ІМЕНЕМ УКРАЇНИ УХВАЛА КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
25 жовтня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
При секретареві ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Куп`янська, Харківської області, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, неодруженого, дітей не має, зі слів працюючого не офіційно робітником пилорами, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 04 березня 2002 рокуКуп`янським міським судом Харківської області за ч.2 ст. 185 до двох років позбавлення волі; 2) 12 вересня 2003 року Ленінським районним судом міста Харкова за ч.2 ст. 186, ст. 71 КК України до чотирьох років одного місяця позбавлення волі; 3) 17 липня 2007 року Куп`янським міським судом Харківської області за ч.2 ст. 186, ст. 71 КК України до чотирьох років двох місяців позбавлення волі; 4) 02 березня 2012 року Куп`янським міським судом Харківської області за ч. 2 ст. 186, ст. 395, ст. 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі; 5) 08 лютого 2016 року Ленінським районним судом міста Харкова за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185, ст. 75, ст. 76 КК України до одного року позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком один рік, 26 вересня 2016 року іспитовий строк був скасований;
засуджено за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Згідно із ст. 70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у виді позбавлення волі строком на 5 років; та цим же вироком,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Івано-Франкове Яворівського району Львівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, зі слів перебуває у фактичних шлюбних відносинах та маючого на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, зі слів працюючого неофіційно кур`єром, зареєстрованого у АДРЕСА_2 ,
________________________________
проживаючого у АДРЕСА_3 , раніше судимого: 08 липня 2016 року Печерським районним судом міста Києва за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України до шести місяців арешту, звільненого 08 липня 2016 року по відбуттю строку покарання;
засуджено за ч.2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Цим же вироком, згідно ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-У111 від 26 листопада 2015 року) ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зараховано у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 16 серпня 2016 року по день набрання вироку законної сили включно, де одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Вироком також вирішено долю речових доказів.
Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги обвинувачених та захисників, судова колегія, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 засуджені за відкрите викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою за при наступних обставин.
16 серпня 2016 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_8 , перебували біля пам`ятника Петру Сагайдачному, розташованого за адресою: місто Київ, Контрактова площа, 4, де помітили потерпілого ОСОБА_10 , якому запропонували спільно вжити алкогольні напої. Під час вживання спиртних напоїв, ОСОБА_6 вступив в попередню змову з ОСОБА_8 на відкрите викрадення майна ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_6 повторно, відкрито викрав з кишені у потерпілого ОСОБА_10 гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 120 грн. та дві банківські картки. При цьому, потерпілий ОСОБА_10 ставив словесну вимогу останньому припинити дії та повернути майно, однак, в цей час ОСОБА_8 , який діяв спільно із ОСОБА_6 , ігноруючи вимогу потерпілого, продовжуючи реалізацію злочинного умислу, схопив ОСОБА_10 за руки, та тим самим обмежив опір останнього, що надало можливість ОСОБА_6 заволодіти майном потерпілого.
Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 120 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , кожен окремо, подали апеляційні скарги на обґрунтування яких зазначають наступне.
Обвинувачений ОСОБА_6 з висновками суду першої інстанції не погоджується, вважає, що судом не встановлено усі фактичні обставини справи, не взято до уваги його пояснення та не допитано безпосередньо в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим, вважає вирок Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року відносно нього незаконним та просить його скасувати. При цьому він вказує, що майна ОСОБА_10 не викрадав, будь-яких грошей у потерпілого взагалі не було, бо він на останні кошти придбав спиртне і продукти та саме ОСОБА_6 позичав йому гроші на таксі. Відсутні відомості, що гаманець, вилучений на місці події, він, ОСОБА_6 , взагалі тримав у руках, відбитків пальців не шукав ніхто і експертизу не проводив; потерпілий та свідок ОСОБА_11 давали протилежні показання, а суд цього не оцінив та поклав в основу вироку їх показання як достовірні. На час події потерпілий сам перебував у розшуку та міг обмовити його, щоб самому уникнути від відповідальності.
Захисник ОСОБА_7 , який подав апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_6 , посилається на неповноту судового розгляду, яка полягає у неможливості одночасно допитати потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , Крім цього, захист зазначає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, щодо складання процесуальних документів з дотриманням норм КПК не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для визнання цих доказів недопустимими та скасування вироку за недоведеністю провини його підзахисного і вичерпанням можливостей зібрання нових доказів.
