Справа №127/5311/19
Провадження №1-кп/127/167/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту - обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.10.2018 р. за № 0004021, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Роздольне, Каланчакського району, Херсонської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з приписами статті 89 КК раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 342 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

13.10.2018 р. близько 18:00 години, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння перед центральним входом у Вінницький Південно-Західний залізничний вокзал, який розташований за адресою: вулиця Привокзальна, 1 в місті Вінниці, безпричинно підходив до пішоходів та намагався нанести їм тілесні ушкодження. Дану ситуацію помітив співробітник воєнізованої охорони вищевказаного вокзалу ОСОБА_6 , який зробив зауваження ОСОБА_5 , на що останній ніяк не відреагував, тому ОСОБА_7 викликав по спец. лінії «102» працівників поліції. На даний виклик прибув екіпаж патрульної поліції у складі співробітників: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які згідно зі статтею 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу та які, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національну поліцію» виконували обов`язки з охорони громадського порядку та безпеки, реагували на звернення громадян та виконували інші обов`язки, передбачені у вищевказаному Законі. Працівники патрульної поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які були одягнені у відповідний формений одяг із знаками розрізнення, представились ОСОБА_5 , при цьому пред`явили свої посвідчення, зробили йому усне зауваження, однак, ОСОБА_5 , усвідомлюючи те, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу, обурився на їхнє зауваження та почав чинити активний фізичний опір намагався вирватись при затриманні, відштовхував від себе працівників патрульної поліції, нецензурно висловлювався до них та при цьому розмахував руками в хаотичному порядку.

Враховуючи, що ОСОБА_5 чинив опір працівникам правоохоронного органу та своїми діями міг завдати шкоди собі чи оточуючим, працівники патрульної поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи відповідно до статті 45 Закону України «Про Національну поліцію», одягнули на ОСОБА_5 кайданки, завівши руки йому за спину та посадили його до службового автомобіля марки «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , з метою припинення вчинення ОСОБА_5 адміністративних правопорушень, транспортування його до відділення поліції для складення протоколів про ці правопорушення та розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 175-1 та 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Продовжуючи свої незаконні дії, які пов`язані з активним фізичним опором працівникам правоохоронного органу, проїжджаючи в службовому автомобілі поліції по вулиці Шмідта в місті Вінниці поблизу будинку № 8, близько 18:30 години, ОСОБА_5 перекинув кайданки наперед себе та почав штовхати сидіння водія, тому працівники патрульної поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зупинилися та вивели ОСОБА_5 із службового автомобіля, щоб одягнути кайданки правильно. Після зупинки службового автомобіля працівники патрульної поліції почали перевдягати кайданки, однак, ОСОБА_5 , діючи умисно та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, дочекавшись, щоб йому звільнили праву руку від кайданок, кулаком розбив заднє скло службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , який був ввірений працівникам патрульної поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 для виконання їхніх службових обов`язків.

Своїми діями ОСОБА_5 спричинив Департаменту патрульної поліції Національної поліції України матеріальної шкоди на загальну суму 11382, 55 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та суду пояснив, що 13.10.2019 р. він приїжджав з донькою на ринок в м. Вінниця. Приблизно з обіду він почав розпивати пиво в барі на залізничному вокзалі. Пізніше він відійшов до туалету, залишивши доньку з речами, а коли повертався, побачив двох жінок, біля неї, які почали тікати від нього. Він вирішив запитати жінку, чого вона злякалася, тому пішов за нею, але так і не наздогнав її. В цей час до нього підійшло два чоловіка в цивільному одязі, запитали чого він бігає, зробили зауваження та почали погрожувати. Чоловіки не представились, однак він зрозумів, що вони працівники муніципальної поліції. Вони зауважили, що він зухвало розмовляє з ними, тому викликали патрульну поліцію. Він не поводив себе агресивно, опору не чинив, розмовляв спокійно, тому не розуміє причини його затримання.

