Справа № 354/261/17
Провадження № 11-кп/4808/7/18
Категорія ч. 2 ст. 194 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000040 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_7 , зі змінами, внесеними заступником прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, який неодружений, офіційно не працює, раніше несудимий,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України 2 (два) роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 194 КК України 3 (три) роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 357 КК України 3 (три) місяці арешту; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладення відповідних обов`язків;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, який не одружений, офіційно не працює, раніше несудимий, військовослужбовець строкової служби,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить - 2550 грн.;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , з повною загальною середньою освітою, який неодружений, працює оператором 2-го розряду Ворохтянської автозаправки, раніше несудимий,

визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить -2550 грн.,

з участю: прокурора ОСОБА_13

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- прокурор, що приймав участі у суді першої інстанції ОСОБА_7 , не оспорює кваліфікацію дій обвинувачених та доведеність їх вини, просить вирок суду скасувати в частині призначеного обвинуваченим покарання внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким визнати: ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді 3-х років позбавлення волі; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді арешту на строк 4 місяці. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання з іспитовим строком, оскільки самі обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпеку останнього, що підтверджуються тим, що ОСОБА_10 після вчинення злочинів втік та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Апелянт також вважає, що суд належним чином не вмотивував застосування відносно обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вимог ст. 69 КПК України, оскільки не вказав, які ж саме обставини справи або дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними злочину і впливають на пом`якшення покарання, та не врахував того факту, що обвинувачені після вчинення злочину втекли та розпорядились викраденим майном на власний розсуд. Звертає увагу на те, що суд, в якості обставини, що пом`якшує обвинуваченим покарання визнав той факт, що останні добровільно, повно відшкодували збитки потерпілим, проте більша частина викраденого обвинуваченими майна була вилучена працівниками поліції та повернута потерпілим. На думку апелянта, призначене покарання не відповідає вимог ст. 65 КК України внаслідок м`якості.

В апеляційний суд надійшли зміни до апеляційної скарги прокурора, що приймав участі у суді першої інстанції ОСОБА_7 , від заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_8 , який просить справу направити на новий судовий розгляд, у зв`язку із порушення судом вимог ст. 349 КПК України, оскільки суд належним чином не з`ясував думки обвинувачених щодо правильності розуміння змісту зазначених обставин, не переконався чи немає сумнівів у добровільності їх позиції та не зазначив зміст обставин, які ніким не оспорюються. В той же час, апелянт підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, що приймав участі у суді першої інстанції ОСОБА_7 , в частині м`якості призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченим;

- захисник ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить вирок суду скасувати, провадження по справі закрити за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України, в іншій частині вирок суду вважає за необхідне залишити без змін. Крім того, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого, незаконно засудив особу за злочини при відсутності їх складу. Посилається на те, що зі змісту обвинувального акту, розмір шкоди, завданої потерпілому діями ОСОБА_10 , становить 18000 грн., що в розумінні ч. 2 ст. 194 КК України не становить великого розміру. Апелянт також наголошує на тому, що кримінальна відповідальність за ст. 357 КК України настає при наявності прямого умислу у обвинуваченого на викрадення документів з корисливих мотивів, проте ОСОБА_10 такого умислу не мав, оскільки його мотивом було викрадення у потерпілого майна, проте при цьому були наявні також документи, мотиву на викрадення яких, у останнього не було. На думку апелянта, дії обвинуваченого ОСОБА_10 охоплюються лише складом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна. Апелянт звертає увагу на той факт, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції здійснював свій захист самостійно, свою вину у вчиненому визнав у повному обсязі, не будучи юридично обізнаним, тому й не міг зрозуміти суті пред`явленого обвинувачення та надати правильну правову оцінку фактам, внаслідок чого, на думку апелянта, останній був незаконно засуджений за ст.ст. 194, 357 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив дії, які виразились в таємному викраденні чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб, умисному знищенні чужого майна, вчиненого шляхом підпалу та у незаконному заволодінні важливого особистого документу; обвинувачений ОСОБА_11 вчинив умисні дії, які виразились в таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб; обвинувачений ОСОБА_12 вчинив умисні дії, які виразились в таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Злочини ними вчинено при наступних обставинах:

13.02.2017 року близько 23-00 год. обвинувачений ОСОБА_10 спільно із обвинуваченим ОСОБА_11 за попередньою змовою, з метою таємного викрадення чужого майна, прийшли до житлового будинку потерпілого ОСОБА_14 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, шляхом розбиття віконного скла, відчинили дверку автомобіля марки «ВАЗ 2106» д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, звідки викрали, автомобільну акумуляторну батарею марки «WESTA» потужністю 60 ампер, вартістю 900 грн., панель до автомагнітоли «Pioneer» вартістю 300 грн., вісім CD-дисків із записаною альбомною музикою, вартістю 86 грн. кожен, сім CD-дисків, вартістю 10 грн. кожен та сумочку для зберігання дисків вартістю 90 грн., які належать потерпілому ОСОБА_14 .

Внаслідок злочинних дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_14 спричинено майнову шкоду на загальну суму 2048 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 25.02.2017 року близько 23 год.00 хв. обвинувачений ОСОБА_10 спільно із обвинуваченим ОСОБА_12 , за попередньою змовою, з метою таємного викрадення чужого майна, прийшли до житлового будинку потерпілої ОСОБА_15 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Діючи умисно, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , шляхом злому дверної ручки, відчинили дверку автомобіля марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, звідки викрали автомагнітолу марки «Піонер», вартістю 600 грн., автомагнітолу марки «JVC», вартістю 500 грн., телевізор марки «Грюндік», вартістю 2000 грн., автомобільну акумуляторну батарею марки «SADА» потужністю 75 ампер, вартістю 900 грн., які належать потепілій ОСОБА_15 .

Внаслідок злочинних дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 потерпілій ОСОБА_15 спричинено майнову шкоду на загальну суму 4000 гривень.

25.02.2017 року близько 23год.00хв. обвинувачений ОСОБА_10 , з метою таємного викрадення чужого майна, прийшов до житлового будинку потерпілої ОСОБА_15 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Обвинувачений ОСОБА_10 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, шляхом злому дверної ручки, відчинив дверку автомобіля марки «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_2 , зеленого кольору, звідки викрав важливі особисті документи, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_3 від 28.12.2007 року, видане ОСОБА_16 та посвідчення водія серії НОМЕР_4 від 28.12.2007 року, видане ОСОБА_17

02.03.2017 року близько 00 год.15 хв. обвинувачений ОСОБА_10 разом із обвинуваченим ОСОБА_12 прийшли до житлового будинку потерпілого ОСОБА_18 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Побачивши біля даного будинку легковий автомобіль марки «Москвич М-21412-01», д.н.з. НОМЕР_5 , 1990 року випуску, червоного кольору, який належав потерпілому ОСОБА_18 , у обвинуваченого ОСОБА_10 виник умисел знищити його шляхом підпалу.

Діючи умисно, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи настання таких наслідків, він відчинив передню праву дверку вказаного автомобіля, ножем порізав сидіння та за допомогою запальнички підпалив його.

Внаслідок підпалу виникла пожежа, від якої повністю згорів автомобіль марки «Москвич М-21412-01», д.н.з. НОМЕР_5 , 1990 року випуску, червоного кольору.

Від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_18 спричинено збитків на суму 18000 грн.

В судове засідання апеляційного суду не з`явились обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які повідомлялись належним чином про час та місце слухання справи.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги прокурора разом із змінами, просив її задовольнити, вирок суду скасувати, з поверненням на новий судовий розгляд; доводи апеляційної скарги захисника підтримав в частині скасування вироку суду з призначенням нового судового розгляду;

- захисник ОСОБА_9 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги. Просила вирок суду першої інстанції в частині притягнення до відповідальності її підзахисного за ч. 2 ст. 194 КК України скасувати та закрити провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, а в іншій частині вирок суду - скасувати з призначенням нового судового розгляду. Апеляційну скаргу прокурора підтримала частково.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з приписами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинувачених, органами досудового розслідування кваліфіковані вірно, а саме: ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 185 КК України, які виразилися в таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, за ч. 2 ст. 194 КК України, які виразились в умисному знищенні чужого майна, вчиненому шляхом підпалу та за ч. 3 ст. 357 КК України, які виразилися у незаконному заволодінні важливого особистого документа; ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за ч. 2 ст.185 КК України, які виразилися в таємному викраденні чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

В суді першої інстанції обвинувачені свою вину у вчиненому визнали у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються.

Однак, вказаних у ч. 3 ст. 349 КПК обов`язкових умов щодо скороченого порядку дослідження доказів при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції дотримано не було.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянтів в частині істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону в частині недотримання процедури здійснення судового розгляду, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Тобто, обов`язковими умовами застосування скороченого порядку дослідження доказів є: 1) правильне розуміння учасниками судового провадження змісту певних фактичних обставин; 2) добровільність їх позиції щодо відсутності необхідності дослідження цих обставин; 3) роз`яснення судом учасникам судового провадження процесуальних наслідків такого порядку дослідження доказів, зокрема в частині обмеження права на апеляційне оскарження.

Між тим, судом першої інстанції не було в повній мірі з`ясовано, чи правильно учасники судового провадження, а саме обвинувачені, розуміють зміст фактичних обставин.

Так, з матеріалів кримінального провадження (журналу та звукозапису судового засідання) вбачається, що в суді першої інстанції, обвинувачені не заперечували проти обставин, викладених в обвинувальному акті.

Визначаючи обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Проте, судом не було роз`яснено обвинуваченим та іншим учасникам судового провадження вимоги ст. 349 КПК, не з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачені та інші учасники провадження зміст фактичних обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також не роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Між тим, відповідно до вимог ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, сприяє змагальності сторін, які мали можливість самостійно обстоювати їхні правові позиції, права, свободи, законні інтереси, передбачені КПК України, та сторони не повинні бути позбавлені права та можливості подавати до суду речі, документи, інші докази, заявляти клопотання, а також реалізувати інші права.

Крім того, виходячи також із правових позицій, висловлених Європейським Судом з прав людини, суд сприяє рівності сторін у їх процесуальних правах, про що прямо зазначено у п. 24 рішення у справі «Надточій проти України» та в п. 23 рішення у справі «Гурепка проти України №2», в яких наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

За вказаних вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив одну із засад кримінального провадження змагальність сторін, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав обвинувачених на захист.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції, під час постановлення вироку не було належним чином дотримано вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, що, згідно ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням, оскільки це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, як це передбачено ст. 370 КПК України.

Отже, оскільки суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог діючого законодавства, це позбавляє апеляційну інстанцію можливість перевірити законність та обґрунтованість прийнятого судового рішення та розглянути по суті апеляційні скарги, в яких порушується питання безпідставності засудження.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень та даних щодо осіб обвинувачених внаслідок м`якості, не є слушними.

Колегія суддів вважає, якщо при новому розгляді справи вина обвинувачених буде доведена в тому ж обсязі обвинувачення, то призначене обвинуваченим оскаржуваним вироком покарання є таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, ступеню тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень та даних про особи обвинувачених. Саме таке покарання, є необхідним та достатнім як для виправлення обвинувачених, так й для попередження вчинення ними нових злочинів.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в частині закриття провадження по справі у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, то вони не є слушними, оскільки розгляд вказаного питання можливий лише після дослідження всіх фактичних обставин справи під час нового розгляду в суді першої інстанції.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів враховувала висновки Верховного Суду, який в своєму рішення наголошував на тому, що незважаючи на те, що відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проте ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за зазначених обставин, вирок суду не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового судного розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно усунути вказану неповноту, розглянути справу з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а також з урахуванням доводів викладених в апеляційних скаргах, прийняти законне і обґрунтоване рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_7 , зі змінами, внесеними заступником прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5