Разом з тим, апелянт у своїй скарзі заявляє клопотання про дослідження доказів, а саме: 1) протоколу огляду місця події від 16 серпня 2016 року, складений старшим слідчим УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_12 ( а. с. 108-110);2)протоколу огляду місця події від 16 серпня 2016 року складений старшим слідчим УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_12 ( а. с. 111-115);3) копії протоколу затримання ОСОБА_6 від 16 серпня 2016 року, складеного в приміщені Подільського УП ГУ НП в місті Києві слідчим ОСОБА_13 ( а. с. 121-124); 4) протоколу пред`явлення особи для впізнання від 16 серпня 2016 року, складеного слідчим Подільського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_14 ( а. с. 153-156);5) протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від17 серпня 2016 року, складеного слідчим Подільського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_14 ( а. с. 145-149);6) журналу судового засідання від 26 грудня 2016 року ( а. с. 95) та журналу судового засідання від 27 лютого 2017 року ( а. с. 197-200), заявляючи, що саме вказані докази є недопустимими і не могли бути покладені в основу висновку про винуватість ОСОБА_6 ..
На думку апелянта ОСОБА_7 дослідження вказаних документів дозволить суду апеляційної інстанції переконатися в обґрунтованості доводів апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На цих підставах, захисник ОСОБА_7 , просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 15.01.2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у скоєні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України і призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити за п.3 ч.1 ст. 284 КК України.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних доводів, а прокурора проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.
Всупереч міркуванням апелянтів, суд першої інстанції з достатньою повнотою, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами у кримінальному провадженні докази, в тому числі відомості та обґрунтування, покладені в основу апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника, повно та правильно виклав досліджені докази, мотивування сторонами правових позицій та їх обґрунтування у вироку, надав належну оцінку вказаним доводам, мотивуванням і обґрунтуванням в плані відносності,допустимості, належності, достовірності і достатності для висновків по суті кримінального провадження та на цих підставах дійшов правильних висновків про вчинення ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, як вони описані у вироку.
Ці висновки суд переконливо обґрунтував не лише показаннями безпосередньо в ході судового розгляду, всупереч міркуванням в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_10 про те, що саме в ході спільного з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вживання спиртних напоїв останній почав відкрито нишпорити в його кишенях, витягувати з кишені гаманець, в якому знаходились належні йому 120 гривень, а також дві банківські картки, після чого, з гаманцем з грішми та банківськими картками обидва почали тікати з місця скоєння злочину. Ці показання в основних деталях підтвердив і свідок очевидець події, ОСОБА_11 .
Крім того, свідок ОСОБА_11 категорично, в тому числі під час допиту та повторного допиту в суді першої інстанції твердив що він спостерігав досліджувану подію та бачив, що двоє нападників діяли спільно та узгоджено, що саме ОСОБА_8 тримав руки ОСОБА_10 , а ОСОБА_6 обшукував його кишені; потерпілий намагався звільнити руки, голосно просив його не чіпати; потім нападники побігли, а свідок побіг за ними та викликав поліцію, яка прибула буквально через хвилину; разом з іншими свідками він переслідував нападників і наздогнав їх. По ходу втечі працівники поліції знайшли гаманець, але без грошей, поруч з яким було дві банківські картки і саме цей гаманець свідок ОСОБА_11 бачив у потерпілого раніше магазині і саме цей гаманець нападники відібрали у потерпілого піл час пограбування Ствердив свідок також, що до того, що сталося він бачив у гаманцеві потерпілого не менше 200 гривень різними дрібними купюрами, всього потерпілий купив для себе і нього дві пляшки ром-коли, а коли гаманця було знайдено після пограбування, то він був уже порожній (т.3? а. с, 81).
