ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

з участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000217 від 12.12.2015 року за апеляційними скаргами прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Чернівецької області радника юстиції ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.12.2017 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Чернівці, громадянина України, українця, з середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Залуччя, Снятинського району, Івано-Франківської області, громадянина України, українця, з вищої освітою, одруженого, проживаючого АДРЕСА_2 , священика, фізичну особу підприємця, раніше не судимого;

обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч. 2 ст. 355 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.12.2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 355 ч.2 КК України та призначено йому покарання за цим законом у вигляді 3 років позбавлення волі.

Кримінальне провадження №11-кп/822/6/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_9
Категорія ст. 355 ч. 2 КК України Доповідач: ОСОБА_1
ЄУН №727/1763/16-к

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання ОСОБА_6 , якщо він протягом 1 року не вчинити нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_6 за ст. 146 ч.2 КК України виправдано.

На підставі ст. 1 п.В Закону України « Про амністію» в 2016 році звільнено ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання з випробуванням.

Цим вироком також визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 355 ч.2 КК України та призначено йому покарання за цим законом у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено від відбування покарання ОСОБА_7 , якщо він протягом 1 року не вчинити нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_7 за ст. 146 ч.2 КК України виправдано.

В порядку ст.100 КПК України вирішено питання із речовими доказами по справі.

Згідно з вироком районного суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 12 грудня 2015 року близько 13.00 години, перебуваючи біля скверу на площі Соборній, м.Чернівці, утримуючи ОСОБА_10 , зателефонували до ОСОБА_11 , який являється близьким родичем останньої та пред`явили йому незаконну вимогу про передачу грошових коштів в сумі 4000 доларів США за звільнення ОСОБА_10 , при цьому обумовивши дії щодо передачі вказаних коштів.

При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , передбачаючи негативні наслідки своїх злочинних дій примусили потерпілу ОСОБА_10 без її волі сісти в автомобіль марки «Шкода» д.р.н. НОМЕР_1 .

В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 незаконно утримуючи потерпілу ОСОБА_10 у вказаному автомобілі, проти її волі, перевезли на вул. Поповича, м.Чернівці, звідки направились в сторону вулиці Театральної, де припаркували автомобіль біля магазину «Легіон» та незаконно, проти волі ОСОБА_10 , очікуючи отримання від ОСОБА_11 коштів, утримували її до 21-30 години. Очікуючи зумовленої зустрічі з ОСОБА_11 для отримання грошових коштів, як виконання цивільно-правового зобов`язання зі сторони ОСОБА_10 , останні в подальшому були затримані працівниками правоохоронних органів.

Крім того, згідно вироку районного суду ОСОБА_7 та ОСОБА_6 виправдано за ст. 146 ч.2 КК України у зв`язку з відсутністю в діях останніх складу даного злочину.

На вказаний вирок суду надійшли апеляційні скарги від прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Чернівецької області радника юстиції ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляції разом із доповненням до неї просить суд вирок районного суду в частині його засудження за ч.2 ст.355 КК України скасувати, ухвалити новий вирок, яким його виправдати за цим обвинуваченням за недоведеності вчинення ним даного злочину. Свої апеляційні вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд 1 інстанції в мотивувальній частині вироку вірно прийшовши до висновку про відсутність в його діях таких кваліфікуючих ознак, як: попередня змова групою осіб та поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, безпідставно кваліфікував його дії за ч.2 ст.355 КК України. Районний суд безпідставно послався у вироку як на доказ його вини у вчиненні інкримінованого злочину на аудіо запис з телефону ОСОБА_11 , оскільки даний доказ не може бути допустимим. В матеріалах справи не має жодного доказу того, що між ним та ОСОБА_10 чи ОСОБА_11 існують цивільно-правові відносини. Відсутність цивільно-правових зобов`язань між ним та вказаними особами, вказує на відсутність складу інкримінованого йому злочину. Вважає, що пред`явлене йому обвинувачення є не чітким, не персоніфіковане та не конкретне. Судом не було встановлено час скоєння даного злочину, а час вказаний в обвинуваченні суперечить матеріалам кримінального провадження.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить суд вирок в частині виправдування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.2 ст.146 КК України скасувати, ухвалити новий, яким визнати винними обох обвинувачених за ч.2 ст.146, ч.2 ст.355 КК України, та призначивши їм покарання за цими законами у вигляді 4-х та 3-х років позбавлення волі відповідно.

На підставі ст. 1 п. в Закону України « Про амністію» в 2016 році звільнити ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, призначеного за ч.2 ст.355 КК України.

На підставі ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Свої апеляційні вимоги сторона обвинувачення обґрунтовує тим, що районним судом необґрунтовано виправдано обох обвинувачених за ч.2 ст.146 КК України, оскільки судом безпідставно не було взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_12 про те, що зустрівшись із обвинуваченими на Соборній площі, останні відразу відібрали у неї телефон; ОСОБА_6 зателефонував її онуку, повідомивши, що відпустять бабусю в разі якщо він принесе 4 тис. доларів США та свідка ОСОБА_13 , про обставини перебування потерпілої разом із обвинуваченими. Не було надано судом належної оцінки показанням самих обвинувачених про те, що метою їх зустрічі із ОСОБА_11 була передача їм 4 тис. доларів США, і що вони до цього моменту, не відпускали ОСОБА_10 . В підтвердження позиції сторони обвинувачення, районним судом безпідставно не було надано належну оцінку тому, що обвинувачені весь час змінювали своє місцезнаходження на автомобілі, переїжджаючи з місця на місце. Крім того, вказує, що судом безпідставно не було взято до уваги показання ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_6 погрожував їй розправою, якщо вона не поверне гроші ОСОБА_7 та сильно вдарив її ногою по її нозі. Показання обвинувачених про те, що вони зустрілися із потерпілою випадково, на думку апелянта, спростовується показаннями самої потерпілої та протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 28.01.2018р. Наявність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки, як попередня змова групою осіб, підтверджується тим, що вони, утримуючи потерпілу в автомобілі, діяли узгоджено між собою, переміщували її вулицями міста, тим саме приховуючи свої дії та не привертаючи увагу сторонніх осіб. Суд у вироку, приймаючи до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, невизнання вини обвинуваченими, те, що вони вчинили умисні, корисливі злочини середньої тяжкості, не мав підстав для застосування вимог ст.75 КК України до обвинувачених.

Інших апеляційних скарг від учасників судового провадження не надходило.

В той же час, на апеляційну скаргу прокурора від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло заперечення, в якому останній не погоджуючись із апеляційними доводами сторони обвинувачення, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора за безпідставністю, а вирок районного суду у частині його виправдання за ч.2 ст.146 КК України залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг із доповненнями, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив залишити вирок районного суду без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану ними апеляційну скаргу, посилаючись на обставини зазначені в ній та просили закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, думку прокурора ОСОБА_5 , яка просила подану нею апеляційну скаргу задовольнити, а апеляцію ОСОБА_7 , як необґрунтовану залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах разом із доповненням та запереченям доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 307 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Так, вирок районного суду ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в ньому наведені належні і достатні мотиви і підстави для його ухвалення.

Апеляційний суд, під час розгляду кримінального провадження, прийшов до висновку, що винуватість обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повністю доведена дослідженими в суді доказами, яким районний суд дав повну та всебічну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.2 ст. 355 КК України судом першої інстанції вірно кваліфіковані.

Не дивлячись на те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнають, вона повністю підтверджується належними та допустимими доказами по справі, яким судом 1 інстанції дана належна оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що вона дійсно позичила у Тащука 75000 доларів США для бізнесу, який прогорів, а позичені кошти вона так і не повернула. 12.12.2015 року о 13 годині вона була на площі Соборній в м.Чернівці, де до неї підійшли ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . В ході розмови, обвинувачені почали вимагати повернення грошей, погрожуючи їй. В ході їх розмови до неї подзвонив по телефону онук, ОСОБА_6 забрав в неї телефон і сказав йому, щоб він привіз 4000 доларів США і тоді вони відпустять бабусю. Після чого, її посадили в автомобіль, возили містом і утримували в ньому до тих пір, доки не зустрілися із онуком в оговореному по телефону місці, де їх затримали працівники поліції.

Аналогічні показання в суді 1 інстанції надав потерпілий ОСОБА_11 , який показав, що 12.12.2015 року приблизно о 17 годині прийшов додому та мама сказала, що не може додзвонитись до бабусі. Він зателефонував бабусі, на виклик відповів чоловік і сказав, що бабуся затримана і щоб він привіз 4000 доларів США. Він відразу зателефонував до міліції. Через деякий час приїхали працівники міліції і забрали його з дому та сказали, що він повинен зробити, при цьому дали йому 2000 грн. На Соборній площі він підійшов до ОСОБА_7 , віддав йому 2000 грн., однак останній відмовився їх брати та сказав, що цих грошей мало. Він сказав, що пошукає ще. Через деякий час йому повідомили працівники міліції, що викрадачів вони затримали.

Показаннями свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 12.12.2015 року поступило повідомлення про викрадення жінки. За вказівкою керівництва розробляв план по звільненню жінки. Заявником було повідомлено, що жінку незаконно утримують та передача грошових коштів буде на площі Соборній. Виїхавши на місце, побачив на лавочці жінку і 2 чоловіків. Побачив також, як двоє громадян підійшли до чоловіка та пішли всі до авто. Після чого, жінка та двоє чоловіків поїхали на площу Театральну, де біля магазину «Колос» всі вони були затримані.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що знає, що на мобільний телефон його сина ОСОБА_11 подзвонив ОСОБА_7 та сказав привезти 5000 доларів США, інакше бабусі буде погано. Після чого вони звернулись до міліції.

Крім вищезазначених доказів, вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджується також наступними письмовими доказами, а саме: рапортом старшого слідчого СУ про те, що 12.12.2015 року о 21.30 годині надійшло повідомлення про викрадення жінки (Т.1 а.с.7); рапортом первинної інформації Кіцманського ВП про те, що невідомі по телефони шахрайським способом спонукали ОСОБА_11 видати грошові кошти (Т.1 а.с.9); протокол прийняття зави про вчинення злочину від 12.12.2015 року о 22-30 год. від ОСОБА_10 про незаконне позбавлення волі (Т.1 а.с.26-28); протоколом добровільної видачі та огляду мобільного телефону ОСОБА_10 від 16.12.2015 року, де ОСОБА_10 видала свій мобільний телефон «Bravis» із двома стартовими пакетами № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 (Т.1 а.с.39); протоколом проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 від 20.01.2016 року, де потерпіла розказала та показала на місці про всі обставини, що мали місце 12.12.2015р. (Т.1 а.с.47-51); протоколом добровільної видачі та огляду від 20.01.2016 року мобільного телефону ОСОБА_11 , де записані розмови ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 (Т.1 а.с.68-71); протокол пред`явлення для впізнання від 16.02.2016 року, де потерпілий ОСОБА_11 впізнав на фото №2 ОСОБА_6 , як особу, яку він зустрів на Соборній площі разом із ОСОБА_7 (Т.1 а.с.73-75); протокол пред`явлення для впізнання від 16.02.2016 року, де свідок ОСОБА_16 впізнав на фото №3 ОСОБА_6 , як особу, яку він зустрів на Соборній площі разом із ОСОБА_7 , коли вони підійшли до нього забрати гроші (Т.1 а.с.135-137); протокол проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 року з ОСОБА_11 , де потерпілий розказав та показав на місці про всі обставини, що мали місце 12.12.2015р. (Т.1 а.с.79-82); протоколом проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 року з свідком ОСОБА_16 , де свідок розказав та показав на місці про всі обставини, що мали місце 12.12.2015р. (Т.1 а.с.141-145); протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 28.01.2016 року (Т.1 а.с.183).

Зазначені у вироку суду 1 інстанції докази узгоджуються між собою, є послідовними та взаємодоповнюють один одного, а тому, на думку колегії суддів, були вірно покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та у своїй сукупності, дали змогу прийти до висновку про вчинення ними інкримінованого їм злочину, передбаченого ст.355 ч.2 КК України.

У зв`язку із вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що його було безпідставно засуджено за злочин, передбачений ст.355 ч.2 КК України.

Апеляційні доводи ОСОБА_7 про те, що між ним та потерпілою ОСОБА_10 не було цивільно-правових відносин, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, із показань потерпілої ОСОБА_10 убачається, що вона позичила у ОСОБА_7 75 000 доларів США, яких досі не повернула. Обвинувачений ОСОБА_7 також підтвердив, що потерпіла неодноразово позичала у нього гроші на загальну суму 195 000 доларів США, які на думку обвинуваченого, потерпіла отримала ввійшовши в довіру і отримавши шахрайським шляхом.

При цьому, як потерпіла, так і обвинувачені в суді 1 інстанції підтвердили, що при їх зустрічі 12.12.2015р. в м.Чернівці, обвинувачені відразу почали вимагати повернення грошей від потерпілої ОСОБА_10 , а потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_16 вказували суду, що в ході телефонної розмови із ОСОБА_6 , останній вимагав гроші за звільнення ОСОБА_10 у сумі 4000 доларів США.

Поряд з цим, із ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 02.05.2018р., яка міститься в матеріалах даного провадження (Т.4 а.п.68-75) убачається, що ОСОБА_10 вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці визнана винною та засуджена за ч.1,2,3,4 ст.190 КК України, де ОСОБА_7 являється потерпілим. Із змісту пред`явленого їй обвинувачення, яке судом було визнано доведеним, вбачається, що ОСОБА_10 неодноразово, з корисливих спонукань, маючи на меті незаконне заволодіння чужим майном, шляхом обману під різними приводами заволодівала коштами ОСОБА_7 на загальну суму 200 000 доларів США. При цьому як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_10 у даному кримінальному провадженні суду давали показання, що дані гроші ОСОБА_10 позичала у ОСОБА_7 під різними приводами, про що ОСОБА_10 було надано ОСОБА_7 розписки, які судом було визнано належним і допустимим доказом і на них суд посилався у вироку, обґрунтовуючи доведеність інкримінованого ОСОБА_10 обвинувачення.

А тому, за наведених обставин, колегія суддів вважає доведеним факт існування між потерпілою ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_7 цивільно-правових зобов`язань, хоча й дані правочини не були дійсними, через те, що вони були вчинені ОСОБА_7 під впливом обману з боку ОСОБА_10 .

А тому, безпідставними є апеляційні доводи ОСОБА_7 про те, що у справі відсутні будь-які письмові докази того, що між ними існували цивільно-правові відносини, та що в діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбачений ст.355 КК України.

Безпідставними на думку колегії суддів, є апеляційні доводи прокурора про те, що районним судом необґрунтовано виправдано обох обвинувачених за ч.2 ст.146 КК України.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було обвинувачено в тому, що вони достовірно знаючи про те, що ОСОБА_10 у вказаний час знаходиться на площі Соборній, м.Чернівці, прибули на вказане місце та діючи згідно попередньо обумовленого плану злочинних дій, направленого на незаконне позбавлення волі останньої, підійшли до неї та використовуючи свою чисельну та фізичну перевагу, погрожуючи розправою та подавляючи волю останньої, з погрозами насильства над потерпілою утримували її на місці, не даючи змоги залишити вказане місце.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про те, що зазначені обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та повністю спростовуються наявними у справі належними та допустимими доказами, які суд вірно оцінив.

Зокрема, як потерпіла ОСОБА_10 , так і обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в суді вказували, що в сквері по площі Соборній вони зустрілись випадково. Свідок ОСОБА_17 в суді вказував, що що він на протязі 2 годин слідкував за обвинуваченими та потерпілою в сквері на площі Соборній та будь-яких дій протиправних зі сторони обвинувачених по відношенню до потерпілої не бачив. Актом судово-медичного обстеження потерпілої ОСОБА_10 було виявлено лише 1 синець в області лопатки, тоді як в суді вона вказувала про чисельні нанесення їй тілесних ушкоджень з метою незаконного позбавлення волі. До того ж районним судом вірно було зазначено, що згідно протоколу прийняття заяви про вчинення злочину відносно ОСОБА_10 від 12.12.2015 року, будь-яких тілесних ушкоджень їй завдано не було.

Крім того, відповідно до показів потерпілої ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 всі події відбувались на площі Соборній м.Чернівці на протязі дня. Сквер на площі Соборній знаходиться в центрі міста, де постійне скупчення людей, знаходяться транспортні сполучення. Протягом тривалого проміжку часу, а це майже 8 годин учасники події пересувались, спілкувались. Під час пересування на автомобілі їх зупиняли працівники міліції, однак будь-яких звернень ОСОБА_10 про незаконне позбавлення її волі до них не надходило. ОСОБА_10 не була позбавлена можливості подзвонити по телефону, оскільки відповідно до протоколу добровільної видачі, свій мобільний телефон для огляду працівникам міліції видала саме вона, а згідно протоколу тимчасового доступу з додатками, які були досліджені в судовому засіданні де міститься інформація про телефонні з`єднання по номерам телефону ОСОБА_10 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), 12.12.2015 року з зазначених номерів телефонів були виконані чисельні з`єднання та розмови, не тільки з ОСОБА_11 , а із іншими абонентами.

З показів потерпілого ОСОБА_11 було встановлено, що він подзвонив бабусі ( ОСОБА_10 ) близько 17 години і тоді трубку взяв ОСОБА_6 і повідомив, що бабуся затримана. Однак, відповідно до показів самої ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконно позбавили її волі ще в 13 годині дня.

За наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду 1 інстанції про те, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами не було доведено вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочину, передбаченого ст. 146 ч.2 КК України, а тому районний суд вірно виправдав обвинувачених за відсутністю в їх діях складу даного злочину.

Інших переконливих доводів, які б безумовно спростовували висновки суду у вироку, апелянтами не наведено і при розгляді апеляційних скарг в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Що стосується виду та міри призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, то воно їм обрано згідно загальних принципів призначення покарання, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Зокрема, районний суд вірно послався на ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який є закінченим, умисним, корисливим, середньої тяжкості, в результаті вчинення якого ніяких тяжких наслідків не настало, матеріальної або ж моральної шкоди заподіяно не було; особу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які раніше не судимі, по місцю проживання та роботи характеризуються позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебувають, стан їх здоров`я, те що вони мають на утриманні неповнолітніх дітей, а також обставини, які спонукали їх до вчинення злочину. Обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених судом встановлено не було. Обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Призначене районним судом обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.ст.75, 76 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті та підставам, передбаченим ст. 50 КК України, є співмірним скоєному, необхідним і достатнім для виправлення обох обвинувачених.

Враховуючи наявність згоди та заяви ОСОБА_6 , районним судом вірно, із передбачених законом підстав було звільнено обвинуваченого від подальшого відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 1 п. «В» Закону України « Про амністію» в 2016 р.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду прокуратури Чернівецької області радника юстиції ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 28.12.2017 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які перебувають під вартою, - в той же строк з моменту вручення їм копії ухвали.

Суддя-доповідач: Судді:

________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3