Справа № 305/137/15-к
Провадження по справі 1-кп/305/5/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2018 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
адвокатів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рахів обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001092 від 03.12.2013 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. та мешк. АДРЕСА_1 , гр-на України, з середньою світою, одруженого, на утриманні має 1 н/л дитину, військовозобов`язаного, сезонного робітника, не судимого,

у скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , пред`явлено обвинувачення в тому, що 02 листопада 2013 року близько 23 години 30 хвилин, перебуваючи на базі відпочинку «Ла Албуш», яка розташована в с. Біла Церква, вул. Грушевського, № 26, Рахівського району, Закарпатської області, він за попередньою змовою та у групі із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , умисно з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень здійснили напад на відпочиваючого на базі відпочинку ОСОБА_9 , та спричинили останньому тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала його смерть.

Зокрема, ОСОБА_10 , наніс потерпілому удар ногою по голові, зваливши його на підлогу, а ОСОБА_8 , тримаючи біля голови потерпілого пістолет невстановленої моделі, залякуючи його, не цілячись у потерпілого, здійснив два постріли, та з великою силою наніс руків`ям пістолета два удари по голові ОСОБА_9 .

В свою чергу ОСОБА_4 , продовжуючи спільні злочинні дії тримаючи у руках дерев`яну лапку від стільця, наніс з великою силою декілька ударів у життєво важливі органи потерпілому, зокрема по голові та тулубу, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 144 від 02.12.2013 року тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

ОСОБА_4 , пред`явлено обвинувачення ще й в тому, що діючи у групі із ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими невстановленими досудовим слідством, особами, продовжуючи свої протиправні хуліганські дії, демонстративно за допомогою предметів, що заздалегідь приготовили, наніс значні механічні пошкодження автомобілю моделі «Volkswagen Passat», д/н НОМЕР_1 , належний ОСОБА_13 , заподіявши матеріальні збитки на суму 26 842 грн. 54 коп., автомобілю марки «Opel Astra», д/н НОМЕР_2 , належний ОСОБА_14 , спричинивши матеріальні збитки на суму 5016 грн. 82 коп.

Допитаний в ході судового слідства обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні інкримінованим йому злочинам не визнав, та пояснив, що жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за викладених в обвинувальному акті обставин не завдавав.

Показав, що з потерпілим ОСОБА_15 , перебував у родинних відносинах, тому завдавати тілесних ушкоджень йому не було підстав.

02 листопада 2013 року біля 23 години не перебував на базі відпочинку «Ла Албуш», в с. Біла Церква, Рахівського району, Закарпатської області, а знаходився у сестри в лікарні. Особисто нікого не бив.

Просив виправдати його з-під обвинувачення.

Потерпіла ОСОБА_16 в судове засідання не з`явилася, однак надала суду письмову заяву, в якій вказала, що претензій до обвинуваченого немає, справу просила розглянути без її присутності. Цивільного позову не заявляє.

Допитаний в ході судового слідства свідок ОСОБА_10 , показав суду, що 02.11.2013 року присутнім на базі відпочинку «Ла Албуш» в с. Біла Церква, Рахівського району, Закарпатської області, ОСОБА_4 не бачив. Обставини, при яких ОСОБА_4 наносив би тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_17 йому не відомі. Били потерпілого ОСОБА_15 , невідомі йому раніше особи, які були у масках, тобто обличчя їх були закриті. Судячи з тілесної структури ОСОБА_4 не схожий на осіб, які били ОСОБА_9 , всього нападавших осіб було біля 15 чоловік.

Свідок ОСОБА_18 , мати обвинуваченого ОСОБА_4 , показала суду 01.11.2013 року, її дочка народила дитину у Тячіській РЛ, тому весь час перебувала з нею у лікарні.

02.11.2013 року її син ОСОБА_19 десь до 24 годині ночі перебував поруч з нею у лікарні, після чого поїхали додому та полягали спати.

Свідок ОСОБА_20 , показала суду, ІНФОРМАЦІЯ_2 у Тячівській РЛ народила дитину, тому 02.11.2013 року зранку до неї приїхала мати з братом ОСОБА_21 , які пробули у неї у лікарні, десь до 24 години ночі. Після чого поїхали разом у смт. Солотвино, Тячівського району, Закарпатської області.

03.11.2013 року ранком мати приїхала до неї у лікарню а брат залишився вдома.

Від допиту свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , прокурор відмовився у ході судового слідства, вважаючи їх допит недоцільним.

Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достовірності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України, виходячи з наступного.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Як випливає із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".
Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Барбера, Мессеґе і Хабардд" проти Іспанії № 10590/83 від 6 грудня 1988 р. та § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.
Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи. Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обгрунтованим і справедливим.
У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду має бути законним і обгрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Стаття 125 частина 2 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння особі легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
У кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню: 1)подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, сторона обвинувачення послалася на один єдиний доказ у справі протокол допиту свідка ОСОБА_22 проведеного у порядку ст. 225 КПК України, між тим від допиту якого у судовому засіданні відмовився прокурор.

Даний протокол судом досліджено в ході судового слідства, та визнаний судом не належним та недопустимим доказом з слідуючих підстав.

Насамперед під час допиту свідка, присутнім не був ОСОБА_4 , який на той час знаходився у слідчому ізоляторі в м. Ужгород, де не був доставлений в Ужгородський міжрайонний суд, де проводився допит свідка ОСОБА_24 . Фактично було грубо порушено право ОСОБА_4 бути присутнім та задавати питання йому. Навіть з цього протоколу не слідує, що ОСОБА_22 впізнав у нападаючому ОСОБА_4 , поскільки нападаючі були у масках.

Вирішуючи питання про оцінку показань свідка ОСОБА_22 , як доказ у кримінальному провадженні, суд виходить з того, що ОСОБА_25 більше 20 разів протягом 3 років викликався судом у судові засідання, неодноразові ухвали, про привід в суд свідка ОСОБА_22 ігнорувалися працівниками поліції, а прокурором не вживалися міри реагування зрештою, що послужило відмовою прокурора у виклику в суд ОСОБА_22 та його допиту безпосередньо у суді.

Допитані в ході судового слідства свідки мати та сестра ОСОБА_4 фактично дали покази про те, що ОСОБА_4 , 02.11.2013 року зранку та до 24 години перебував у Тячівській РЛ, де сестра народила дитину. Дані покази обвинувачення не спростувало в ході судового слідства.

Допитаний в ході судового слідства свідок ОСОБА_24 , який значиться серед обвинувачених по даному факту і визнаний судом винуватим за ч. 2 ст. 296 КК України, дав покази, що ОСОБА_4 , не бачив серед осіб які, 02.11.2013 року наносили побої ОСОБА_9 .

Не знайшло своє підтвердження в суді те, що саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спричинив тілесне ушкодження ОСОБА_9 від яких той помер. На підтвердження цього факту органом публічного обвинувачення жодного належного та допустимого доказу суду не надано.

В той же час, судом з`ясовано що у обвинувальному акті вказано ОСОБА_26 , як особу яка за попередньою змовою у групі осіб скоїла вказаний злочин. Натомість такої особи не існує, поскільки згідно реєстру матеріалів, та судом допитувався саме ОСОБА_24 .

Жодними належними доказами, не доведено, що саме внаслідок злочинних дій ОСОБА_4 було заподіяно тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 від яких той помер.

Смерть ОСОБА_9 наступила внаслідок важкої мозкової коми, що розвинулася на фоні закритої черепно-мозкової травми з переломами кісток сплетіння основи лівої половини черепа та важким забоєм головного мозку, окрім того на його тілі виявлено численні та множинні інші травми, переломи, та колото різані рани шиї, трахеї які могли бути спричинені ножем.

Жодних слідчих дій не вжито органом досудового розслідування по виявлених та вилучених речових доказів дерев`яної лапки, немає її і серед речових доказів, які відсутні взагалі.

Цивільний позов не заявлявся.

Таким чином, дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, які надав суду прокурор, стосовно обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, суд вважає перевіривши їх у ході судового слідства, неналежними та недопустимими, що передбачено ст. 89 КПК України.

З огляду на вказані обставини, враховуючи засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини (п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України), що полягають в тому, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи (ч. 4 ст. 17 КПК України), в ході оцінки допустимості наданих доказів результатів проведення експертиз, суд зобов`язаний перевірити підстави та умови їх проведення, за результатами яких отримано фактичні дані ,що є змістом наданих доказів.

Відтак, неналежна перевірка судом доказів на предмет їх допустимості є порушення вимог ч. 2 ст. 370 КПК України, якою закріплено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відсутність належних та допустимих доказів про спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого групою осіб, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 .

Частиною І статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, дослідивши в судовому засіданні всі надані докази по даному кримінальному провадженню в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.12.2012 р.).
Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11.07.2013р.)
Сумнівний характер вчинення обвинуваченим саме інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння по ч. 2 ст. 121 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожиш неоспорюваних презумпцій факту.
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може грунтуватись на припущеннях. Аналізуючи всебічно, повно й неупереджено дослідженні у процесі судового розгляду всі фактичні обставини, надані на їх підтвердження докази, оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано і не пропонується стороною обвинувачення, стороною обвинувачення залишилися нез`ясованими обставини, які мають суттєве значення для законного та обґрунтованого вирішення даного кримінального провадження та ухвалення обвинувального вироку, суд приходить до вмотивованого висновку, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано достатніх переконливих доказів, оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів, що у діях ОСОБА_4 наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення ще й за ч. 4 ст. 296 КК України, яке знайшло своє підтвердження у ході судового слідства то суд вважає, що дії ОСОБА_4 , слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України, виходячи зі слідуюючого:

Дії ОСОБА_24 , ОСОБА_8 та ОСОБА_27 кваліфікувалися органом досудового розслідування всіх за ч. 4 ст. 296 КК України, в той час, коли дії ОСОБА_4 кваліфікуються теж за ч. 4 ст. 296 КК України. Визнаючи винними вказаних осіб, суд кваліфікував їх дії саме за ч. 4 ст. 296 КК України.

В ході судового слідства встановлено,що саме ОСОБА_4 був у складі групи осіб, ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , які з хуліганських мотивів, пошкодили бітою, ІНФОРМАЦІЯ_2 два автомобілі марки «Volkswagen Passat» та «Opel Astra», що знайшло своє відображення та закріплено протоколом огляду від 03.11.2013 року яку з зазначенням пошкоджень вказаних автомобілів вм`ятин металевих частин та пошкодження дверей.

Висновками експертиз стверджено, що вартість шкоди складає: «Volkswagen Passat» 26 842 грн. 54 коп., та «Opel Astra» 5016 грн. 82 коп.

Цивільні позови по даному епізоду не заявлялися.

Дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що дії ОСОБА_4 , слід кваліфікувати на ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб із застосуванням предметів спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень.

Судові витрати в сумі 488 грн. 90 коп., що становить вартість двох судово-автотехнічних експертиз, слід присудити до стягнення з ОСОБА_4 на користь держави.

У зв`язку з тим, що суд виправдовує ОСОБА_4 з-під обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України інші судові витрати пов`язані з даною кваліфікацією, суд відносить за рахунок держави.

У відношенні ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його суспільну небезпеку, вік та стан здоров`я обвинуваченого, характеризуючи особистість дані.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є активне сприяння розкриттю злочину, молодий за віком. На утриманні має 1 малолітню дитину, щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відсутні.

Враховуючи викладене, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і відбування покарання, оскільки такі за даних обставин справи були б надмірно суворим покаранням, обвинуваченому ОСОБА_4 , слід призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 296 КК України, із застосуванням положень ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 1 п. 1 п. 2 ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 392 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Виправдати ОСОБА_4 по обвинуваченню в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості.
ОСОБА_4 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити покарання 3 (три) роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування основного покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 488 гривень 90 копійок судових витрат за проведення судових-автотехнічних експертиз.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано набирає законної сили, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд Закарпатської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копію вироку слід вручити негайно, після його проголошення, обвинуваченому, та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, та ознайомитися з журналом судового засідання.

Суддя: ОСОБА_1

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: ОСОБА_1