Ці показання потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_15 , який повідомив, що бачив як по вулиці бігли двоє осіб, за ними хлопець, а за ним поліцейські, всі вони забігли в підземний перехід; свідок ОСОБА_16 , який пояснив, що він під час чергування патрульним поліції побачив, як біжать два хлопці, а за ними третій, який кричить, що пограбували, побіг за ними, охоронець з переходу вказав йому, що всі троє забігли у підземний перехід, куди побіг і він та в глухому кутку помітив двох осіб, які там зупинились, тут же підбігла ще особа, яка кричала, що саме ці чоловіки вчинили пограбування його друга чи знайомого. Після прибуття слідчо-оперативної групи оглянуто маршрут втечі та знайдено гаманець, свідок також наполягав,що охоронець стверджував, що в глухий кут побігло саме двоє чоловіків, і саме двох чоловіків він там виявив, якими і були ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , зникнути з глухого кута ніхто не міг.
Показання свідка ОСОБА_16 повністю підтвердила його напарник ОСОБА_17 , яка була двічі допитана, в тому числі і в ході одночасного допиту з ним.
В апеляційному засіданні були досліджені письмові докази, а саме: протоколи огляду місця події від 16 серпня 2016 року, складений старшим слідчим УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_12 ( т.1, а. с. 108-110);від 16 серпня 2016 року складений старшим слідчим УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_12 (т.1, а. с. 111-115);затримання ОСОБА_6 від 16 серпня 2016 року, складеного в приміщені Подільського УП ГУ НП в місті Києві слідчим ОСОБА_13 ( т.1, а. с. 121-124);пред`явлення особи для впізнання від 16 серпня 2016 року, складений слідчим Подільського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_14 ( т.1, а. с. 153-156); пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від17 серпня 2016 року, складений слідчим Подільського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_14 ( т.1, а. с. 145-149).
При цьому апелянти акцентували увагу судової колегії на суперечностях у часі проведення вказаних слідчих дій; вказали на те, що понятим при проведенні першого з протоколів огляду був свідок ОСОБА_11 ; звернули увагу на те, що хоча фактично затриманий ОСОБА_6 був відразу після досліджуваної події, тобто близько 230 години 16 серпня 2016 року, однак офіційно протокол затримання складено лише о1600 годині тієї ж доби, таким чином, більш ніж половину доби він був затриманий незаконно, захисник йому в цей період не надавався, права пояснені не були, але слідчі дії за його участю були проведені, що і є підставою для визнання результатів цих слідчих дій, зафіксованих у згаданих протоколах, недопустимими доказами.
Дослідивши вказані протоколи в сукупності з доводами апелянтів, судова колегія відзначає наступне.
Протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення складено о 700 годині 16 серпня 2016 року і того ж дня зареєстровано в журналі єдиного обліку (т. 1, а. с. 1, 7, 116).
Таким чином, дійсно огляди місця події, в протоколах у т.1 на а. с. 108-110; 111-115 були проведені до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, однак ця обставина не може бути підставою для визнання вказаних доказів недопустимими, бо, відповідно до ч.3 ст. 214 КПК України, проведення огляду місця події до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР допускається.
Не може бути підставою для визнання результатів вказаних оглядів місця події недопустимими доказами і та обставина, що в першому з цих оглядів брав участь ОСОБА_11 як понятий, бо чинний КПК України не містить прямої заборони залучення особи, яка може бути свідком, до проведення інших слідчих дій як понятого, ОСОБА_11 на час огляду місця події офіційного статусу свідка не мав, а до того ж, ч.3 ст. 237 КПК України прямо передбачає можливість запросити до участі у проведенні огляду не лише потерпілого, підозрюваного, захисника, законного представника, але й інших учасників кримінального провадження, отже участь у першому огляді місця події ОСОБА_11 , який в подальшому отримав статус свідка у цьому кримінальному провадженні чинному КПК України не суперечить і тому в цій частині апеляційній доводи безпідставні та їх судова колегія відхиляє.
Дослідження протоколу пред`явлення особи для впізнання від 16 серпня 2016 року, проведеного з 1230 до 1255 години, показує, що організація та хід проведення цієї слідчої дії, всупереч міркуванням апелянтів, в повній мірі відповідає вимогам, викладеним у ст. 228 КПК України.
При цьому, статусу підозрюваного ОСОБА_6 на той час не мав, він був залучений до проведення цієї слідчої дії за участю потерпілого ОСОБА_10 , в присутності двох понятих, за участю ще трьох осіб, які не мало з ним відмінностей у статі, віці, одязі, зрості, статурі, одязі, права та обов`язки всім учасникам слідчої дії були пояснені, до початку впізнання ОСОБА_10 повідомив за якими саме прикметами має впізнати особу, яка скоїла відносно нього злочин; за відсутності особи, що впізнає, слідчий повідомив понятим, що злочин вчинено саме невстановленими особами; після цього ОСОБА_6 було запропоновано зайняти будь-яке місце серед інших осіб та він сам обрав місце під номером 1 першим ліворуч; в подальшому до кімнати де проходило впізнання був запрошений потерпілий, який повідомив відомості про себе, пояснив, за якими саме прикметами впізнає особу, яка вчинила злочин і прямо вказав саме на особу з номером 1.
За результатами цієї слідчої дії ОСОБА_6 , як видно з протоколу, будь-яких пояснень чи заперечень не зробив і лише відмовився від підпису у протоколі впізнання, отже жодних підстав вважати, що в ході слідчої дії були будь-яким чином порушені його права, в тому числі і право на захист, не виявлено.
Оголошуючи в апеляційних скаргах про недопустимість як доказу результатів впізнання особи за фотознімками, проведеного за участю свідка ОСОБА_11 , захисник і обвинувачений ОСОБА_6 акцентували увагу на тому, що на першому аркуші протоколу цієї слідчої дії, саме поруч із цифрою «1», під фотографією ОСОБА_6 , міститься рукописний надпис літери «Д», вважаючи, що це позначка для того, щоб свідок ОСОБА_11 впізнав саме ОСОБА_6 .
Дослідження ж другого та третього аркушів цього ж протоколу показало, що саме таке написання літери «Д» міститься на них під кожним текстом, що прямо стосується свідка ОСОБА_11 , тобто під записом його пояснень за якими прикметами він зможе впізнати по фотографії особу, яка вчинила щодо нього злочин, під попередженням його про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384 та 385 КК України, під його відповіддю, що впізнає саме особу, зображену на фотографії №1, під текстом, в якому пояснюється за якими ознаками він впізнає нападника, під фіксацією того, що він ознайомлений з протоколом, останній записаний вірно, заяв та зауважень від учасників слідчої дії не надійшло, та значиться в графі «Особа, якій пред`являлися фотознімки для впізнання підпис» в кінці протоколу, з розшифруванням «прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_11 ».
Отже вказані вище доводи апелянтів надумані, суперечать матеріалам кримінального провадження, а тому судова колегія їх відхиляє.
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчинені злочину (т.1, а. с. 121-124), ця слідча дія вчинена о 1600 годині 16 серпня 2016 року за участю ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_18 , в ній прямо зазначено, що моментом затримання є 248 година тієї ж доби, а такий проміжок часу між реальним затриманням та забезпеченням права особи на захист шляхом реального надання захисника адвоката не може бути визнане порушенням розумних строків.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 користувався послугами цього ж захисника і протягом усього досудового розслідування та під час судового розгляду аж до 1 травня 2017 року, коли Київським регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві йому, за його клопотанням та на підставі ухвали Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2017 року, було призначено для надання безоплатної вторинної правової допомоги захисника адвоката ОСОБА_7 .
Отже, в апеляційному засіданні будь-яких порушень прав ОСОБА_6 на захист не виявлено.
При цьому мається також на увазі, що вивчення матеріалів судової справи, в тому числі і журналів судових засідань вказує на те, що захисник адвокат ОСОБА_18 здійснював захист ОСОБА_6 відповідно до вимог чинного КПК України та вимог адвокатської етики, а розбіжності в його правовій позиції з правовою позицією підзахисного розпочалися з моменту, коли ОСОБА_6 почав вживати заходи для передачі кримінального провадження до іншого, Солом`янського районного суду у місті Києві, суду для об`єднанням з іншим кримінальним провадженням щодо нього, де його захист здійснював адвокат ОСОБА_7 , також призначений цим же регіональним центром та ці заходи не принесли позитивного для обвинуваченого результату, бо ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року клопотання ОСОБА_6 про об`єднання кримінальних проваджень та визначення підсудності за Солом`янським районним судом міста Києва було залишене без задоволення.
