Справа № 125/821/16-к
Провадження №11-кп/801/221/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2018 року м. Вінниця

Головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 31.08.2018 року у кримінальному провадженні по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Терешки Барського району Вінницької області, зареєстрований по АДРЕСА_1 , проживаючий по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 296 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Терешки Барського району Вінницької області, зареєстрована по АДРЕСА_2 , проживаюча по АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з базовою загальною середньою освітою, непрацюючої, неодруженої, на утриманні, якої перебуває четверо малолітніх дітей, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Терешки Барського району Вінницької області, зареєстрований по АДРЕСА_3 , проживаючий по АДРЕСА_4 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_10

захисника : ОСОБА_6

обвинуваченої: ОСОБА_8

потерпілого : ОСОБА_11

В с т а н о в и в:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок Барського районного суду Вінницької області від 31.08.2018 року та просив скасувати повністю вирок суду відносно ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за ч.2 ст.296 КК України та кримінальне провадження в цій частині закрити, за відсутністю складу злочину, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч.3 ст. 185 КК України на ч.2 ст. 185 КК України, визнати ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого за ч.2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання в межах санкції даної статті із застосування ст. 75 КК України, на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання.

Вироком Барського районного суду Вінницької області визнано винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк терміном на три роки.

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 296 КК України у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворо покарання більш суворим у виді чотирьох років позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено їй іспитовий строк терміном на три роки.

Згідно з пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Долю речових доказів вирішено.

Вирок суду першої інстанції оскаржується відносно ОСОБА_7 .

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обвинувачені вчинили кримінальні правопорушення за наступних обставин.
13 лютого 2016 року біля 1 год. 00 хв. обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за попередньою змовою із обвинуваченим ОСОБА_7 проникли на територію виноробного цеху, що розташований по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_12 де умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, вчинили порушення, які супроводжувалися особливою зухвалістю та полягають у пошкодженні майна потерпілого ОСОБА_12 , а саме, транспортного засобу марки "Пежо Боксер", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомагнітоли марки "Sony DSX-A40UE". При цьому протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_7 полягали в тому, що він пошкодив шилом, яке приніс із собою, чотири колеса транспортного засобу, вартість яких відповідно до видаткової накладної № РНв-000493 від 11 травня 2016 року становить 4720 гривень, а ОСОБА_9 , який проник в салон транспортного засобу через дверцю, витягнув з автомобіля автомагнітолу марки "Sony DSX-A40UE", вартість якої відповідно до видаткової накладної № РНв-000493 від 11 травня 2016 року становить 1500 гривень, пошкодив її та викинув на території цеху. Продовжуючи свої протиправні дії, обвинувачений ОСОБА_7 проник через вікно в приміщення виноробного цеху, відчинив вхідні ворота, сів за кермо транспортного засобу мотоблока марки «Зубр-10» з причепом, який занаходився в середині приміщення, та поїхав в напрямку до огорожі та воріт території виноробного цеху. В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , продовжуючи свої протиправні дії, умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, вчинили порушення, яке супроводжувалося особливою зухвалістю та полягає у пошкодженні майна, а саме, дерев`яного паркану огорожі території, з метою виїхати за межі території транспортним засобом мотоблоком марки «Зубр-10» з причепом, немаючи при цьому умислу на заволодіння вказаним майном, пошкодили дерев`яний паркан огорожі та намагалися виїхати за межі території виноробного цеху, однак їм це не вдалося, оскільки колесо від причепа мотоблока було заблоковане дошками від пошкодженого паркану, внаслідок чого транспортний засіб не міг продовжити свій рух. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зникли, завдавши потерпілому ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 6220 гривень.

Крім того, 18 лютого 2016 року у період часу з 19 год. 30 хв. до 20 год. 30 хв. обвинувачений ОСОБА_7 за попередньою змовою із обвинуваченою ОСОБА_8 умисно, з корисливих спонукань, маючи на меті умисел на таємне заволодіння чужим майном з метою обернути його на свою користь, бажаючи протиправно збагатитися за рахунок чужої власності, усвідомлюючи, що вчиняють протиправно та бажаючи діяти саме таким чином, шляхом вільного доступу зайшли через хфіртку на територію домоволодіння під АДРЕСА_5 , яке належить потерпілому ОСОБА_11 , після чого шляхом вільного доступу проникли через двері в сарай звідки таємно викрали свійську тварину - коня, вагою 375 кілограм, вартість якого відповідно до довідки ПП ОСОБА_13 від 7 квітня 2016 року становить 20 гривень за 1 кілограм, заподіявши потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 7500 гривень.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 мотивовані тим, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснив, що проник на територію виробничого цеху і пошкодив вказане майно потерпілому ОСОБА_12 за невиплачену йому потерпілим заробітну плату у сумі 10 000 грн., такі ж пояснення дав суду і обвинувачений ОСОБА_9 , доказів, які б спростували ці пояснення обвинувачених у справі відсутні.

