ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/240/18 Справа № 191/2795/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001087 за апеляційними скаргами процесуального керівника - прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх представника ОСОБА_8 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати в частині застосування Закону України Про амністію у 2016 році, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ст.287 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з експлуатацією транспортних засобів; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_10 від призначеного покарання на підставі п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, послався лише на копію свідоцтва про народження ОСОБА_12 , та що вона є його донькою, але жодним чином не перевірив факт позбавлення батьківських прав ОСОБА_10 відносно вказаної дитини.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, закрити кримінальне провадження щодо нього, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, крім цього цивільний позов потерпілих залишити без розгляду.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він під час досудового розслідування та судового розгляду неодноразово наголошував на тому, що він не бачив вживання ОСОБА_13 алкогольних напоїв, при цьому вважає пояснення свідка ОСОБА_14 не належним доказом, у зв`язку з тим, що є суб`єктивним баченням особи, а також сформовані особою, яка перебувала в знесиленому стані (відсутність сну більше доби) та в стані алкогольного сп`яніння,в якому він перебував з його слів.
Суд проігнорував його покази про те, що він безпосередньо до ДТП спиртні напої не вживав, та покази свідка ОСОБА_15 , який показав, що коли він прибув на місце події, жодних ознак алкогольного сп`яніння відносного нього не було, та для того, щоб його заспокоїти, він дав йому випити коньяку.
Також посилання суду на покази потерпілої ОСОБА_7 щодо встановлення нею розпивання алкогольних напоїв ОСОБА_13 в присутності товаришів з телефонної розмови по голосам не є належним доказом та не підтверджує його перебування рядом з ОСОБА_13 .
Вказує на те, що суд, викладаючи мотиви призначено покарання, зазначив про необхідність призначення йому покарання в межах санкції статті 186 ч.1 КК України, тоді як він ніколи не обвинувачувався у вчиненні такого злочину.
Зазначає, що судом невмотивовано призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, при цьому взагалі не було враховано те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню доньку.
Також судом не було враховано, що ініціатором поїздки в пошуках медичного закладу був ОСОБА_13 , крім того, ним не здійснювалась передача свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключа від автомобіля, ОСОБА_13 самостійно сів за кермо автомобіля.
Вказує на те, що цивільні позови потерпілих повинні розглядатись в рамках цивільного судочинства з урахуванням обставин, встановлених під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_13 та відносно нього, що знайшло своє підтвердження в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
Зазначає, що відповідальність за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки в результаті ДТП несе ОСОБА_13 , оскільки відповідно до протоколу огляду трупа від 14.11.2015 року, який міститься в матеріалах кримінального провадження, в ході огляду куртки трупу в карманах, окрім інших речей, було виявлено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_13 , також реєстраційний документ на транспортний засіб перебував в автомобілі, у місці, відомому ОСОБА_13 .
Також вказує на те, що відповідно до висновку експерта № 5/10.1-345 від 18.04.2016 року водієм ОСОБА_13 не обрано безпечної швидкості руху, під час руху не враховано дорожню обстановку, однак з цього висновку не визначено наслідком ДТП стан алкогольного сп`яніння водія, при цьому ОСОБА_13 мав не великий стаж керування транспортним засобом, а тому при цих погодних умовах та дорожній обстановці не мав змоги маневрувати на цій ділянці дороги.
Враховуючи зазначене, дії ОСОБА_13 призвели до ДТП та настання для ОСОБА_13 суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України, у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази; речові докази по справі: - біологічні зразки крові ОСОБА_10 , змиви речовини бурого кольору, вилучені в ході огляду автомобіля - знищити; - автомобіль «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернути ОСОБА_16 ; цивільні позови потерпілих залишити без розгляду; процесуальні витрати віднести на рахунок держави.
Вказує на те, що вирок суду обгрунтовано, в тому числі, протоколом огляду місця ДТП від 15.11.2015 року, згідно якого, у вказану дату в період часу з 01.10 год. по 02.35 год. ст. слідчим в ОВС відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області було проведено огляд місця події ДТП, при цьому відповідно до матеріалів провадження, повідомлення про ДТП, яка сталася 14.11.2015 року надійшло по телефону до чергової частини Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та зареєстровано в журналі обліку повідомлень про злочини 14.11.2015 року № 212.
Телеграма про ДТП була направлена Синельниківським ВП ГУНП в Дніпропетровській області до ГУНП в Дніпропетровській області лише 15.11.2015 року о 03.52.24 год., а тому правом проводити огляд місця ДТП був наділений виключно слідчий СВ Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.
Враховуючи зазначене, вказаний судом доказ - протокол огляду місця ДТП від 15.11.2015 року є не допустимим доказом.
Вказує на те, що зазначений судом доказ - протокол огляду трупа ст. слідчим Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.11.2015 року, також є не допустимим доказом, оскільки після проведення вказаної дії, посадовими особами СВ Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області відомості про це кримінальне правопорушення до ЄРДР не вносилося, проведення досудового розслідування не розпочиналося.
Також в матеріалах провадження відсутня постанова відповідного прокурора про визначення підслідності кримінального провадження іншому органу досудового розслідування, так і вмотивована постанова Генерального прокурора України, його заступників, прокурора Дніпропетровської області про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслдіування.
Відсутні в матеріалах кримінального провадження відомості про те, в який інший спосіб, передбачений вимогами кримінального процесуального закону, ст. слідчий в ОВС відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській обл. отримав в своє розпорядження вказані докази, що дозволило б використовувати їх як докази у даному кримінальному провадженні.