Працівники поліції, не запропонувавши сісти до автомобіля, почали заламувати йому руки, одягли кайданки та заштовхали до машини. При цьому поліцейські забрали в нього гаманець, після цього він почав лаятись до останніх. Працівники поліції зупинили автомобіль, вивели його на двір, зняли кайданки та почали від`їжджати, проте, він наздогнав автомобіль та розбив заднє скло. Поліцейські вибігли з автомобіля, викликали допомогу, одягнути на нього кайданки. Його завезли до лікарні, потім у відділення поліції, після чого відпустили. Приблизно через два місяці до нього зателефонував слідчий та повідомив про справу.

Представник потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що обставини, викладені в цивільному позові відповідають дійсності. При цьому позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що він працює охоронником на складах, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Ці склади охороняються також поліцією, тому він знайомий з багатьма екіпажами. 13.10.2018 р. близько 21 години він зачиняв браму воріт, в цей час почув звук розбитого скла та побачив, як з патрульного автомобіля вилітає скло. Він підійшов до екіпажа, заднього скла в автомобілі вже не було, при цьому з автомобіля стирчали ноги. Всередині знаходився обвинувачений, який агресивно себе поводив, при цьому він був в кайданках, однак розмахував ногами. Працівники поліції намагалися заспокоїти чоловіка, їм вдалося вивести обвинуваченого з автомобіля, проте останній продовжував неадекватно себе поводити: лаявся та обзивав поліцейських, наносив їм удари ногами.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що 13.10.2018 р. їхній екіпаж отримав виклик на службовий планшет. Вони прибули на залізничний вокзал, й особи, що їх викликали вказали на чоловіка, який в стані алкогольного сп`яніння поводив себе неадекватно та на зауваження людей не реагував. Вони підійшли до обвинуваченого, намагалися з ним поспілкуватися та пояснити, що його дії є незаконними. При цьому, вони попередили останнього, що у разі, якщо він не припинить чинити хуліганські дії, його буде затримано. Обвинувачений даної інформації не сприймав, чинив активний супротив, розмахував руками та ногами, шарпав їх за формений одяг. У зв`язку з цим вони прийняли рішення про застосування спецзасобів, одягли на обвинуваченого кайданки та посадили до службового автомобіля для того, щоб завезти останнього до відділку для складення адміністративних матеріалів. Під час руху автомобіля ОСОБА_12 продовжував чинити опір та спромігся перекинути кайданки наперед. У зв`язку з цим рух було зупинено, обвинуваченого вивели з автомобіля для того, щоб переодягнути кайданки. Коли ОСОБА_13 вивільнили одну руку з кайданок, останній кинувся до службового автомобіля та розбив заднє скло.

У зв`язку з тим, що в діях ОСОБА_14 були наявні ознаки злочину, вони передали останнього слідчо-оперативній групі та адміністративні матеріали складали вже інші патрульні.

Під час даної події відеофіксація не проводилась, оскільки усі технічні прилади були розряджені.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 13.10.2018 р. він в складі патрульного екіпажу прибув за викликом на залізничний вокзал. На місці вони побачили скупчення людей, в центрі був ОСОБА_12 , який мав явні ознаки алкогольного сп`яніння та поводив себе агресивно. На їхню вимогу припинити адміністративне правопорушення не відреагував, продовжував лаятись, намагався наносити йому удари, а його напарника шарпав за формений одяг. Вони повідомили ОСОБА_14 про адміністративне затримання з метою доставити останнього до відділення поліції для складання адміністративних матеріалів за статтями 185, 173 та 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Після цього, на вимогу пройти до службового автомобіля обвинувачений почав поводити себе ще агресивніше, чинив активний фізичний опір. Через це вони одягли на останнього кайданки та посадили до автомобіля. Під час руху ОСОБА_12 перекинув кайданки наперед, у зв`язку з цим вони зупинили автомобіль та вивели обвинуваченого на вулицю, щоб переодягнути кайданки. ОСОБА_12 постійно пручався, розмахував руками та ногами, в процесі чого розбив заднє скло їхнього автомобіля.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він є начальником воєнізованої охорони та відповідає за правопорядок на території залізничного вокзалу в м. Вінниці. 13.10.2018 р. близько 20 години до нього звернулася людина з повідомленням про те, що на вході до приміських кас перебуває особа, яка неадекватно себе поводить. На зазначеному місці він виявив ОСОБА_14 , який мав явні ознаки алкогольного сп`яніння, намагався вчинити бійку з оточуючими, хамив, при цьому на зауваження не реагував. ОСОБА_12 чинив активний опір, намагався нанести йому тілесні ушкодження, у зв`язку з цим він викликав працівників поліції та передав останнім обвинуваченого. В його присутності кайданки на обвинуваченого не одягали.

Судом згідно з приписами частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) відповідно до клопотань сторін кримінального провадження було досліджено й інші докази, зібрані у справі, а саме:

- висновок судово-товарознавчої експертизи № 5988/18-21 від 12.12.2018 р., згідно з яким вартість заднього скла службового автомобіля «Toyota Prius» д. н. з. НОМЕР_1 , становить 11382,55 грн.;

- рахунок-фактуру № СФ-0000185 від 26.10.2018 р., відповідно до якого розмір збитку, завданого автомобілю марки «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 складає 9606 грн.;

- копію постанови серії АА № 126038 по справі про адміністративне правопорушення від 13.10.2018 р., згідно з якою ОСОБА_5 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 175-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді попередження;

- копію постанови серії ГБ № 373447 по справі про адміністративне правопорушення від 13.10.2018 р., згідно з якою ОСОБА_5 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді попередження.

Аналізуючи показання обвинуваченого, свідків, надані суду згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з приписами пунктів 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Зі змісту частини першої статті 92 КПК випливає, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому частиною шостою зазначеної статті визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, частиною третьою статті 26 КПК визначено, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом, а частиною першою статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, зважаючи на положення вищезазначених норм кримінально-процесуального закону, суд при вирішенні зазначеного кримінального провадження враховує роз`яснення, надані в пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26.06.1992 р. «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», відповідно до яких при кваліфікації протиправних дій судам слід відрізняти злочини, вчинені щодо працівників міліції, членів громадських формувань з охорони громадського порядку та військовослужбовців при виконанні ними обов`язків по охороні громадського порядку, від злочинів, вчинених щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням ними інших службових обов`язків.

Під виконанням обов`язків по охороні громадського порядку слід розуміти: несення постової чи патрульної служби, підтримання порядку під час демонстрацій, мітингів, інших масових заходів, при ліквідації наслідків аварії, стихійного лиха, дії по припиненню або запобіганню порушень громадського порядку, затриманню порушника тощо.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26.06.1992 р. «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», на відміну від злісної непокори, передбаченої статтею 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вчинення опору полягає в активній фізичній протидії здійсненню працівником міліції, членом громадських формувань з охорони громадського порядку, військовослужбовцем обов`язку по охороні громадського порядку.

За цією статтею має нести відповідальність не лише безпосередньо правопорушник, але й інша особа, яка активно перешкоджала працівнику міліції, члену громадських формувань з охорони громадського порядку, військовослужбовцю виконувати покладені на них обов`язки по охороні громадського порядку.

Крім того, суд звертає увагу і на те, що Верховним Судом України у пункті 8 Постанови Пленуму № 10 від 22.12.2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство» дано роз`яснення, згідно з якими як опір представникові влади, представникові громадськості або іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії, слід розуміти активну протидію особи, котра вчиняє хуліганство (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо), з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий чи громадський обов`язок з охорони громадського порядку.

Такий опір охоплюється частиною третьою статті 296 КК як кваліфікуюча ознака передбаченого нею злочину, а тому не потребує додаткової кваліфікації за частинами другою і третьою статті 342 цього Кодексу.

Якщо ж опір було вчинено після припинення хуліганських дій як протидію затриманню, він не може бути кваліфікуючою ознакою хуліганства і відповідальність має наставати за сукупністю злочинів, передбачених відповідними частинами статей 296 і 342 КК.

У разі коли опір представникові влади чи громадськості мав місце під час учинення дрібного хуліганства, винна особа підлягає відповідно кримінальній (за частиною другою чи частиною третьою статті 342 КК) та адміністративній (за статтею 173 КУпАП) відповідальності.

Таким чином, аналізуючи диспозицію частини другої статті 342 КК, вищезазначені роз`яснення, надані Верховним Судом України, слід виокремити такі ознаки опору як суспільно небезпечного діяння: опір це активна поведінка особи; полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого; виражається у безпосередньому фізичному контакті винуватого з потерпілим; спрямований на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. Тому опір особам, які є носіями авторитету органів державної влади, це активна протидія, що полягає у застосуванні фізичної сили до потерпілого через безпосередній фізичний контакт винуватого з потерпілим та спрямована на перешкоджання виконанню потерпілим своєї законної діяльності. При цьому дії того, хто чинить опір, можуть бути спрямовані безпосередньо проти особи представника влади (винний перешкоджає слідчому пройти до однієї з кімнат квартири для проведення огляду місця події або обшуку тощо) або проти предметів, необхідних для виконання цими особами своїх обов`язків (винний знищує документ, який прокурор намагався вилучити тощо). Для об`єктивної сторони необхідно, щоб опір виявлявся при виконанні зазначеними працівниками службових обов`язків або обов`язків з охорони громадського порядку. Для злочину не має значення, виконували ці особи свої службові обов`язки, перебуваючи безпосередньо на службі, чи діяли у межах своїх повноважень з власної ініціативи (працівник міліції у вільний від роботи час намагається припинити злочин, а винний чинить опір тощо).

Суд зважає на приписи частини першої статті 337 та частини третьої статті 26 КПК, зміст яких викладено вище, й розглядає кримінальне провадження в межах пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення і в межах питань, які сторонами винесені на вирішення суду.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, курив у громадському місці та порушував громадський порядок і на зауваження не реагував. Зазначена обставина підтверджується, окрім показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і наданими суду копіями постанов від 13.10.2018 р., відповідно до яких ОСОБА_5 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 175-1 та частиною першою статті 178 КУпАП. При цьому суду не було надано будь-якого доказу процесуального документу про притягнення ОСОБА_5 до юридичної відповідальності (адміністративної чи кримінальної) у зв`язку з вчиненням хуліганських дій, а тому суд зазначеній обставині (наявність чи відсутність в діях ОСОБА_5 ознак хуліганства) оцінки в межах даного кримінального провадження не дає. Суд при цьому враховує, що ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував факту вживання алкоголю (пива) та перебування на час виникнення зазначених подій у стані алкогольного сп`яніння. Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт протиправної поведінки ОСОБА_5 , якою і був зумовлений виклик працівників поліції, якими з метою припинення зазначеної поведінки ОСОБА_5 і було здійснено його адміністративне затримання. Отже, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виконувати обов`язки з по охорони громадського порядку. Суд також враховує, що на час здійснення зазначеного затримання працівники поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебували у форменому одязі, що давало можливість їх ідентифікації. Крім того, зазначені свідки в судовому засіданні повідомили, що вони представились ОСОБА_5 . Зазначені обставини обвинуваченим в судовому засіданні не заперечувались. Також в судовому засіданні було встановлено, що після здійснення адміністративного затримання ОСОБА_5 шарпав працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 за формений одяг та чинив активний опір з метою недопущення його доставки до відділу поліції. ОСОБА_5 в судовому засіданні даної обставини не заперечував, однак зазначив, що така його поведінка була зумовлена протиправними діями зазначених працівників поліції, які намагались заволодіти його грошовими коштами. Суд враховує, що об`єктивних даних, які б свідчили про наявність ознак протиправності в діях працівників поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 при припиненні протиправної (неадекватної) поведінки обвинуваченого, в судовому засіданні встановлено не було. Крім того, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив, що він бачив, що його затримують працівники поліції, а перед цим зауваження щодо його поведінки йому робити працівники муніципальної поліції, тобто особи, які уповноважені здійснювати охорону громадського порядку.

Отже, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та досліджуючи докази згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні було доведено наявність в діях ОСОБА_15 ознак об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, про які зазначено вище. Також суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються прямим умислом на чинення опору. Про обґрунтованість такого висновку суду, окрім досліджених в судовому засіданні за клопотанням сторін кримінального провадження доказів, свідчить і та обставина, що під час виступу в судових дебатах та при зверненні до суду з останнім словом ОСОБА_5 усвідомлено та схвально висловлювався стосовно своєї поведінки і зазначив, що у разі можливості знову чинив би опір із застосуванням насильства.

Разом з тим, суд враховує, що сторона обвинувачення в пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні посилалась на витяг з наказу № 579 о/с від 26.12.2018 р. та протоколу засідання поліцейської комісії № 21 Департаменту патрульної поліції від 18.12.2017 р. № 14668, відповідно до якого ОСОБА_8 з 26.12.2017 р. був прийнятий поліцейським роти № 3 батальйону патрульної поліції, та витяг з наказу № 415 о/с від 24.04.2018 р., наказу ГУНП у Вінницькій області від 03.04.2018 р. № 62 о/с та протоколу поліцейської комісії № 21 Департаменту патрульної поліції від 18.09.2017 р. № 10207, відповідно до якого ОСОБА_9 з 10.10.2018 р. був прийнятий поліцейським роти № 3 батальйону патрульної поліції. Зазначені документи не були предметом дослідження в судовому засіданні, у зв`язку з тим, що відповідні клопотання про їх дослідження сторонами заявлені не були. Таким чином, суд вважає, що у формулюванні обвинувачення, визнаному судом доведеним, посилання на зазначені документи не можливе. При цьому суд зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що йому було відомо, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на час вчинення інкримінованого йому злочину були працівниками поліції та виконували свої службові обов`язки. Правовий статус ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину регламентувався положеннями статті 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів», згідно з якою останні є працівниками правоохоронного органу. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 виконували обов`язки з охорони громадського порядку та безпеки, реагували на звернення громадян та виконували інші обов`язки, передбачені у вищевказаному Законі.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 342 КК, за ознаками опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні шість неповнолітніх, в тому числі й чотири малолітні дитини, однак обставин, які б свідчили про визнання обвинуваченим вини, розкриття всіх відомих йому обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди, встановлено не було. Натомість обвинувачений вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, крім того, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений висловив схвальне ставлення до вчиненого і рішучість повторити таку свою поведінку в майбутньому за умови виникнення аналогічних обставин.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді обмеження волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що обвинувачений вчинив умисний злочин, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся і схвально ставиться до своєї посткримінальної поведінки, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено, натомість встановлено наявність обставини, що обтяжує його покарання, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим, а тому суд вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Департаментом патрульної поліції (в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 ) заявлено цивільний позов, відповідно до якого останній просить стягнути з обвинуваченого 9606 грн. матеріальної шкоди.

Суд враховує, що частиною п`ятою статті 128 КПК визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні було проведено судово-товарознавчу експертизу, відповідно до висновку якої № 5988/18-21 від 12.12.2018 р. вартість заднього скла службового автомобіля «Toyota Prius» д. н. з. НОМЕР_1 , становить 11382,55 грн. Однак суд враховує, що проведення зазначеної експертизи було зумовлене необхідністю виконання вимог частини першої статті 91 та пункту 6 частини другої статті 242 КПК. Натомість потерпілим у поданій до суду позовній заяві висловлено вимогу про стягнення з обвинуваченого саме 9606 грн. і на підтвердження обґрунтованості зазначених вимог надано копію рахунку-фактури № СФ-0000185 від 26.10.2018 р., відповідно до якого розмір збитку, завданого автомобілю марки «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 складає 9606 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги згідно з приписами частини першої статті 129 КПК підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 342 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Цивільний позов потерпілого задовольнити, стягнути з ОСОБА_5 на користь Департаменту патрульної поліції 9606 гривень матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 715 гривень вартості залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому, прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: