. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_3 повторно, умисно, таємно, шляхом вільного доступу викрав мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282», який належить ОСОБА_10 , вартість якого, згідно з висновком експерта від 05.07.2018 року за №3648/18-21 становить 546 грн., після чого залишив будинок ОСОБА_9 та розпорядився викраденим телефоном на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв збитку потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 546 грн.

Також, продовжуючи вчиняти злочини, 07.06.2018 року обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи в будинку ОСОБА_11 , що розміщений на АДРЕСА_4 , у одній з кімнат помітив електронний флешносій, що знаходився на стільці, який вирішив викрасти. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_3 повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу викрав електронний флешносій «GoodRam USB 2.0», ємкістю 32 ГБ, вартість якого, згідно з висновком експерта за №3647/18-21 від 16.07.2018 року, становить 233 грн., після чого залишив будинок ОСОБА_11 , розпорядившись викраденим на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 заподіяв збитку потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 233 грн.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
В п.65 рішення Європейського Суду з прав людини від 06.09.2005 року (остаточне 06.12.2005 року) у справі «Салов проти України» зазначено, що «Поняття «обвинувачення» має «автономне» значення; його слід розуміти в значенні Конвенції, а не лише в контексті його визначення в національному праві. Таким чином, його можна визначити як «офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади, в якому стверджується, що особа вчинила кримінальний злочин…».

Крім того, відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у п.51 рішення у справі «Ващенко проти України» від 26.06.2008 року, «поняття «обвинувачення» для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (див. «Фоті та інші проти Італії» … п.53, рішення від 10 грудня 1982 року, та «Озтурк проти Німеччини» …, п.53, рішення від 21 лютого 1984 року)».
Виходячи із аналізу вимог п.13 ч.1 ст.3, п.п.1-3 ч.1 ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України та практики ЄСПЛ, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб вчинення злочину), форму вини, мотив і мету його вчинення, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті КК, а й точне формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Проаналізувавши обвинувальний акт та показання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинені злочини за ч.ч.1, 2 ст.185 КК України.

При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

До того ж, суд враховує роз`яснення, що містяться в абз.2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.06.2010 року за №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до яких, якщо вчинені злочини, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК України повинні отримувати окрему кваліфікацію (наприклад, крадіжка без кваліфікуючих ознак і крадіжка, вчинена повторно, або крадіжка, поєднана із проникненням у житло). А якщо ж злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Таким чином, кваліфікація злочинів, вчинених ОСОБА_3 11.03.2018 року та 07.06.2018 року повинна здійснюватися за однією частиною статті 185 КК України ч.2 ст.185 КК України, а повторність слід зазначити, як кваліфікуючу ознаку цих злочинів.

Виходячи з приписів ст.12 КК України, вчинені ОСОБА_3 злочини, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, є злочинами середньої тяжкості.

ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с.127).

На диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває (а.с.128, 129).

За зареєстрованим місцем проживання в с. Будне Шаргородського району Вінницької області ОСОБА_3 характеризується Слободо-Шаргородською сільською радою як особа, що не працює, скарг на нього від жителів села не надходило, за зареєстрованим місцем проживання станом на 11.06.2018 року не проживає, сільська рада не володіє іншими даними (а.с.130).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які, відповідно до ст.12 КК України, є злочинами середньої тяжкості, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

ОСОБА_3 позитивно виявив себе після вчинення злочинів, оскільки щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів. Ці обставини суд враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж досудового розслідування, що вбачається із обвинувального акту, та впродовж судового розгляду обвинувачений визнав вину у повному обсязі і надав показання, які відповідають обставинам, встановленим і викладеним у обвинувальному акті від 25.07.2018 року щодо вчинених злочинів, що свідчить про наявність належної критичної оцінки ним своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

Також, суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину як активне сприяння ОСОБА_3 розкриттю злочинів, оскільки останній повідомив правоохоронним органам про вчинення злочинів, добровільно видав поліцейським викрадені речі: мобільний телефон та електронний флешносій, добровільно надавав показання щодо своєї злочинної діяльності під час досудового розслідування та судового розгляду, щодо механізму вчинення злочинів.

Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання, до кримінальної відповідальності притягується вперше. Ці обставини суд також враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
З досудової доповіді, що складена інспектором Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 15.01.2019 року вбачається, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, скарг на поведінку останнього від жителів села не надходило, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

Крім того, досудова доповідь містить розділ 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення», з якого вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб середній.

З висновку органу пробації у розділі 4 досудової доповіді про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без обмеження та позбавлення волі на певний строк так як останній не становить високої небезпеки для суспільства, можливе звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього певних обов`язків (а.с.109-111).

Так як досудова доповідь не містить відмітки про ознайомлення ОСОБА_3 із змістом доповіді, оскільки останній не бажав приймати участь у складанні доповіді, то вона оголошена головуючим суддею у судовому засіданні.

Представник органу пробації ОСОБА_7 підтримав досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 не висловив зауважень щодо досудової доповіді.

Потерпілий ОСОБА_6 не висловив зауважень щодо досудової доповіді.

Обвинувачений ОСОБА_3 , його захисник адвокат ОСОБА_5 зазначили, що не мають зауважень щодо досудової доповіді.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд не враховує характеристику на нього, як на учня 10 класу Буднянської спеціальної загальноосвітньої школи-інтенату від 23.01.2019 року (а.с.122), оскільки на час розгляду справи в суді ОСОБА_3 не є учнем 10 класу вказаної школи, а викладені в характеристиці дані про його особу не можуть вважатися достовірними на тепер, оскільки обвинувачений закінчив навчання у вказаному навчальному закладі в 2015 році (а.с.124).

Також, суд не враховує витяг з протоколу діагностичного засідання ПМПК від 10.05.2006 року щодо ОСОБА_3 , де зазначений його діагноз легка розумова відсталість, системне порушення мовлення (а.с.123), оскільки він не відображає відповідного діагнозу станом на час судового розгляду справи.

До того ж, у суду не виникає сумнівів щодо осудності обвинуваченого ОСОБА_3 під час вчинення злочинів, щодо відсутності будь-яких розладів психічної діяльності останнього, оскільки з довідки Шаргородської ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_3 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с.128).

Органом пробації в досудовій доповіді зазначено про наявність встановленого ОСОБА_3 діагнозу: F70.0 у 2016 році, проте, вказана обставина не підтверджена належними та допустимими доказами щодо наявності розладів психічної діяльності.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що у сторін кримінального провадження також відсутні сумніви у осудності обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки після дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченого, суд з`ясовував, чи є клопотання та доповнення щодо цих доказів. Разом з тим, сторонами кримінального провадження не заявлено жодних клопотань, в тому числі і про проведення психіатричної експертизи у випадку наявності сумнівів щодо психічного стану обвинуваченого, тоді як суд, відповідно до вимог ст.332 КПК України, не наділений повноваженням самостійно призначати психіатричну експертизу, а лише у випадку, передбаченому п.2 ст.332 КПК України, тобто при необхідності здійснення тривалого спостереження за обвинуваченим та його тривалого дослідження.

При цьому, судом не встановлено вказаних вище обставин.

З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обтяжуючих покарання обставин, особи винуватого, його ставлення до вчиненого ним діяння, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд приходить до переконання про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді арешту.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді арешту, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Оцінюючи доводи в судових дебатах прокурора про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням та сторони захисту про те, що ОСОБА_3 щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочинів і що при призначенні покарання обвинуваченому слід застосувати ст.75 КК України і звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком, суд приходить до наступного висновку.

Насамперед, суд констатує, що ОСОБА_3 вчинив злочини середньої тяжкості, спрямовані на викрадення чужого майна. При цьому, два злочини обвинуваченим вчинені повторно, у короткі проміжки часу між собою.

Щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочинів, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, позитивно характеризують його особу після вчинення злочинів, хоча і не зменшують суспільної небезпечності вчиненого, так як порушують конституційні права потерпілих на вільне володіння своїм майном, визначене у ст.41 Конституції України.

Відповідно до положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема, статтею 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за вчинення крадіжок чужого майна.

Добровільна видача ОСОБА_3 працівникам поліції викраденого ним майна є, на думку суду, спробою обвинуваченого хоча б частково компенсувати наслідки вчинених ним злочинів.

Вказані обставини, на переконання суду, свідчать про суспільну небезпечність вчинених злочинів, але, разом з тим, невисоку небезпеку обвинуваченого для суспільства в цілому і для окремих громадян.

Враховуючи наведене, а також середній ступінь вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки ОСОБА_3 для суспільства, що вбачається із досудової доповіді органу пробації, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, а також не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_3 пробації, тобто застосування ст.75 КК України при призначенні покарання за вчинені ним злочини, так як вважає неможливим виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання в умовах тримання його під арештом, тобто в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, суд вважає таке рішення справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також відповідає особі обвинуваченого ОСОБА_3 .

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Прокурор просить до набрання вироком законної сили не змінювати ОСОБА_3 запобіжний захід.

Обвинувачений та його захисник заперечують щодо такого висновку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_3 утримується під вартою відповідно до ухвали Шаргородського районного суду від 04.01.2019 року, строк тримання під вартою вираховується з моменту його взяття під варту із зали суду з 13 години 04.01.2019 року, до 02.02.2019 року включно (а.с.90-94).

У зв`язку із наведеним суд вважає за необхідне залишити незмінним запобіжний захід у виді тримання ОСОБА_3 під вартою до набрання цим вироком суду законної сили, враховуючи, що обвинуваченому призначається покарання у виді ізоляції від суспільства в умовах тримання під арештом.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 слід вираховувати з моменту взяття його під варту із зали суду, тобто з 13 години 04.01.2019 року.

При цьому, в строк покарання слід зарахувати строк тримання ОСОБА_3 під вартою день за день, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, якою передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Частиною першою статті 72 КК України встановлено, що одному дню позбавлення волі відповідають , в тому числі, один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту.

Таким чином, в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 слід зарахувати перебування його під вартою в межах цього кримінального провадження з 04.01.2019 року по 24.01.2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один позбавлення волі, тобто 20 (двадцять) днів позбавлення волі, оскільки строк попереднього ув`язнення становить 20 днів, що відповідає 20 дням арешту.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.

Мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282» та коробку до нього, а також електронний флешносій «GoodRam USB 2.0», ємкістю 32 ГБ, що визнані речовими доказами, приєднані до матеріалів кримінального провадження (а.с.131, 132, 134), та передані на зберігання потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.133, 135), слід, відповідно до вимог ст.100 КПК України, залишити у власності потерпілих.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення експертиз у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ.

Таким чином, ці процесуальні витрати на залучення експертів з ініціативи сторони обвинувачення, відповідно до ч.2 ст.122 та ч.2 ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 , зокрема: в сумі 286 грн. за проведення експертизи ВВ КНДІСЕ №3648/18-21 (а.с.136-139); в сумі 286 грн. за проведення експертизи ВВ КНДІСЕ №3647/18-21 (а.с.140-143).

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.ч.1, 2 ст.185 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185 КК України, ч.2 ст.185 КК України, та засудити його:

- за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк три місяці;

- за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк шість місяців.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити до відбування ОСОБА_3 остаточне покарання у виді арешту на строк шість місяців.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити незмінним до набрання цим вироком суду законної сили.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 вираховувати з дня затримання з 13 години 04.01.2019 року, зарахувавши, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 перебування його під вартою з 04.01.2019 року по 24.01.2019, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, тобто 20 (двадцять) днів позбавлення волі, що відповідає 20 (двадцяти) дням арешту з 04.01.2019 року по 24.01.2019 року.

Речові докази: мобільний телефон марки «Fly» моделі «FF 282» та коробку до нього повернутий власнику ОСОБА_10 , залишити у власності останнього; електронний флешносій «GoodRam USB 2.0», ємкістю 32 ГБ повернутий власнику ОСОБА_11 , залишити у власності останньої.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави на відшкодування судових витрат за проведення експертиз залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованих державних установ судові витрати в сумі 286 грн. за проведення експертизи ВВ КНДІСЕ №3648/18-21 та в сумі 286 грн. за проведення експертизи ВВ КНДІСЕ №3647/18-21.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, ОСОБА_3 строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1