Хоча в матеріалах кримінального провадження і містяться відомості про те, що під час судового розгляду відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_10 перебував у попередньому ув`язненні на гауптвахті в порядку запобіжного заходу у кримінальному провадженні, яке розглядав Козелецький районний суд Чернігівської області, але, всупереч висловлюванням в апеляційному засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 , будь-яких відомостей про те, що до цього ОСОБА_19 перебував у розшуку, що він, вказуючи на вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 щодо нього кримінального правопорушення, мав намір таким способом уникнути відповідальності, в матеріалах кримінального провадження нема, і ці твердження обвинуваченого є його власними, нічим не підтвердженими, здогадками та припущеннями, отже не можуть бути взяті до уваги колегією суддів при вирішенні по суті кримінального провадження.
До того ж, як видно з журналу судового засідання, при допиті в суді ОСОБА_19 , хоча й намагався применшити роль та участь у вчиненні пограбування, щодо вчинення злочину саме ОСОБА_6 давав однозначні показання ( т.1, а. с. 199.
В апеляційному засіданні захисник адвокат ОСОБА_7 звернув також увагу на необ`єктивність, обвинувальний ухил та упередженість головуючого у суді першої інстанції, які вбачав у тім, що головуючий задавав потерпілому навідні запитання, пославшись також на журнал судового засідання.
Тим часом, вивчення журналу судового засідання в цій частині показує, що головуючий діяв винятково в межах, визначених ч. ч. 2, 3, 5-14 ст. 352 та ч.2 ст. 353 КПК України і потерпілому задавав не навідні питання, а уточнюючи його пояснення після його вільних показань і допитів іншими учасниками кримінального провадження, отже і цей довід апелянта судова колегія відхиляє, як такий, що не відповідає матеріалам кримінального провадження.

Судом були вжиті всі можливі заходи для встановлення місця перебування потерпілого, включно з наданням доручення про проведення слідчих дій, в ході яких його місце перебування та засоби зв`язку з ним встановлені не були.
Саме тому провести його повторний допит та одночасний допит зі свідком ОСОБА_11 не виявилося можливим, отже суд оцінював показання потерпілого ОСОБА_10 , які він дав при допиті в судовому засіданні в сукупності з іншими, дослідженими судом доказами, що не можна визнати істотним порушенням кримінального процесуального законодавства, наслідком якого є істотна неповнота дослідження доказів.
При цьому, всупереч міркуванням в апеляційному засіданні адвоката ОСОБА_7 , суд не виходив за межі своєї компетенції, та не вдавався в судову психологічну чи психіатричну оцінку стану потерпілого, а вираз у вироку «в стресовому стані під швидкоплинністю подій міг чітко не бачити дії обвинувачених» вжито у загально зрозумілому та загально вживаному сенсі і судова колегія з цим висновком погоджується.
В судовому засіданні виявлений на шляху втечі обвинувачених від місця події гаманець, який був на місці ж упізнаний потерпілим та свідком ОСОБА_11 , не оглядався, в цьому плані суд послався лише на сам протокол огляду місця події, ці відомості підтверджені потерпілим, свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , отже підстав вважати недопустимим доказом сам протокол огляду місця події, про що просив у апеляційному засіданні захисник, нема.
Обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником ОСОБА_20 також були подані апеляційні скарги на вказаний вирок, але в ході апеляційного розгляду вони, кожен окремо, подані апеляційні скарги відкликали, ОСОБА_8 підтримав відмову свого захисника від апеляційної скарги, у зв`язку з чим, а також маючи на увазі, що інших апеляційних скарг відносно ОСОБА_8 подано не було, судова колегія закрила апеляційне провадження в цій частині.
В силу всього вказаного вище, судова колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг, бо судом першої інстанції досліджено з дотриманням норм КПК України достатню кількість доказів, які в їх сукупності достатні для прийняття рішення по суті кримінального провадження та ухвалено законний, обґрунтований, вмотивований та справедливий вирок, а апеляційні вимоги не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, в тому числі і досліджених в апеляційному засіданні, вимогах чинного КПК України, нічим не підтверджені, надумані та уявляють собою здогадки і припущення апелянтів.
На підставі викладеного, не знаходячи підстав для його зміни чи скасування, судова колегія, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 15 січня 2018 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: