КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

19 грудня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000317 за апеляційною скаргою прокурора Іванківського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 25 вересня 2017 року, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Жміївка Іванківського району Київської області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10
та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Іванківського районного суду Київської області від 25 вересня 2017 року, ОСОБА_7 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком судом вирішено питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_7 , 15.06.2017 року, близько 20 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим порушив вимоги пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху, керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з технічною несправністю системи робочого гальма, яку він міг виявити перед виїздом, чим порушив вимоги пунктів 31.1, 31.4.1 в) Правил дорожнього руху, рухався проїзною частиною вулиці Шляхової, поблизу будинку № 25, в селі Жміївка Іванківського району Київської області, в напрямку села Сидоровичі Іванківського району Київської області.

Проїжджаючи вказаний відрізок дороги, ОСОБА_7 , в порушення вимог пунктів 1.7 та 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, проявив самовпевненість, виявивши біля дороги дітей, не сконцентрував увагу, не відреагував на дорожню обстановку, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також, порушуючи вимоги пунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, рухався зі швидкістю близько 66 - 75 км/год., маючи об`єктивну можливість виявити небезпеку для руху, яку йому становила пішохід малолітня ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину дороги зліва направо, відповідно напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, на що у нього не було перешкод технічного характеру, в результаті чого допустив наїзд на останню.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких вона померла на місці події.

Грубі порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.7, 2.3 б), д), 2.9 а), 12.3, 12.4, 31.1 та 31.4.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурор Іванківського відділу Броварської місцевої прокуратури ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Іванківського районного суду від 25.09.2017 стосовно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 засудити за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, посилається на те, що вирок Іванківського районного суду Київської області в частині призначеного ОСОБА_7 покарання є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
При цьому як вважає апелянт, у відповідності до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд має належним чином мотивувати у вироку своє рішення про звільнення особи від відбування покарання.

Разом із тим, в порушення наведених у скарзі вимог, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, не надано належної оцінки особі обвинуваченого, та тяжкості вчиненого ним злочину.

На думку прокурора, судом першої інстанції не були враховані не тільки сама тяжкість вчиненого злочину, а й підвищена ступінь суспільної небезпеки злочину, який вчинений з грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України, тяжкість наслідків, які настали в результаті вчиненого кримінального правопорушення, а саме загибель молодої особи та обтяжуюча покарання обставина вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З наведеного, як зазначає апелянт, вбачається, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі, та як наслідок, судом першої інстанції ухвально незаконний вирок стосовно ОСОБА_7 , що суперечить завданням кримінального провадження, передбаченим ст. 2 КПК України.

У своїх письмових запереченнях на подану апеляційну скаргу, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 зазначає про те, що вирок Іванківського районного суду Київської області необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку, повно та об`єктивно провів судове слідство, а висновки суду, викладені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора який брав участь у розгляді справи судом першої інстанціїне підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смертьб потерпілої ОСОБА_11 , тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі стороною обвинувачення, не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої прокурором апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
При обранні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, прийняв до уваги ступінь і характер скоєного злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, які та обтяжують його покарання.

Зокрема, обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та відшкодування матеріальних збитків потерпілій, а обставиною, яка, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання суд визнав скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведені вище обставини, а також думку потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами, а також, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

З огляду на наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, якими визначаються мета та загальні засади призначення покарання, а тому призначене йому покарання, як основне у виді 4 років позбавлення, так і додаткове виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, зі звільненням від відбування основного покарання, на підставі ст. 75 КК України, не може буде визнане явно несправедливим внаслідок м`якості.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, а також мотиви суду, наведені в ухвалі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 липня 2018 року, якою було скасовано ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції, колегія суддів Київського апеляційного суду не може погодитися з висновками апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме щодо неправильного застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України з огляду на таке.

Як прямо передбачено ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, які були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та які наведені у вироку, колегія суддів вважає необхідним звернути також увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на момент розгляду апеляційної скарги він повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_9 , як матеріальну, так і моральну шкоду, завдану злочином, що підтверджується її усною та нотаріально посвідченою заявою, яку долучено до кримінального провадження, у зв`язку з чим остання не має до обвинуваченого будь-яких претензій та просила суд апеляційної інстанції не позбавляти його свободи, залишивши без змін вирок суду, яким ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням.

При цьому, окрім обставин, що пом`якшують покарання, які визнані такими вироком суду, суд апеляційної інстанції вважає необхідним визнати також обставиною, яка пом`якшує покарання добровільне відшкодування завданого збитку, а саме спричиненої злочином матеріальної та моральної шкоди.

Враховуючи сукупність наведених вище обставини, а також думку потерпілої щодо покарання, на яке заслуговує обвинувачений, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав достатньо підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання та застосування до нього ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання, у даному конкретному випадку, слід визнати необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що судом першої інстанції не враховано підвищену ступінь суспільної небезпеки злочину, який вчинено з грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України, тяжкість наслідків, які настали в результаті вчиненого кримінального правопорушення, а саме загибель малолітньої дитини та обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, на думку колегії суддів, не тільки не відповідає дійсності, оскільки суд першої інстанції прямо послався на вказані обставини у своєму вироку, а й не дозволяють зробити висновок про те, що ОСОБА_7 призначено явно несправедливе покарання, внаслідок чого його неправильно звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає законних підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_7 та ухвалення нового вироку, відповідно до вимог передбачених ст. 420 КПК України.

Будь-яких інших даних, які б вказували на те, що мета порання, визначена положеннями ст. 50 КК України може бути досягнута лише за умови реального відбування ОСОБА_7 призначеного йому покарання в апеляційній скарзі прокурора не наведено, а судом апеляційної інстанції, під час апеляційного розгляду, не встановлено.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Іванківського районного суду Київської області від 25 вересня 2017 року, колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 25 вересня 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Іванківського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_12 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/812/2018

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_13

Доповідач - суддя ОСОБА_1