Наведене свідчить про те, що протокол огляду трупа від 14.11.2015 року в даному кримінальному провадженні в істотне порушення вимог кримінального процесуального закону отримано стороною обвинувачення в спосіб, не передбачений КПК України, що свідчить про очевидну недопустимість цього доказу.

Таким чином, незаконним є і подальше поводження із речами загиблого, виявленими під час огляду тіла ОСОБА_13 , а також залучення судового медичного експерта для встановлення характеру тілесних ушкоджень, причин смерті останнього.

Крім цього, протокол огляду трупа від 14.11.2015 року взагалі не містить відомостей, які б дозволили встановити зв`язок місця огляду з фактом ДТП.

Як вбачається із постанови про призначення судової автотехнічної експертизи від 13.04.2016 року (а.с. 170-171 т.1), окрім копії самої постанови, для дослідження експертові слідчим жодні об`єкти (матеріали справи або окремі процесуальні документи, в тому числі, протокол огляду місця події разом зі схемою та іншими додатками; протокол огляду ТЗ) не направлялися, що свідчить про неналежність цього доказу.

Зазначає, що повідомлена свідком ОСОБА_14 інформація викликала

обґрунтовані сумніви у тому, що свідок міг правильно сприймати факти, про які він

давав показання суду, що свідчить про недостовірність цього доказу сторони обвинувачення.

Під час судового розгляду судом першої інстанції протоколи допиту свідка ОСОБА_14 під час досудового розслідування взагалі не досліджувалися, а отже висновок суду про послідовність показань свідка зроблений в порушення вимог ст. ст. 23 ч.1,370 ч.З КПК України.

Суд першої інстанції навів у вироку показання свідка ОСОБА_17 та частково показання свідка ОСОБА_15 , однак в істотне порушення вимог абз. 3 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України взагалі не зазначив мотивів, з яких суд відкинув ці докази.

В порушення наведених вимог КПК України не навів у вироку суд і мотиви, з яких підстав він не врахував письмові докази, які свідчать на користь достовірності показань обвинуваченого ОСОБА_10 та які були досліджені судом під час судового розгляду, а саме копії медичних документів, висновок судово-медичного освідування ОСОБА_10 (а.с. 55,57, 58-61 т.2), висновок судово-медичного експерта відносно ОСОБА_10 (а.с. 104-106 т.1).

Також вказує на те, що в істотне порушення вимог кримінального процесуального закону у даному кримінальному провадженні експертиза для визначення розміру шкоди немайнового характеру (моральної шкоди) не призначалася та не проводилася, що є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про наявність обізнаності ОСОБА_10 під час подій, встановлених вироком суду, в тому, що загиблий ОСОБА_13 перебував у стані алкогольного сп`яніння (тобто, про наявність суб`єктивної сторони складу злочину), не підтверджені належними доказами, дослідженими судом, та є таким, що зроблений без врахування доказів, які могли вплинути на висновки суду та без зазначення мотивів, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Жодних доказів, окрім висновку судового експерта-автотехніка № 5/10-1-345 від 18.04.2016 року, який повинен був бути виключений із числа доказів, які б встановлювали відповідності/невідповідність дій водія ТЗ ОСОБА_13 у даній дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявність/відсутність у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водія вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та ДТП, матеріали кримінального провадження не містять.

Разом з тим, стороною обвинувачення під час судового розгляду не було доведено причинного зв`язку між діянням ОСОБА_10 та наслідками у вигляді смерті ОСОБА_13 , та висновки суду в частині вирішення цивільного позову не підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Навіть в оскаржуваному вироку суду першої інстанції зазначено про наявність прямого причинного зв`язку саме між протиправним діянням у вигляді порушення Правил дорожнього руху, нібито вчиненим загиблим ОСОБА_13 , та небезпечними наслідками - у вигляді його смерті.

В той же час, вказані обставини свідчать про відсутність прямого причинного зв`язку, який є обов`язковою умовою настання цивільно-правової відповідальності за правилами ст. ст. 1166 ч.1, 1167 ч.1, 1200, 1201 ЦК України, між діянням, інкримінованим ОСОБА_10 , та суспільно-небезпечними наслідками у вигляді настання смерті водія ОСОБА_13 , що повинно було слугувати безумовною підставою для відмови в задоволенні цивільних позовів.

Висновки суду про доведеність позовних вимог потерпілих стосовно розміру моральної шкоди (в розмірі, стягнутому з ОСОБА_10 згідно з вироком суду) не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх представник ОСОБА_8 просять вирок суду в частині призначеного покарання, а саме звільнення ОСОБА_10 на підставі Закону України Про амністію у 2016 році, скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовують тим, що обвинувачений не підпадає під дію п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, оскільки, відповідно до інформації наданої з місця його роботи, ОСОБА_10 платить аліменти на утримання його дитини на користь колишньої дружини, тобто дитина перебуває в іншій сім`ї і обвинувачений не приймає участь у її вихованні.
Крім того, обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання.
Також, ОСОБА_10 свою вину не визнав, хоча вона підтверджується показами свідка ОСОБА_14 , цивільний позов не визнав, не вибачився.
Обвинуваченим ОСОБА_10 подано заперечення на апеляційні скарги прокурора, потерпілих та їх представника, відповідно до якого він просить відмовити у задоволенні цих апеляційних скарг.
Вказує на те, що він має малолітню доньку, 2013 року народження, відносно якої не позбавлений батьківських прав, що підтверджується довідкою Управління служби у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпрі ради № 16/04-42 від 07 серпня 2018 року, а тому він підлягав звільненню від відбування покарання на підставі п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році.
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з експлуатацією транспортних засобів; на підставі п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році звільнений від відбування призначеного покарання; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
Цим же вироком з ОСОБА_10 стягнуто на користь: - ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 33817 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 150 000 грн.; - ОСОБА_11 , в інтересах її малолітнього сина ОСОБА_18 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної зі смертю годувальника - 4194,95 грн. щомісячно, починаючи з 15.11.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а у разі навчання - до закінчення дитиною навчання у навчальному закладі, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років; - ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної зі смертю годувальника за період з 15.11.2015 року до 01.08.2016 року - 35657,05 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 200 000 грн..
За обставин, викладених у вироку, 14 листопада 2015 приблизно о 20-00 годині ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на території садівничого товариства «Роднічок», розташованого на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, будучи особою, яка відповідно до п.2.2. Правил дорожнього руху України використовує транспортний засіб на законних підставах, та маючи право на керуванню автомобілем «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_19 , тобто будучи відповідальним за експлуатацію зазначеного транспортного засобу, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки бачив, що останній вживає спиртні напої, всупереч вимог п.2.9 г) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «Водію забороняється: передавати керування транспортним засобом особам, як перебувають у стані алкогольного сп`яніння...», передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в районі дачної ділянки № НОМЕР_3 садівничого товариства «Роднічок», розташованого на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, допустив ОСОБА_13 до керування автомобілем «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом передачі керма автомобіля та усної згоди на його керування, перед цим, надавши усну згоду на керування транспортним засобом ОСОБА_13 на дачній ділянці № НОМЕР_3 садівничого товариства «Роднічок», розташованого на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області.
14 листопада 2015 приблизно о 21-10 годин ОСОБА_13 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, будучи допущеним особою, яка використовує транспортний засіб на законних підставах, до керування автомобілем «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні перебував пасажир ОСОБА_10 , рухався по автодорозі, яка проходить по території с.Іванівка Синельниківського району Дніпропетровської області, з боку м.Синельникове в напрямку автодороги «Харків-Сімферополь», де в районі домоволодіння №1 по вул.Крупської в с.Іванівка Синельниківського району Дніпропетровської області в силу стану алкогольного сп`яніння та, як наслідок, втрати концентрації, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не обрав безпечної швидкості руху і, втративши можливість контролювати рух транспортного засобу, в порушення п.12.1. Правил дорожнього руху України, де зазначено: «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», допустив виїзд автомобіля «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі проїжджої частини дороги праворуч з послідуючим наїздом на огорожу домоволодіння АДРЕСА_2 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 21124» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: синець та садно шкіри скроневої ділянки справа; тонке лінійне садно шкіри правої скроневої ділянки; садна шкіри над правою вушною скойкою; садно шкіри над правою бровою; садно шкіри в ділянці перенісся; переривчасте садно шкіри в ділянці правого крила носу; садно шкіри в ділянці верхнього повіка правого ока; забита рана шкіри в потиличній ділянці голови справа; безформний внутрішньо-шкіряний крововилив на передній поверхні шиї посередині і справа; садно шкіри по зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу; забита рана шкіри на задній поверхні лівого ліктьового суглобу; відкритий переломо-вивих правого гомілковостопного суглобу з формуванням поширеної рваної рани на задньо-внутрішній поверхні правої стопи, з розривом капсули суглобу та неповним розривом Ахіллова сухожилля; синець внутрішньої поверхні правої стопи (вздовж нижнього краю рани); синець на внутрішній поверхні лівого колінного суглобу; синець по передній поверхні лівого стегна в нижній його третині; садно шкіри на передній поверхні лівої гомілки в середній третині; садна шкіри на тильній поверхні правої кисті; поширене садно шкіри та забита рана шкіри на задній поверхні грудної клітини посередині. Вогнищевий крововилив в товщі м`яких покривних тканин голови у скроневій та потиличній ділянках справа; лівобічний субдуральний (під твердою мозковою оболонкою) крововилив; розповсюджені крововиливи під м`якими мозковими оболонками; рідка кров в просвітках бокових шлуночків головного мозку. Переломо-вивих правого грудино-ключичного зчленування з масивним пронизуючим крововиливом у товщу прилеглих м`яких тканин; розгинальний перелом 1-го ребра справа без пошкодження пристінкової плеври; згинальні переломи 6,7,8-го ребер справа без пошкодження пристінкової плеври та з вогнищевими крововиливами в прилеглі м`які тканини; розгинальні переломи 2-12 ребер справа між колохребетною та лопаточкою лініями з пошкодженнями пристінкової плеври, вогнищевими крововиливами в товщу прилеглих м`яких тканин, розривами плеври та тканини задньої поверхні правої легені; велико-вогнищеві крововиливи під плеврою та у тканину прикореневих ділянок обох легень; рідка кров в плевральних порожнинах з обох боків, загальним об`ємом біля 1000 мл.: повний поперечний розрив міжхребцевого зчленування між 11 та 12 грудними хребцями з повним поперечним розривом спинного мозку та його оболонок переломи дужок та відростків 11 і 12 грудних хребців з масивним крововиливом в товщу м`яких тканин задньої поверхні грудної клітки; тонкий лінійний розрив капсули і паренхіми передньої поверхні правої долі печінки; крововилив у навколонирокову жирову клітковину зліва. Характер, локалізація та масивність комплексу встановлених зовнішніх та внутрішніх тілесних пошкоджень, свідчать за їх прижиттєве (незадовго до настання смерті) утворення, 14 листопада 2015 року, при значній силі (швидкості, вазі) травматичного впливу тупих, жорсткої конструкції, травмуючих предметів, що є більш властивим для дії твердих елементів салону транспортного засобу, під час дорожньо-транспортної пригоди.
Комплекс всіх вище зазначених тілесних пошкоджень, що були встановлені експертизою трупу, за своїм характером відноситься до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя і перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Смерть його настала внаслідок сукупної тупої травми тіла у вигляді закритої внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки та у шлуночки головного мозку, закритої тупої травми грудної клітки з численними переломами ребер правої половини грудей, розривами легень, масивною внутрішньо-плевральною кровотечею, розривом печінки, закритої спинномозкової травми з розривом міжхребцевого зчленування та повним поперечним розривом спинного мозку, 14 листопада 2015 року приблизно о 21-10 годин в районі домоволодіння АДРЕСА_2 . Це підтверджується наявністю встановлених зовнішніх та внутрішніх тілесних пошкоджень, їх масивністю, а також характером морфологічних змін внутрішніх органів, властивими для даного роду смерті.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який не підтримав доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги, у задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілих і їх представника просили відмовити, думку потерпілих та їх представника, які підтримали подану ними апеляційну скаргу та просили її задовольнити, в задоволенні апеляційних скарг сторони захисту просили відмовити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, потерпілих та їх представника не підлягають задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Суд правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного злочину за викладених у вироку обставин. Такий висновок ґрунтується на доказах, які були ретельно перевірені у судовому засіданні, належно оцінені судом і детально наведені у вироку, а тому посилання в апеляційних скаргах сторони захисту на недопустимість доказів та як наслідок недоведення вини ОСОБА_10 не заслуговують на увагу.

Так, вина ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ст.287 КК України, підтверджується доказами, наведеними у вироку суду, які зібрані з додержанням кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка підтвердила, що її син перебував в день події в нетверезому стані та в телефонній розмові син повідомив, що він з товаришами на дачі у ОСОБА_10 випили дві пляшки коньяку, показаннями свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що в день події разом із потерпілим ОСОБА_13 там же вживали коньяк, ОСОБА_10 отримав опік та порізав палець лівої руки; показаннями свідка ОСОБА_20 , який підтвердив, що на місці дорожньо-транспортної пригоди перебував обвинувачений ОСОБА_10 у стані алкогольного сп`яніння, в його присутності ОСОБА_10 алкогольні напої не вживав; протоколами огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з додатками та протоколом огляду трупа ОСОБА_13 ; висновком медичного огляду ОСОБА_10 та повідомленням Синельниківської ЦРЛ, згідно з якими у нього виявлені ознаки алкогольного сп`яніння; висновком судово-медичної експертизи №309 від 19 листопада 2015 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_13 настала внаслідок сукупної тупої травми тіла, концентрація етилового спирту в крові трупа стосовно живих осіб відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння; висновком судово-імунологічної експертизи від 19 січня 2016, згідно із якою враховуючи групову характеристику крові трупа ОСОБА_13 і отримані результати дослідження крові, виявленої на змиві речовини бурого кольору з торпеди автомобіля зі сторони переднього пасажирського сидіння, та з обшивки внутрішньої частини водійської двері, не виключається можливість походження зазначених слідів крові від ОСОБА_13 або від іншої особи з виявленими груповими властивостями; висновком судової автотехнічної експертизи від 18.04.2016, відповідно до якої в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_13 повинен був діяти відповідно до п.12.1 Правил дорожнього руху, але його дії вказаним вимогам не відповідали, що з технічної точки зору перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням транспортної пригоди; іншими доказами, наведеними у вироку, яким суд надав належну оцінку.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо недоведення вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.287 КК України, не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд безпідставно взяв зазначені докази до уваги, оскільки вони спростовуються показаннями обвинуваченого, який стверджував, що в його присутності потерпілий спиртних напоїв не вживав та зовнішніх ознак сп`яніння він не бачив, та зважаючи на рівень алкоголю в крові потерпілого є сумніви в тому, що ОСОБА_10 як особа яка не має спеціальних медичних знань міг переконатися в тому, що потерпілий перебуває в стані алкогольного сп`яніння, а також що згідно із показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , наданих в суді першої інстанції, ОСОБА_10 сам не керує в стані сп`яніння та іншим не надає право керування в стані сп`яніння, крім того, свідок ОСОБА_15 зазначив, що коли на місці події працювали працівники поліції, то у ОСОБА_10 не було ознак сп`яніння, а він вже потім дав йому випити коньяку- не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки спростовуються сукупністю доказів, покладених в основу вироку.

Так, за показаннями свідка ОСОБА_20 , на місці дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння, в його присутності ОСОБА_10 алкогольні напої не вживав, що узгоджується із висновком медичного огляду ОСОБА_10 та повідомленням Синельниківської ЦРЛ, згідно з якими у нього виявлені ознаки алкогольного сп`яніння, що спростовує доводи щодо вживання спиртного вже на місці події.

Позиція сторони захисту щодо того, що ОСОБА_10 не бачив як ОСОБА_13 вживав спиртні напої спростовується доказами, зазначеними у вироку суду, зокрема, висновком судово-медичної експертизи №309 від 19 листопада 2015 року, відповідно до якого концентрація етилового спирту в крові трупа ОСОБА_13 стосовно живих осіб відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння; показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка підтвердила, що її син перебував в день події в нетверезому стані та в телефонній розмові син повідомив, що він з товаришами на дачі у ОСОБА_10 випили дві пляшки коньяку, показаннями свідка ОСОБА_14 , який підтвердив, що в день події разом із потерпілим ОСОБА_13 там же вживали коньяк, крім того, перебуванням обвинуваченого в салоні автомобіля разом із ОСОБА_13 вказує на те, що ОСОБА_10 було відомо, що потерпілий за кермом перебуває в стані алкогольного сп`яніння, які суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_14 не є слушними, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях щодо можливо непритомного стану свідка, що не підтверджується іншими доказами, а тому судом першої інстанції правильно зазначено, що стан свідка не перешкоджав йому сприймати дійсні обставини, про які він повідомив в суді першої інстанції.

Посилання апеляційної скарги захисника на те, що суд зробив висновок про послідовність показань свідка ОСОБА_14 без дослідження протоколу допиту свідка не вказує на порушення, оскільки судом відповідно до положень ч.4 ст.95 КПК України висновки суду обґрунтовані показаннями, безпосередньо отриманими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги щодо ненадання оцінки показанням свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 не заслуговують на увагу, оскільки суд в цілому надав оцінку позиції сторони захисту про те, що обвинувачений не знав, що потерпілий вживав алкогольні напої та не погодився з нею.

Посилання ж апеляційної скарги на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , наданих в суді першої інстанції, про те, що ОСОБА_10 сам не керує автомобілем в стані сп`яніння та іншим не надає право керування в стані сп`яніння, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду щодо обставин події, що мала місце 14.11.2015, так як вказані свідки не перебували до часу її настання з обвинуваченим та потерпілим, а тому не були її очевидцями.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не вказано, з яких підстав відхилено письмові докази (т.1 а.п.104-106, т.2 а.п.55, 57,58-61), а саме копії медичних документів, висновок судово-медичного освідування та судово- медичного експерта щодо ОСОБА_10 не заслуговують на увагу, оскільки судом взято до уваги висновок судово- медичного експерта від 04.02.2016 щодо ОСОБА_10 (а.п.104-106, т.1), відповідно до якого у обвинуваченого виявлені тілесні ушкодження, що не спростовує висновків суду.

Доводи сторони захисту щодо непроведення експертизи для визначення розміру шкоди не свідчить про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що впливають на висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого, оскільки відповідно до об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого вимогами ст.287 КК України, наслідки передбачено у виді середньої тяжкості тілесного ушкодження, тяжкого тілесного ушкодження чи смерті потерпілого. Заявлення цивільних позовів родичами потерпілого не свідчить про невиконання обов`язків слідчим чи прокурором щодо проведення експертизи в ході досудового розслідування.

Твердження сторони захисту про те, що наслідки у виді загибелі ОСОБА_13 настали через недотримання ним п.12.1 ПДР, що свідчить про недоведеність вини ОСОБА_10 , не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено як наявність суб`єктивної сторони складу злочину, так і об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.287 КК України, що характеризується діянням у формі допуску до керування транспортним засобом особи, яка перебуває в стані сп`яніння, та наслідками цього порушення у виді смерті потерпілого, а що стосується причинно-наслідкового зв`язку, то у цьому посяганні причиною виникнення наслідків є стан водія, за якого він неспроможний відповідально керувати транспортним засобом, а тому правильно встановлено судом першої інстанції, що причиною виникнення наслідків у виді смерті потерпілого став стан водія, за якого він не був в змозі відповідально керувати транспортним засобом, оскільки внаслідок стану алкогольного сп`яніння позбавлений був можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії. У вироку слушно зазначив суд, що безпосередньому настанню тяжких наслідків дійсно сприяла поведінка потерпілого, що виразилася у порушенні Правил дорожнього руху, однак протиправна поведінка обвинуваченого, яка виразилась у наданні керування транспортним засобом особі, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, також перебуває у причинному зв`язку з вказаними наслідками, оскільки у разі невчинення таких дій зазначених наслідків не настало би.

Посилання захисника на недопустимість висновку автотехнічної експертизи №5/10-1-345 від 18.04.2016 на думку колегії суддів не заслуговують на увагу, оскільки твердження сторони захисту щодо ненадання експерту матеріалів кримінального провадження належно оцінені у вироку суду, в якому суд зазначив, що висновок містить опис події дорожньо-транспортної пригоди, відповіді на поставлені питання, у разі необхідності надання відповідних матеріалів експерт має право їх запросити у слідчого, однак будь-які відомості щодо недостатності вихідних даних, наданих експерту, відсутні, при цьому стороною захисту не спростовуються надані вихідні дані для проведення експертизи, не заявлялися клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи у разі непогодження з її висновками.

Також колегія суддів не погоджується із доводами захисника про недопустимість протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.11.2015 та протоколу огляду трупа від 14.11.2015 з тих підстав, що відсутні відомості про надходження до чергової частини ГУНП в Дніпропетровській області повідомлень про дорожньо-транспортну пригоду, так як суд у вироку надав їм належну оцінку, відхиливши заперечення сторони захисту з посиланням на положення ч.2,3 ст.238 КПК України, відповідно до якої огляд трупа може здійснюватись одночасно з оглядом місця події, а відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей про надходження до чергової частини повідомлень про дорожньо-транспортну пригоду не є підставою для визнання незаконним досудового розслідування кримінального провадження.

При цьому повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду по телефону надійшло до чергової частини Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області та було зареєстроване в Журналі обліку повідомлень про злочини 14.11.2015 року за №212(т.1, а.п.4), слідчий СВ Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_20 провів огляд трупа, про що склав відповідний протокол (т.1, а.п.22-23). Посилання захисника на те, що відповідно до ст.218 КПК України слідчий мав проводити розслідування кримінального правопорушення, що не віднесене до його компетенції доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність, і лише після цього проведення досудового розслідування могло бути доручено слідчому СУ ГНП в Дніпропетровській області, не є підставою для визнання отриманого доказу-протоколу огляду трупа недопустимим, оскільки відповідно до ч.3 ст.214 КПК України, яка дозволяє проводити огляд місця події до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та положень ч.2,3 ст.238 КПК України, відповідно до якої огляд трупа може здійснюватись одночасно з оглядом місця події, слідчий ОСОБА_20 не позбавлений був права провести огляд трупа до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно із загальними положеннями визначення місця проведення досудового розслідування ч. 1 ст. 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.
Слідчим ОСОБА_20 здійснено огляд трупу за місцем вчинення кримінального провадження.

Передача слідчим слідчому, який розпочав та здійснює досудове розслідування наявних у нього матеріалів не суперечить положенням ч.4 ст.218 КПК України, а тому відсутність в матеріалах кримінального провадження відповідного процесуального рішення на підтвердження способу отримання іншим слідчим протоколу огляду трупа не вказує на його недопустимість.

Крім того, за ч. 1 ст. 216 КПК України слідчі органів Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.
Твердження захисника, що знаходження трупу під транспортним засобом на час його огляду фізично унеможливлювало це зробити станом на 23-00-23-30 14.11.2015 року, не спростовують зафіксованих у ньому відомостей, оскільки відповідно до схеми до протоколу огляду місця події та протоколу огляду трупа його розташування зафіксоване біля автомобіля та домоволодіння АДРЕСА_2 .

Також колегія суддів не вважає слушними доводи захисника про те, що старший слідчий в ОВС відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_21 не мав права проводити огляд місця дорожньо-транспортної пригоди через те, що телеграма про подію з Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області до чергової частини ГУНП в Дніпропетровській області надійшла пізніше проведення цим слідчим огляду, оскільки слідчий ОСОБА_21 не позбавлений був права розпочати розслідування, якщо про вчинення кримінального правопорушення йому стало відомо і з інших джерел, у разі самостійного виявлення, що узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 214 КПК України. Відповідно до матеріалів кримінального провадження про дорожньо-транспортну подію на час проведення огляду у органів поліції була наявна інформація, зафіксована в Журналі обліку повідомлень про злочини 14.11.2015 року за №212 Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області (т.1, а.п.4), а тому отримання слідчим інформації з іншого джерела, а не безпосередньо з телефонограми не свідчить про недопустимість отриманого доказу.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно оцінив сукупність наведених доказів і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ст.287 КК України.

Призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого,який раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікарів не перебуває, шкоду не відшкодував, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що його обтяжує-вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілих, які просили суворо покарати.

Посилання обвинуваченого на неврахування його особи, мети поїздки, наслідків, що настали в результаті порушень зі сторони потерпілого, пошкоджень його рук, відсутність пункту медичної допомоги, не заслуговують на увагу, оскільки п ризначення покарання у виді позбавлення волі враховує наслідки, що настали у вигляді смерті потерпілого, поведінку обвинуваченого, який не відшкодував шкоду, наявність обставини, що обтяжує покарання, думку потерпілих.

Зазначення в мотивувальній частині про призначення покарання ОСОБА_10 в межах санкції ч.1 ст.186 КК України свідчить про допущену описку, оскільки в резолютивній частині покарання призначено за ст.287 КК України.

Доводи апеляційних скарг потерпілих, їх представника і прокурора щодо відсутніх підстав для застосування амністії не є слушними.

Так, і в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції обвинувачений у разі визнання його винним просив застосувати до нього амністію.

Застосування амністії відповідає вимогам п.в) ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки обвинувачений надав довідку, що він не позбавлений батьківських прав щодо доньки ОСОБА_12 , а перебування його в стані алкогольного сп`яніння не є перешкодою для звільнення від покарання за ст.287 КК України, оскільки будь-яких винятків для цього складу злочину Закон не передбачає. Проживання окремо дитини від батька не є підставою для відмови у застосуванні амністії, оскільки обвинувачений приймає участь в її утриманні, сплачує аліменти, що підтверджує довідка про заробітну плату.

Позбавлення права керувати транспортними засобами санкцією ст.287 КК України не передбачено, а тому такий вид додаткового покарання не може бути застосований щодо обвинуваченого, у зв`язку з чим в цій частині апеляційна скарга потерпілих та їх представника також не заслуговує на увагу.

Твердження апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо допущених порушень при розгляді цивільних позовів потерпілих на думку колегії суддів є слушними.

Так, згідно з вимогами ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом.

Задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , суд не вказав, якими нормами матеріального права він керувався при ухваленні рішення при стягненні матеріальної (недоговірної) та моральної шкоди, з чого складаються матеріальні витрати потерпілої та окремо їх вартість, вказавши лише загальну їх вартість, та те, що спричинена потерпілій шкода підтверджується письмовими доказами, однак якими- не зазначив, у зв`язку з чим ретельно не перевірив доводи потерпілої, та всебічно не з`ясував усіх обставин при вирішенні цивільного позову, тим самим, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які ведуть до скасування вироку в частині вирішення цивільного позову.
Крім того, вирішуючи позов ОСОБА_11 , суд не навів розрахунку середнього заробітку ОСОБА_13 , не вказав, відповідно до яких норм чинного законодавства здійснювався його розрахунок, крім того, до суду апеляційної інстанції була надана довідка про заробітну плату потерпілого станом на жовтень 2015 року, тоді як до суду першої інстанції надавалась довідка про розмір заробітної плати потерпілого станом на серпень 2015 року, а тому суд першої інстанції не перевірив належним чином розмір середнього заробітку ОСОБА_13 , тим самим, допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які ведуть до скасування вироку в частині вирішення цивільного позову.
Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.

Колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення в частині цивільного позову у даному кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п.19) ч.1 ст.7, ч.2, ч.3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції лише за клопотанням учасників судового провадження.

Разом з тим, клопотання щодо дослідження доказів в частині вирішення цивільних позовів в суді апеляційної інстанції не заявлялись.
Колегія суддів вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.15), п.16) ч.1 ст.7 КПК України, ч.6 ст.22 КПК України та ст.23 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільних позовів і призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У зв`язку із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині цивільних позовів, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційних скаргах захисника і обвинуваченого щодо розгляду цивільних позовів, які під час нового розгляду в порядку цивільного судочинства слід ретельно та повно перевірити, дати їм належну оцінку, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу процесуального керівника - прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 , який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та їх представника ОСОБА_8 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року залишити без задоволення.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року задовольнити частково.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року щодо ОСОБА_10 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди скасувати, призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4