Дата документу 14.02.2019 Справа № 333/7900/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/7900/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/100/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого слюсарем на ПАТ «Мотор-Січ», раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

захисник-адвокат ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_9 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ст.128 КК України із застосуванням ст.69 КК України до штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 13892,38 гривень та моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_10 просить вищевказаний вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову змінити та відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд першої інстанції не зазначив які саме моральні страждання понесла потерпіла ОСОБА_9 . Визнаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд не врахував відсутність тяжких наслідків від вчиненого, короткочасний розлад здоров`я і, як наслідок, незмінність звичного життя потерпілої, відсутність погіршення здібностей потерпілої тощо.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ст.128 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням на 1 рік. Стягнути з ОСОБА_6 на її корить витрати на правову допомогу в розмірі 9300 гривень.

В обґрунтування своїх доводів вказує на те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який завдану злочином шкоду їй не відшкодував взагалі, швидку медичну допомогу після завдання тілесних ушкоджень не викликав, допомоги на місці не надав, а просто втік з місця вчинення злочину, не визнавав свою вину з вересня 2015 року по березень 2018 року, і лише у останньому судовому засіданні, які він постійно ігнорував, мотивуючи знаходженням на амбулаторному лікуванні. В матеріалах справи відсутні дані, які вказують на відверту і щиру поведінку ОСОБА_6 , та які можуть свідчити, що обвинувачений дійсно щиро розкаявся, оскільки на момент ухвалення вироку у суду були відсутні дані про те, що він надав матеріальну допомогу на її лікування та відшкодував завдані злочином збитки.

Також суд безпідставно не стягнув з обвинуваченого понесені нею процесуальні витрати на правову допомогу.

До початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 подав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно з вироком суду, 11 вересня 2015 року о 15-00 годині ОСОБА_6 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, у під`їзді №6 житлового буднику №8 по вул.Олімпійській в м.Запоріжжя, в ході раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи недбало, не передбачаючи можливого настання суспільно небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, схопив потерпілу ОСОБА_9 за груди та штовхнув її зі сходинок, внаслідок чого вона втратила рівновагу, впала та вдарилась ліктьовим суглобом лівої руки. Після цього ОСОБА_6 покинув приміщення під`їзду. Своїми діями обвинувачений, згідно висновку експерта, спричинив потерпілій ОСОБА_9 закритий перелом обох виростків лівої плечової кістки зі зміщенням кісткових відламків, які кваліфікуються як пошкодження середньої тяжкості, не небезпечне для життя, але що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника, заперечували проти доводів, викладених в апеляційній скарзі потерпілої, разом з цим, підтримали клопотання обвинуваченого про звільнення останнього від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності; потерпілу ОСОБА_11 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, вищевказане клопотання обвинуваченого просили вирішити на розсуд суду; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, апеляційну скаргу потерпілої підтримала в частині стягнення витрат на правову допомогу, проти задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності заперечувала, вказавши на те, що останній підлягає звільненню від покарання, а не від відповідальності; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів доходить наступних висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

Суд першої інстанції цих вимог закону дотримався не в повній мірі при розгляді даного провадження.

Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ст.128 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Проте, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд допустив помилку та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, санкцією ст.128 КК України передбачено покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до двох років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 є особою, що досягла пенсійного віку, а тому, з огляду на положення ст.ст.56, 57, 61 КК України, йому не може бути призначено жодне покарання з передбачених санкцією вищевказаної статті.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В таких випадках суд, за наявності до того підстав, відповідно до ст. 7 КПК повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції не мав правових підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, а, встановивши винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, повинен був постановити обвинувальний вирок і звільнити обвинуваченого від покарання.

З цих же підстав колегія суддів вважає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги потерпілої в частині, що стосуються покарання, оскільки останньою ставиться питання про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке санкцією ст.128 КК України також не передбачене.

Вирішуючи клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено злочин невеликої тяжкості, саме суворе покарання за який передбачено у виді обмеження волі. З дня вчинення даного злочину минуло понад три роки, що є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно зі ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що вищевказане клопотання обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриттям кримінального провадження щодо нього.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги потерпілої про безпідставне не стягнення з обвинуваченого на її користь витрат на правову допомогу є слушними, оскільки підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Проте, скасовуючи вирок суду і закриваючи кримінальне провадження, колегія суддів не може вирішувати питання, пов`язані з процесуальними витратами.

В той же час, дана обставина не позбавляє потерпілу права на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про стягнення понесених витрат.

Враховуючи викладене, керуючись ч.1 ст.49 КК України, ст.ст.404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст.128 КК України, скасувати.

На підставі ч.1 ст.49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст.417 КПК України кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4