При цьому суд першої інстанції під час судового слідства допустив його неповноту, не з`ясував чи дійсно обвинувачений ОСОБА_7 у потерпілого ОСОБА_12 і чи була заборгованість з виплати йому заробітної плати, будь-які докази з цього приводу у справі відсутні, потерпілий ОСОБА_12 судом першої інстанції не допитувався. По даному епізоду, суд першої інстанції невірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 296 КК України, в діях обвинуваченого ОСОБА_7 , вбачаються ознаки злочину, передбаченого ст.194 КК України, однак за вказаною статтею дії ОСОБА_7 не можуть кваліфікуватися, оскільки шкода заподіяна потерпілому не є великим розміром.

Захисник звертає увагу на те, що злочин, передбачений ст. 296 КК України хуліганство супроводжується особливою зухвалістю та/чи винятковим цинізмом, посилається на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-192/0/4-13 від 30.01.2013 року « Про практику застосування судами при розгляді справ» в якому зазначено, якими ознаками слід керуватися при розмежуванні злочинів проти особи та хуліганства.

За ч.2 ст. 296 КК України обвинувачений підлягає виправданню із закриттям кримінальної справи в цій частині.

Стосовно обвинувачення за ч.3 ст. 185 КК України суд не прийняв до уваги свідчення обвинуваченого ОСОБА_7 , що крадіжку коня у потерпілого вони вчинили з його подвір`я, що і підтверджує своїми показами обвинувачена ОСОБА_8 , а у вироку зазначив, що крадіжку коня обвинувачені вчинили з підсобного приміщення потерпілого, не вказавши жодного доказу, крім свідчень потерпілого ОСОБА_11 ..

Суд першої інстанції, зазначивши у вироку, що ОСОБА_7 являється організатором крадіжки коня, в порушення ч.2 ст.29 КК України, не вказав, що ОСОБА_7 визнається винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 185 КК України.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно засудив ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України, оскільки в діях обвинуваченого немає кваліфікуючої ознаки проникнення та не зазначив у вироку чому саме він кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України у зв`язку з проникненням у житло, інше житлове приміщення чи сховище або через завдання потерпілому значної шкоди, тому дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 185 КК України.

Також суд першої інстанції необгрунтовано вказав, що обвинуваченим ОСОБА_7 не відшкодовано шкоду потерпілому, згідно матеріалів провадження викрадений кінь повернутий потерпілому ОСОБА_11 , цивільний позов не заявлявся, просить визнати довідку від 07.04.2016 року , видану ПП ОСОБА_13 щодо закупівельної вартості живої ваги коней, тому вона не може бути доказом, скільки не здобута із процесуальних джерел, перерахованих у ч.2 ст. 84 КПК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_10 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, захисника ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задоволити, обвинувачену ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу захисника, потерпілого ОСОБА_11 , який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення грунтуються на сукупності доказів, оцінених з дотриманням вимог ст. 94 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника, що у діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296, ст.194 КК України з посиланнями на те, що знищення та пошкодження майна потерпілого вчинено не з хуліганських мотивів, а інших (наприклад з помсти), матеріальна шкода складає 6220 грн, що не є великим розміром, тому відсутні підстави для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 194 КК України є безпідставними.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для закриття кримінального провадження за ч.2 ст. 296 КК України
Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах хуліганства» за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, знищенням чи пошкодженням майна або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Дійсно ОСОБА_7 зазначав в суді першої інстанції, що мав помститися за невиплачену заробітну плату в сумі 10 000 грн. Однак, зазначені обставини не спростовують висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчиненого групою осіб.
Під час судового розгляду ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України визнав, давав пояснення аналогічні поясненням обвинуваченого ОСОБА_9 , який також повністю вину визнав, які відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Те, що в діях ОСОБА_7 мало місце грубе порушення громадського порядку, особлива зухвалість доводиться показами ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які узгоджуються між собою та заявою потерпілого ОСОБА_12 до Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 15 лютого 2016 року, де зазначено, що в ніч з 12 лютого 2016 року на 13 лютого 2016 року невідомі особи проникли на територію виноробного цеху, що знаходиться по АДРЕСА_3 та пошкодили належне йому майно (том 2 а.к.п. 145); протоколом огляду місця події та фототаблицею до нього від 13 лютого 2016 року, де об`єктом огляду є територія, де знаходяться склади та техніка, що є власністю ОСОБА_12 , та ділянка дороги біля паркану (том 2 а.к.п. 148-152), протоколом огляду місця події та фототаблицею до нього від 13 лютого 2016 року, де об`єктом огляду є територія виноробного складу, що знаходиться по АДРЕСА_3 (том 2 а.к.п. 153-159); заявою ОСОБА_7 до Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 3 травня 2016 року, де зазначено, що він добровільно видав шило, яким він в ніч з 12 лютого 2016 року на 13 лютого 2016 року на території виноробного цеху по АДРЕСА_3 , пошкодив шини автомобіля "Пежо Боксер" (том 2 а.к.п. 164); протоколом огляду предмету та фототаблицею до нього від 3 травня 2016 року, відповідно до якого було проведено огляд шила з дерев`яною ручкою (том 2 а.к.п. 165-166); постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 3 травня 2016 року, відповідно до якої добровільно видане ОСОБА_7 шило визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Барському ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області (том 2 а.к.п. 167), протоколом проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 4 травня 2016 року, що був проведений у присутності понятих, у ході якого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 показали яким чином вони вчиняли пошкодження майна, що знаходилося на території виноробного цеху по АДРЕСА_3 (том 2 а.к.п. 168-178); протоколом проведення слідчого експерименту від 21 червня 2016 року, що був проведений за участі підозрюваних, у присутності понятих, у ході якого підозрювані показали яким чином вони здійснювали пошкодження майна, що знаходиться на території виноробного цеху по АДРЕСА_3 (том 2 а.к.п. 179-181).

Доводи захисту, щодо наявності в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 194 КК України є хибними, оскільки обставини учинення ОСОБА_7 дій 13.02.2016 року біля 1 години на території виробничого цеху, належного ОСОБА_12 вказують на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю, яка виявилася в діях, що визначаються особливою нахабністю, зокрема пошкодження шилом чотирьох коліс автомобіля "Пежо Боксер", реєстраційний номер НОМЕР_1 , керування транспортним засобом мотоблоком марки «Зубр-10», яким пошкодив дерев`яний паркан та інші дії, які тривалий час не припинялися .

Згідно роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.
Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо.
Твердження захисту , що судом зазначено, що ОСОБА_7 являється організатором злочину, порушено ч.2 ст. 29 КК України, оскільки не вказано у резолютивній частині про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 185 КК Ураїни суперечать формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним, згідно якого ОСОБА_7 із ОСОБА_8 , за попередньою змовою вчинили злочин.
Помилковими є посилання захисту на правову позицію Верховного Суду, викладену у справі № 569/6988/16-к від 10.04.2018 року, що кваліфікуючою ознакою крадіжки «проникнення в інше сховище», огороджену територію, не можна вважати таким, адже нею встановлюють лише видимі межі території, оскільки, визнаючи винним ОСОБА_7 у проникненні в інше приміщення, суд вказав про проникнення до сарая, розташованого на території домоволодіння потерпілого ОСОБА_11 , звідки було викрадено коня, а не огороджену територію.

З показань потерпілого ОСОБА_11 вбачається, що 18 лютого 2016 року в період часу з 19 год. 30 хв. до 19 год. 45 хв. він вийшов на територію свого домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_5 , зачинив двері в сарай, де знаходився його кінь, та переконався, що хвіртка на його подвір`я теж була зачинена. Вранці 19 лютого 2016 року біля 8 год. 00 хв. він виявив, що його кінь зник із сарая. Він помітив, що сліди, які залишилися на снігу, вели з його подвір`я на суміжну земельну ділянку, а від неї на поле. Після чого він повідомив в поліцію та почав також шукати коня. Через декілька днів біля магазину, що знаходиться в його селі, було виявлено записку із зазначенням місце знаходження його коня: с. Чемериське Барського району Вінницької області. У вказаному селі він знайшов свого коня у ОСОБА_14 та повідомив їй, що це його кінь, якого у нього викрали, на що остання сказала, що купила коня у двох не знайомих їй людей. Він викликав поліцію та забрав коня.

