ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/3958/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/456/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Лозівськогоміськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2018 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2018року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. СерноводськаСунженського району Чечено-Інгушської Республіки, громадянина України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, дітей на утриманні не має, без реєстрації і без місця постійного проживання, раніше судимого:
- 20.01.1997 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.2 ст.86, ч.4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.3 ст.140, ч.1 ст.42 КК України до 6 років позбавлення волі; звільненого 09.02.2002 року по закінченню відбування покарання,
- 31.10.2002 року Лозівським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі; звільненого 22.08.2003 року по закінченню відбування покарання,
- 25.01.2004 року Лозівським міським судом Харківської області за ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 15-185, ч.1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі; звільненого 03.11.2007 року по закінченню відбування покарання,
- 13.01.2009 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 186, ч.1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі; звільненого 03.12.2011 року на підставі ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25.11.2011 року умовно достроково на не відбутий строк 1 рік 6 місяців 28 днів,
- 01.06.2012 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі; звільненого 04.06.2015 року на підставі ухвали Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015 року умовно достроково на не відбутий строк 11 місяців 3 дні,,
визнановинним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 81, ч.1 ст. 71 КК України, до призначеного покарання частково у виді 6 місяців позбавлення волі приєднано невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.06.2012 року і остаточно ОСОБА_10 призначено покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Вироком встановлено, що ОСОБА_7 11 липня 2015 року ,близько 15 години , разом із раніше знайомим йому ОСОБА_11 перебував в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належить останньому, де вони разом вживали спиртні напої. Через деякий проміжок часу, під час розпивання алкоголю, між ОСОБА_7 і ОСОБА_11 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклого умислу, спрямованого на умисне протиправне спричинення смерті іншій людині, та бажаючи діяти саме з таким наміром, на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, схопив кухонний ніж, який лежав на столі, і умисно наніс ним 3 удари в область грудної клітини та 1 удар в область обличчя ОСОБА_11 , внаслідок чого заподіяв йому:
- проникаюче колото-різане поранення по передній поверхні грудної клітини ліворуч в області проекції 3-4 міжреберного проміжку по середній-ключичній лінії з ушкодженням по ходу раневого каналу шкіри з підшкірно-жировою клітковиною, міжреберного м`язу, надсеченням кісткової тканини 3 ребра, повного перетину кісткової тканини 4 ребра, простінкової плеври навколо серцевої сумки, м`язу серця лівого передсердя, стінки легеневого стовбуру;
- проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по пахвовій лінії в області проекції 5 міжребер`я з ушкодженням по ходу раневого каналу шкіри з підшкірно-жирової клітковини міжреберного м`язу, над перерізом кісткової тканини 5 ребра, простінкової плеври, нижньої долі лівої легені;
- не проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по пахвовій лінії в області проекції 3 ребра;
- колото-різані рани на верхній губі ліворуч відповідно до 4 зубу, в області внутрішнього кута правого повіки;
- саден на грудній клітці справа по передне-пахвовій лінії в області проекції 5-6 ребер; по передній поверхні лівого плеча в середній треті.
Вищевказані проникаючі колото-різані поранення передньої і бокової поверхні грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів - відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Поверхневі рани - відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер в реанімаційному відділенні Лозівської ЦРЛ. Причиною смерті стали проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги.
В своїй апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 проситьскасувати вирок районного суду в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 115 КК України у виді 12 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково у виді 6 місяців позбавлення волі приєднати невідбуту частину покарання за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.06.2012 року і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 13 років позбавлення волі.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу прокурор посилається на те, що судом не достатньо враховано тяжкість вчиненого злочину, наявності обставин, що обтяжують покарання, у виді вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, а також те, що обвинувачений свою вину не визнав, раніше неодноразово судимий, вчинив новий злочин під час невідбутої частини за попереднім вироком.
Захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2018 року, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України закрити.
В обґрунтування своєї вимоги захисник зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а судом першої інстанції у вироку в обґрунтування вини обвинуваченого ОСОБА_7 зазначені докази, що безпосередньо не підтверджують вчинення ним вбивства потерпілого ОСОБА_11 . Крім того, на думку апелянта, усі ці докази свідчать про неможливість ОСОБА_11 , який є інвалідом та за версією сторони обвинувачення перебував в стані алкогольного сп`яніння, вчинити злочин за ч.1 ст. 115 КК України , а саме спричинити наявні у потерпілого тілесні ушкодження, від яких останній помер в лікарні.

Вислухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту; пояснення прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що усі подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 , які підтримав обвинувачений під час апеляційного розгляду, щодо непричетності ОСОБА_7 до вбивства потерпілого ОСОБА_11 та відсутності достатніх доказів на підтвердження його вини у вчиненні злочину за ч.1 ст.115 КК України є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні за участю сторін та надав їм належну оцінку у вироку.
Як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; вивченням письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, у тому числі: протоколів огляду місця події від 11.07.2015 року, фототаблиць до протоколів огляду місця події від 11.07.2015 року, протоколу огляду трупа від 13.07.2015 року та фототаблиці, протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 11.07.2015 року, протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2015 року за участю свідка ОСОБА_15 та додатку до нього, протоколу огляду предмету від 13.07.2015 року, висновків експертів № 183-ЛЗт/15 від 30.07.2015 року, № 298-ЛЗ/15 від 10.09.2015 року, № 744-Ц//15 від 15.08.2015 року, № 742-Ц/15 від 14.08.2015 року, № 743-ц/15 від 14.08.2015 року, № 1802-И//15 від 07.08.2015 року, № 1803-И//15 від 14.07.2015 року, № 1867-И//15 від 17.08.2015 року, № 309-МК від 10.09.2015 року, встановив вину ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
В мотивувальній частині вироку суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 в спричиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_11 , розкрив їх зміст та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити їх вдруге вважає недоцільним (арк.106-114т.4).
Спрямованість умислу ОСОБА_7 на вчинення вбивства потерпілого чітко вбачається з характеру та послідовності його дій, під час яких обвинувачений розумів, що завдає удар ножемв життєво важливий орган (3 удари в грудну клітину і 1 удар в область обличчя)потерпілого.
При цьому, колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», де зазначено, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
На думку колегії суддів, зазначені обставини, тобто поведінка обвинуваченого, який після нанесення множинних ударів ножем одразу залишив місце вчинення злочину та не намагався надати первинну медичну допомогу потерпілому або викликати швидку, спосіб, кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень, знаряддя злочину, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, беззаперечно свідчать про безпідставність апеляційних доводів захисника щодо відсутності у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_11 .
Показання допитаних в судовому засіданні в суді першої інстанції свідків, потерпілої та дослідженні докази за цим кримінальним провадження чітко, логічно та послідовно доводять винуватість ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням та в повному обсязі спростовує версію сторони захисту щодо непричетності обвинуваченого до вчинення злочину за ч.1 ст.115 КК України.
Апеляційні доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не міг нанести множинні удари ножем потерпілому ОСОБА_11 , від яких останній помер, оскільки обвинувачений є інвалідом тазнаходився в стані алкогольного сп`яніння є суб`єктивними, безпідставними та не спростовують показання усіх допитаних свідків, потерпілої і досліджених під час судового розгляду доказів сторони обвинувачення.
За таких обставин, на думку колегії суддів, захисником не наведено в її апеляційній скарзі переконливих доказів щодо спростування правильності висновків суду, наведених в оскаржуваному судовому рішенні на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що обтяжують покарання.
Відповідно до ст.3 Конституції України, людина, життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину тадані про особу обвинуваченого, якийраніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, з 2002 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога з приводу синдрому залежності від алкоголю, не військовозобов`язаний, неодружений, дітей не має, за місцем останнього відбування покарання характеризувався позитивно.
Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом враховано наявність обставини, що обтяжують покарання. вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочинів та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
Колегія суддів бере до уваги процесуальну позицію потерпілої ОСОБА_12 , яка будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, питання щодо вирішення виду та розміру покарання залишила на розсуд суду (т.1 арк.95), а також те, що обвинувачений є інвалідом 3 групи; до робіт в установі виконання покарання не може бути залучений за станом здоров`я, в 1986 році переніс ампутацію лівої стопи ; за час проживання на території Панютинської селищної ради скарг від членів родини та сусідів не надходило, (т.1 арк.248, 249,242-244).
Апеляційнаскарга прокуроране містить будь-яких нових обставин, які не були враховані судом при призначенні ОСОБА_16 , що об`єктивно вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення та свідчить про необгрунтвоаність його вимоги щодо ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції. Твердження прокурора щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, якими належним чином обґрунтовані вид та розмір покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що призначення винній особі певного виду та розміру покарання є виключно дискреційним повноваженням суду.
За таких обставин, апеляційні доводи прокурора про необґрунтовану м`якість ОСОБА_17 покарання як за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років, так і остаточного покарання за правилами ч.4 ст.81, ч.1 ст.71 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо скасування вироку та призначення більш суворого покарання, на думку колегії суддів, - є безпідставними.
З огляду на викладене, суд призначив обвинуваченому покарання в межах санкцій ч.1 ст. 115 КК України та з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається.
За таких обставин, оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України.
Разом з цим, відповідно до ст. 5 КК України та з урахуванням правового висновку Верховного Суду, що міститься в постанові від 29 серпня 2018 року по справі №663/537/17, до обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають застосуванню положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), обвинуваченому ОСОБА_7 належить зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року до 16 квітня 2019 року включно, із співвідношення один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.405,407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29 березня 2018 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахувати у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 16 квітня 2019 року включно, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідають два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді