Ухвала
Іменем України

13 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 11/796/51/2017
провадження № 51- 2635 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
засуджених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
перекладача ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ширин Алматинської області, Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, раніше не судимого,
засуджено:
- за ч. 1 ст. 263 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- за п. п. 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, раніше судимого: 1) вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 лютого 1997 року за ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року на 6 років позбавлення волі, звільненого 04 серпня 2001 року умовно-достроково з іспитовим строком 1 рік 4 місяці 1 день; 2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2003 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого умовно-достроково 09 червня 2006 року на невідбутий строк 5 місяців 2 дні,
засуджено:
- за ч. 1 ст. 296 КК України на 4 роки обмеження волі;
- за ч. 1 ст. 122 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_8 від призначеного за ч. 1 ст. 296 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення в період з 02 травня 2012 року по 23 квітня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнено його в зв`язку з відбуттям строку призначеного покарання.
Вироком вирішено цивільні позови, питання речових доказів та судових витрат у справі.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , після конфлікту зі своїм директором ОСОБА_13 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин між ними у другій половині квітня 2012 року з приводу виконаної роботи та її оплати, після телефонних розмов між ними 01.05.2012 року близько 18.30 год., домовився з останнім зустрітись у цей день біля кафе, розташованого по вул. Підлісній, 3 в м. Києві.
Приблизно о 21.30 год. цього ж дня, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння разом з ОСОБА_14 , приїхали до раніше обумовленого місця, де дочекавшись ОСОБА_13 та побачивши, як той прибув на місце зустрічі з дерев`яною битою в руках, а разом з ним раніше незнайомий ОСОБА_15 , ОСОБА_7 направився за останніми і біля входу в кафе, діставши заздалегідь заготовлену ним невстановлену досудовим слідством нарізну вогнепальну зброю, здійснив два прицільні постріли в тулуб ОСОБА_13 та два прицільних постріли в тулуб ОСОБА_15 в результаті чого вбив останніх.
Після вбивства двох осіб, ОСОБА_7 почав утікати з місця події, однак ОСОБА_16 , який приїхав до кафе разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_15 та чекав їх біля дороги, почувши постріли, побіг за ОСОБА_7 , переслідуючи якого повз житловий будинок АДРЕСА_1 , крикнув щоб той зупинився, однак останній, для уникнення затримання за вчинені ним вбивства, зупинився і, повернувшись до ОСОБА_16 , з метою його вбивства, здійснив прицільний постріл в тулуб, від якого потерпілий помер.
Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.
Крім того, ОСОБА_7 засуджений за те, що в невстановлений день і час, за невстановлених досудовим слідством обставин, незаконно придбав у невстановленої досудовим слідством особи, невстановлену досудовим слідством нарізну вогнепальну зброю та набої до неї, які переніс до місця свого проживання в приватний будинок АДРЕСА_2 , де зберігав без передбаченого законом дозволу та яку, 01.05.2012 приблизно о 21.30 год., незаконно перевіз до кафе на АДРЕСА_3 та використав при вбивстві потерпілих.
Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що 01.05.2012 року, приблизно о 21.45 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на вул. Підлісній, 3 м. Києві, він, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, безпричинно, із хуліганських спонукань, наніс ОСОБА_13 удар рукою в область шиї, а після того, як останній почав чинити опір, умисно наніс йому удари руками і ногами в область обличчя, шиї та ніг, спричинивши легкі тілесні ушкодження. Після цього, ОСОБА_8 у тому ж місці в той же час, підійшов до лежачого зліва від входу до кафе ОСОБА_15 і умисно наніс йому декілька ударів ногою по тулубу, спричинивши тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 просить скасувати вирок та ухвалу судів щодо останнього і направити справу на нове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги наводить доводи щодо неповноти та однобічності досудового і судового слідства в справі, не погоджується з оцінкою судом доказів. Зазначає про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК України 1960 року та вказує на порушення вимог ст. 358 КПК України 1960 року цим судом в зв`язку з необхідністю проведення судового слідства під час розгляду справи. Вважає, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів її апеляційної скарги про порушення права ОСОБА_7 на захист та права користуватися рідною мовою і допомогою перекладача під час досудового розслідування. Також наводить інші доводи щодо допущених порушень вимог кримінально-процесуального закону, які вважає істотними та звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не надав можливості виступити іншому засудженому ОСОБА_8 з останнім словом.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_12 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити справу на підставі ст. 11-1 КПК України 1960 року. Вказує про безпідставність засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 296 КК України після скасування апеляційним судом попереднього вироку в справі, яким останнього було виправдано за зазначеним злочином. Наводить доводи про закінчення передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строків давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України та стверджує про необхідність скасування судових рішень і закриття справи в цій частині.
Під час касаційного розгляду захисники ОСОБА_12 та ОСОБА_5 підтримали подані ними касаційні скарги та просили їх задовольнити.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 підтримав подану в його інтересах касаційну скаргу захисника ОСОБА_17 та просив її задовольнити.
Засуджений ОСОБА_8 також просив задовольнити касаційну скаргу його захисника та висловив свою згоду на звільнення від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України.
Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_4 та потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_10 заперечували проти задоволення касаційних скарг захисників та, посилаючись на законність і обґрунтованість постановлених відносно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 судових рішень, просили їх залишити без зміни.
Крім того, потерпіла ОСОБА_10 надіслала письмові заперечення на касаційні скарги в яких, посилаючись на безпідставність наведених у них доводів, просила їх залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.
Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав, суд касаційної інстанції керується статтями 370 372 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, встановлених судом.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_5 убачається, що вона, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у справі доказам з точки зору достовірності іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
У результаті перегляду справи в порядку касаційної процедури було встановлено, що висновок про події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України за викладених у вироку обставин суд зробив, дотримуючись принципів змагальності, рівності сторін та вимог ст. 257 КПК 1960 року, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінених відповідно до правил ст. 67 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності та докладно наведених у постановленому рішенні.
Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у ході судового слідства самого засудженого ОСОБА_18 , який не заперечував факту наявності конфлікту з ОСОБА_13 з приводу виконаної роботи та зустрічі в день описуваних у вироку подій, однак стверджував, що після удару одним із потерпілих його битою, не пам`ятає хто стріляв; показань іншого засудженого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 про відомі їм обставини щодо вчинених злочинів; показань потерпілих ОСОБА_32 , ОСОБА_10 .
Крім того, наведені у показаннях потерпілих і свідків фактичні обставини суд зіставив із даними, що містяться у письмових доказах, зміст яких детально відображено у вироку. Зокрема, даними, що містяться в: протоколі огляду місця події від 01 травня 2012 року, протоколах пред`явлення особи для впізнання від 05 травня 2012 року; роздруківках дзвінків мобільних телефонів; висновках судово-медичних експертиз трупів ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ; висновках судової балістичної експертизи та показаннями експертів зазнаних висновків; даними відеозаписів з камер спостереження.
Ретельно розглянувши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх взаємозв`язку, суд умотивовано спростував висунуті ОСОБА_7 на свій захист версії про невинуватість у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, за які його засуджено та аргументовано визнав неспроможними твердження останнього про те, що вбивство ОСОБА_16 відбулося внаслідок випадкового пострілу в момент вивертання його руки, про те, що ОСОБА_7 діяв з метою самозахисту від загрози його життю зі сторони ОСОБА_13 , так як останній наніс йому удар по голові битою. Із наведеними у вироку висновками погоджується і суд касаційної інстанції.
Всі покладені в основу обвинувального вироку фактичні дані в силу ст. 65 КПК 1960 року є доказами у кримінальній справі.Порушень визначеного процесуальним законом порядку збирання та подання доказів, на підставі яких суд установив факт наявності оспорюваних суспільно небезпечних діянь та винність у них засудженого ОСОБА_7 , колегія суддів під час перевірки справи не виявила.
З огляду на викладене обґрунтованих сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, покладених в основу вироку, й щодо дотримання судом приписів ст. 67 КПК 1960 року у колегії суддів немає. Вирок відповідає вимогам статей 323, 324 цього Кодексу.
Виходячи з того, що упродовж розгляду справи суд, зважаючи на ст. 64 КПК 1960 року та дотримуючись положень 260, 261 цього Кодексу, належним чином забезпечив сторонам як обвинувачення, так і захисту можливість реалізувати їх процесуальні права, колегія суддів не вбачає підстав вважати порушеним право засудженого ОСОБА_7 на захист.
Безпідставними є також посилання касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про порушення у даній справі права ОСОБА_7 користуватися рідною мовою і допомогою перекладача під час досудового розслідування.
Відповідно до ст. 19 КПК України 1960 року судочинство провадиться українською мовою або мовою більшості населення даної місцевості. Особам, що беруть участь у справі і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право робити заяви, давати показання, заявляти клопотання, знайомитися з усіма матеріалами справи, виступати в суді рідною мовою і користуватися послугами перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом. Слідчі і судові документи, відповідно до встановленого цим Кодексом порядку, вручаються обвинуваченому в перекладі на його рідну мову або іншу мову, якою він володіє.
Як убачається з матеріалів справи, досудове розслідування у ній здійснювалося на російській, тобто рідній для ОСОБА_7 мові. Обвинувачення останньому було пред`явлено на російській мові, обвинувальний висновок також складено на зазначеній мові (т. 6 а.с. 27-34, а.с. 82 - 129). Більшість процесуальних документів за результатами проведення слідчих дій складена на російській мові та в них містяться застереження ОСОБА_7 про зрозумілість йому їх змісту (т. 6 а.с. 35 - 42).
Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що на стадії досудового слідства ОСОБА_7 не був позбавлений права робити заяви, давати показання, заявляти клопотання на рідній мові, а тому підстав для залучення перекладача не було.
Вже після надходження справи до суду, де згідно з вимогами ч. 1 ст. 19 КПК України 1960 року судочинство мало проводиться українською мовою, засуджений ОСОБА_7 заявив клопотання про залучення перекладача на російську мову, яке суд задовольнив, в зв`язку з чим розгляд кримінальної справи здійснював за участю перекладача.
Тому, враховуючи що досудове розслідування даної справи проведено російською мовою, підстав вважати порушеним право ОСОБА_7 користуватися рідною мовою і допомогою перекладача під час досудового розслідування у даній справі колегія суддів не вбачає.
В матеріалах справи відсутні достатні дані, які б свідчили про необхідність повернення справи на нове розслідування, як про це ставить питання у своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , яка до того ж, не конкретизувала які саме обставини, на її думку, потребують нового розслідування.
Крім того, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 доводи, за змістом майже аналогічні доводам, викладеним в її апеляції та були предметом розгляду суду апеляційної інстанції. Під час апеляційного провадження за участю засуджених та їх захисників, суд з`ясував позиції сторін, ретельно перевірив аргументи апелянтів, у тому числі прокурора, який не погоджувався з обраним судом принципом визначення остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів. У своїй ухвалі суд дав вичерпні відповіді на всі доводи апелянтів, умотивовано, з посиланням на докази у справі, визнав вимоги сторони захисту про скасування вироку і закриття справи безпідставними; з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення суд.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що в ній наведені основні доводи апеляцій та їх суть, викладено результати розгляду справи, дотримано судом і інші вимоги, передбачені ч. 1 ст. 377 КПК України 1960 року та ч. 2 ст. 362 КПК України 1960 року, що знайшло своє відображення у тексті судового рішення. Відповідно до ст. 358 КПК України (1960 року) проведення судового слідства апеляційним судом не є обов`язковим і застосовується лише у випадках, коли є підстави вважати, що судом першої інстанції судове слідство було проведено неповно чи однобічно.
Колегія суддів не знаходить безпідставною відмову суду апеляційної інстанції у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про проведення судового слідства в суді другої інстанції, так як обставини справи було правильно встановлено судом першої інстанції і вони не потребували проведення судового слідства судом апеляційної інстанції ні в повному обсязі, ні частково.
Ухвала апеляційного суду в частині законності засудження ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених пунктами 1, 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України не суперечить положенням ст. 377 КПК 1960 року.
Покарання, призначене ОСОБА_7 відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України.
Згідно зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
У цій справі, як видно з її матеріалів, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, керуючись вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, наявність обставини, яка обтяжує покарання та відсутність обставин протилежного змісту.
Вирішуючи питання щодо виду заходу примусу, необхідного для забезпечення досягнення визначеної у законі його мети, суд виходив не лише з того, що вказаний засуджений вчинив два злочини, один з яких є злочином особливої тяжкості, санкція якого передбачає довічне позбавлення волі, а й зважив на конкретні обставини справи, зміст та обсяг протиправних посягань, що свідчать про відверте нехтування ОСОБА_7 як окремо взятим людським життям, так і суспільними цінностями взагалі. Нікчемність причини вбивства, невідворотність наслідків (загибель трьох людей), одне з яких було вчинене з метою приховання інших, позицію потерпілих, зумовило необхідність застосування до нього такого покарання, яке би співвідносилося із характером винних дій. Аналізуючи дії засудженого після вчинення вбивства, суд дійшов обґрунтованого висновку про зухвалість поведінки ОСОБА_7 , а відтак про його підвищену суспільну небезпечність.
Зазначене та відсутність даних для застосування позбавлення волі на певний строк свідчить про те, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання є адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу ОСОБА_7 .
Порушень вимог кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б ставили під сумнів висновки судів першої та апеляційної інстанцій і були підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_7 не виявлено, тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 не вбачається.
Разом із тим, що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах іншого засудженого ОСОБА_8 про необхідність скасування вироку суду першої інстанції, ухвали суду апеляційної інстанції і закриття справи на підставі ст. 11-1 КПК України 1960 року щодо останнього, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Так, при перегляді вироку суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 296 КК України, апеляційний суд допустив порушення вимог ст. 400 КПК України 1960 року.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року ОСОБА_8 було визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року в зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного злочину.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 березня 2015 року, постановленою за результатом розгляду апеляцій засуджених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , вказаний вирок суду першої інстанції було скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд (т. 12 а.с. 73 - 78). При цьому, як видно з її змісту, підставою скасування вироку стало істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 400 КПК України 1960 року посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, що вирок було скасовано за м`якістю покарання або у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за скаргою прокурора або потерпілого чи його представника, а також коли при новому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.
Враховуючи, що попередній вирок щодо ОСОБА_8 в частині виправдання за ч. 1 ст. 296 КК України було скасовано не з підстав, зазначених у ч. 2 ст. 400 КПК України 1960 року, повноважень для засудження останнього за вказаним злочином у суду першої інстанції при новому розгляді справи не було.
Виходячи з цього, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ч. 1 ст. 296 КК України, підлягають скасуванню, а справа закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу зазначеного злочину.
Крім того, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 7-1 КПК України 1960 року, провадження в кримінальній справі може бути закрито судом у зв`язку із закінченням строків давності.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.
Як убачається з матеріалів справи, вироком суду від 24 червня 2016 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні 01 травня 2012 року злочину, який в силу ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, на момент розгляду справи апеляційним судом, тобто на час, коли зазначений вирок суду першої інстанції не набрав законної сили, минув строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України.
Про зазначене в своїй касаційній скарзі в інтересах засудженого вказав захисник ОСОБА_6 . Засуджений ОСОБА_8 під час касаційного розгляду також висловив прохання про закриття справи щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України.
Відповідно до вимог ст. 400-1 КПК України 1960 року касаційний суд, встановивши обставини, передбачені статтями 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 КПК України 1960 року, скасовує обвинувальний вирок чи постанову і закриває справу.
Виходячи з цього, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 в частині засудження за ч. 1 ст. 122 КК України, підлягають скасуванню, а справа закриттю у зв`язку із закінченням строків давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності.
Керуючись статтями 383, 394, 396 - 398, 400-1, 400-2 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд,
постановив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року щодо останнього без зміни.
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати і справу закрити: в частині засудження за ч. 1 ст. 296 КК України - на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року, в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину; в частині засудження за ч. 1 ст. 122 КК України - на підставі ст. 11-1 КПК України 1960 року, в зв`язку із закінченням строків давності.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3