Свідок ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , пояснювали у суді першої інстанції, що ОСОБА_7 продав коня ОСОБА_16 . Згодом вони дізналися від потерпілого ОСОБА_11 , що це його кінь, якого у нього викрали.

Свідок ОСОБА_17 під час судового розгляду пояснював, що потерпілий ОСОБА_11 повідомив йому, що у нього з сараю, що розташований на території його домоволодіння, викрали коня. ОСОБА_11 показав йому сліди, які вели з його домоволодіння у напрямку поля.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що він працює на посаді сільського голови Чемериської сільської ради Барського району Вінницької області. У лютому місяці 2016 року до нього звернулася ОСОБА_16 , яка повідомила, що купила у обвинуваченого ОСОБА_7 коня. Згодом виявилося, що кінь крадений і його забрав власник. При цьому продавець коня, тобто ОСОБА_7 , гроші їй не повернув.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що він був понятим під час слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_7 під час якого останній показав яким чином вчинив крадіжку свійської тварини - коня із домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_5 , що належить потерпілому ОСОБА_11 . При цьому працівники поліції обвинуваченим не давали будь-яких вказівок, лише пропонували розказати та показати, в який спосіб було вчинено крадіжку коня.

Крім показів потерпілого, свідків, суд перевірив та безпосередньо дослідив докази, а саме заяву потерпілого ОСОБА_11 до Барського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області від 19 лютого 2016 року, де зазначено, що в ніч з 18 лютого 2016 року на 19 лютого 2016 року невідомі особи із його підсобного приміщення - хліва викрали свійську тварину коня (том 2 а.к.п. 193); протокол огляду місця події та фототаблиці до нього від 19 лютого 2016 року, де об`єктом огляду є домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_5 (том 2 а.к.п. 197-201); протокол проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 8 квітня 2016 року, що був проведений за участі підозрюваного, у присутності понятих, у ході якого підозрюваний ОСОБА_7 показав яким чином він з ОСОБА_8 викрали свійську тварину коня із підсобного приміщення - хліва, що знаходиться на території домоволодіння по АДРЕСА_5 (том 2 а.к.п. 219-226); протокол проведення слідчого експерименту та фототаблиці до нього від 8 квітня 2016 року, що був проведений за участі підозрюваної, у присутності понятих, у ході якого підозрювана ОСОБА_7 показала яким чином вона з ОСОБА_7 викрали свійську тварину - коня із підсобного приміщення - хліва, що знаходиться на території домоволодіння по АДРЕСА_5 (том 2 а.к.п. 228-233) та інші.

Перевіривши сукупність доказів, оцінивши їх з точки зору достовірності та допустимості суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 , проник у приміщення сараю з метою крадіжки коня.
При цьому судом враховано те, що ОСОБА_7 неодноразово змінював показання, а також те, що в судових дебатах він вказав, що щиро кається.
Судом першої інстанції вірно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України крадіжка, поєднана із проникненням в інше приміщення, яка повністю знайшла своє підтвердження в ході судового розгляду.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги вказівку у апеляційній скарзі , щодо того, що суд у вироку необгрунтовано вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 не відшкодував шкоду потерпілому, оскільки це не вказівка суду , а пояснення потерпілого ОСОБА_11 , викладені у вироку суду.
Також суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом довідки від 07.04.2016 року, виданої ПП ОСОБА_13 щодо закупівельної вартості живої ваги коня.
Відповідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні покарання суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» прийняв до уваги ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, яке класифікується як кримінальне правопорушення середньої тяжкості, та кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, яке класифікується як тяжке кримінальне правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , те, що обвинувачений раніше не судимий, що підтверджується даними вимоги ІЦ (том 2 а.с. 189), за час проживання на території Терешківської сільської ради Барського району Вінницької області зарекомендував себе посередньо, що підтверджується даними довідки-характеристики Терешківської сільської ради Барського району Вінницької області (том 2 а.с. 192), обставин, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.
Суд першої інстанції прийняв до уваги досудову доповідь від 19.12.2017 року, яка складена Барським районним сектором з питань пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, оскільки ризик небезпеки від суспільства оцінюється як середній
Враховуючи те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, з урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та вважає, що покарання призначене судом є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстави для скасування чи зміни вироку суду, передбачені ст. 409 КПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-

П о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 31 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 296 КК України, ч.3 ст. 185 КК України, щодо ОСОБА_8 за ч.3 ст. 185 КК України, ОСОБА_9 за ч.2 ст. 296 КК України залишити без змін.
Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно оригіналу: Суддя: