Справа № № 585/4566/18
Номер провадження 1-в/585/415/18
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
27 грудня 2018 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років,

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить визнати призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що не має умовно-дострокового звільнення і будь-якого обмеження в часі, отже порушує ст.. 3 Конвенції та ст.. 28 Конституції України, піддає його катуванню, жорстокому та нелюдському покаранню, що принижує його гідність. Замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років як максимально установлений законодавством України.

В своїй заяві посилається на те, що він відбув уже 14 років позбавлення волі. При цьому, чинним законодавством України не передбачено підстав звільнення засудженого до довічного позбавлення волі умовно-достроково або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Єдина можливість звільнення передбачена ч. 2 ст. 87 КК України, де вказано, що актом про помилування може бути здійснена заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Уважає, що суд повинен застосувати при розгляді його заяви як складову національного законодавства, практику ЄСПЛ, а саме: Рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританії» у якому Європейський суд зазначив, що держава відповідач, призначивши довічне позбавлення волі як вид покарання, не передбачила на законодавчому рівні граничних строків відбування покарання і можливості умовно-дострокового звільнення, що порушує ст. 3 Конвенції.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав і просив його задовольнити. Крім того пояснив, що утримується у маленькій двомісній камері, позбавлений багатьох людських благ, що робить його існування таким, що розцінюється як катування. Майже не має шансів вийти на волю. Не працює, оскільки роботи для довічно ув`язнених в установі немає. З приводу розгляду питання щодо його звільнення умовно-достроково, як зазначено у рішенні ЕСПЛ, на яке він посилається у заяві, не звертався.

Захисник ОСОБА_4 підтримав думку свого підзахисного.

Прокурор заперечував проти задоволення заяви, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. До того ж, довічне позбавлення волі є не безкінечним, оскільки законодавство України передбачає помилування, тобто заміну довічного ув`язнення на позбавлення волі не менше 25 років.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що вироком апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року ОСОБА_5 засуджено за п.6, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 122, ст. ст. 70,96 КК України до довічного позбавлення волі. Строк відбуття покарання рахувати з 11 серпня 2004 року (а.с. 17-19, а. ос. с.13-22).

Ухвалою Верховного суду України від 25 жовтня 2007 року вирок Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року щодо ОСОБА_5 змінено. Скасовано вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ст. 185 ч.3 КК України, а справу в цій частині закрито за відсутністю в його діях цього складу злочину та вказано, що ОСОБА_5 вважати засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 115 ч.2 п.6,13, ст. 187 ч.4, 122 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с. 20-21, а.ос.с. 25-27).

Призначене вироком Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року ОСОБА_5 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Вирок Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 25 жовтня 2005 року, що стверджується розпорядженням про набрання вироком законної сили (а.с.23).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду від 30 листопада 2017 року зараховано ОСОБА_5 у строк відбутого за вироком Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у період з 11.08.2004 року по 25.10.2005 року відповідно до співвідношення - один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з урахуванням відбутого строку. В задоволенні клопотання ОСОБА_5 в частині зарахування строку перебування у слідчому ізоляторі під час розгляду заяви про перегляд вироку за ново виявленими обставинами з 24 квітня 2016 року, відмовлено (а.с.24).

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2018 року ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 листопада 2017 року залишено без змін (а.с.25-26).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 квітня 2017 року заяву ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 23 червня 2005 року у зв`язку із ново виявленими обставинами, залишено без задоволення (а.с.27-28).

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 вересня 2017 року ухвалу Роменського міськрайонного суду від 24 квітня 2017 року залишено без змін (а.с. 29).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Проте заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк зазначені правові норми не передбачають.

Статтею ч. 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно - дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає необґрунтованим, оскільки ч.1 ст. 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення воді на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Таким чином Кримінальним Кодексом України передбачена можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Що стосується вимог клопотання про визнання порушення прав людини та громадянина, передбачених ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 р.), ст.28 Конституції України за піддання засудженого жорстокому, нелюдському чи такому, що принижує гідність покаранню, через призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки питання встановлення порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що просить встановити у своїй заяві ОСОБА_5 належить виключно до компетенції Європейського суду з прав людини.

Щодо застосування Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» суд не може застосувати дане рішення як підставу для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, виходячи з наступного.

Текст даного рішення не містить вказівку на те, що при констатації факту порушення ст. 3 Конвенції суд держави відповідача повинен замінити довічне позбавлення волі на строкове.

У статті 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV. І у ст.17 є вказівка на те, що «суди мають застосовувати при розгляді справ конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права».

Проте визначення поняття «джерело права» відсутнє як у Конституції, так і в законі №3477-IV, а також в інших нормативно-правових актах. Тому не можливо з`ясувати яке місце в ієрархії системи Українського права посідають рішення ЄСПЛ, у той час як існує спеціальне законодавство, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк у зв`язку з встановленням відповідним рішенням ЄСПЛ порушення Конвенції, тим більше, що Рішення постановлено не проти України.

ОСОБА_5 посилається на те, що Рішення ЄСПЛ повинно застосовуватись судом, який розглядає його заяву як міжнародний договір, тому має вищу юридичну силу ніж національне законодавство. Суд не погоджується з таким твердженням заявника виходячи з наступного. Україна погодилася, що Євросуд є тим органом, який тлумачитиме норми Конвенції. Але, аби вони ставали «міжнародним договором», має відбуватися їх легітимізація на території України.

У справі № 6-756ц16, ВСУ дійшов висновку, що рішення ЄСПЛ у справах, де Україна не була стороною, не мають прецедентний характер та не можуть бути застосовані як джерело права.

Водночас, використання судами таких рішень без офіційного перекладу та доведення до відома громадян України є порушенням ст. 57 Конституції України, хоча на законодавчому рівні не визначено орган, що має здійснювати офіційний переклад рішень ЄСПЛ у справах проти інших країн.

Глава 3 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV. І у ст.17 визначає порядок виконання рішень ЄСПЛ, яка містить лише вказівку на те, що суди можуть відновити попередній стан Стягувача шляхом, зокрема повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі (п. а ч. 3 ст. 10), при цьому мова йде про конкретну особу, щодо якої постановлено рішення ЕСПЛ. Така обставина в даному випадку відсутня.

Іншим чином суд загальної юрисдикції не може виконувати Рішення ЕСПЛ, оскільки такий обов`язок на нього не покладено законодавством. Заходами загального характеру, відповідно ст. 13 Закону є: заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Всі перелічені заходи також не належать до функції відправлення правосуддя, отже не можуть бути застосовані судом.

Таким чином у задоволенні заяви ОСОБА_5 слід відмовити за її безпідставністю.

Керуючись ст. 28, 57, 127, 129 Конституції України, ст. ст. 64, 74, 82, 87 КК України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В ИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня виготовлення повного тексту ухвали суду, засудженим ОСОБА_5 - з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Суддя: підпис...

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО
МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлено і проголошено 2 січня (1 січня вихідний день) 2019 року о 15.00 годині.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1