КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження №11-кп/824/559/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0012487, по обвинуваченню:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті води Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки.
Ухвалено обчислювати строк відбування основного покарання ОСОБА_7 з моменту прибуття та постановки на облік у виправному центрі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на її користь 728 грн. 58 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 48000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
По справі вирішено питання про судові витрати.
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 05 вересня 2017 року приблизно об 11:25 год., керуючи автомобілем «Mercedes Benz Sprinter», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Драйзера в місті Києві, допустив порушення вимог п.п.1.3, 2.3, 18.1, 4.16а Правил дорожнього руху, не стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, що був позначений дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 (Пішохідний перехід) і дорожньою розміткою 1.14.1 (3ебра) не був уважним, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по вказаному пішохідному переходу.
В результаті порушення водієм ОСОБА_7 зазначених правил безпеки дорожнього руху потерпілій ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої травми тазу: перелому верхньої гілки правої лобкової кістки латерально, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий poзлaд здоров`я на строк понад 21 добу.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.
За доводами апелянта, суд не забезпечив всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а його висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Зокрема, невірний є висновок суду про те, що ОСОБА_7 заперечував свою винуватість у вчиненому злочині, адже він вину у вчиненому визнав та щиро розкаявся, проте не погодився з тим, що внаслідок його дій потерпілій завдано тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки це не підтверджується належними та допустимими доказами.
Звертає увагу, що за даними довідки №6222 від 05.09.2017 Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги міста Києва у потерпілої ОСОБА_9 встановлено забій м`яких тканин, що не відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Невмотивовано відкинувши ці дані, суд взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи, який не може вважатися допустимим доказом, оскільки експертиза проведена лише на підставі медичних документів (довідок, результатів аналізів), які здобуті слідчим в позапроцесуальний спосіб, відсутні в матеріалах кримінального провадження та не відкривалися стороні захисту в порядку ст.290 КПК.
Крім цього, апелянт не погоджується з призначеним йому покаранням, яке вважає надмірно суворим. Зазначає, що суд не врахував при призначенні покарання наявність обставин, які його пом`якшують, а саме те, що він щиро розкаявся у вчиненому, вперше притягається до кримінальної відповідальності, вчинив злочин з необережності, має на утриманні батьків похилого віку, частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілій, сприяв розкриттю злочину. Також не погоджується з призначеним йому додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки він працює на посаді водія і таке покарання фактично позбавить його заробітку.
Крім цього, призначаючи йому найбільш суворе покарання у виді обмеження волі, суд жодним чином не мотивував неможливість застосування більш м`яких видів покарання, визначений санкцією ч.1 ст.286 КК.
Також суд не мотивував рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди у сумі 48000 грн., яка є надмірно великою.
За наслідками апеляційного розгляду просить зазначений вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту та вважали рішення суду законним і обґрунтованим, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Статтею 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції обґрунтував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, наданими стороною обвинувачення доказами у їх сукупності, а саме:

- показаннями допитаної в суді першої інстанції потерпілої ОСОБА_9 про те, що 05 вересня 2017 року о 11:25 год. вона переходила проїзну частину дороги по пішохідному переходу по вул. Драйзера зі сторони вул. Закревського в напрямку ринку «Троєщина» в м. Києві, яка була обладнана дорожнім знаком (пішохідний перехід) та дорожньою розміткою «зебра». Переходячи проїзну частину, вони разом з іншою жінкою дійшли до третьої смуги руху. В цей час вона побачила автомобіль "Mercedes Benz Sprinter". Жінка, з якою вона переходила дорогу, побігла вперед, а вона, щоб пропустити автомобіль, зробила декілька кроків назад. Автомобіль також звернув праворуч і здійснив наїзд на неї. Після ДТП сторонні особи посадили її на стілець, було викликано швидку медичну допомогу, після чого її відвезли у лікарню швидкої медичної допомоги. У лікарні їй зробили рентген, сказали що вивих, і відпустили додому. Через декілька днів вона відчула біль у області тазу, знову звернулася за медичною допомогою і у неї виявили перелом правої лобкової кістки.

- показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що 05 вересня 2017 року проїжджу частину вул. Драйзера в м. Києві по пішохідному переходу переходили дві дівчини. В цей час зі сторони вул. Закревського рухався автомобіль «Mercedes Benz Sprinter», який перед пішохідним переходом став пригальмовувати. Посередині дороги одна дівчина побачила автомобіль та побігла вперед, а друга - назад. Автомобіль, гальмуючи, став перестроюватися у середню смугу руху та здійснив наїзд на одну з жінок;
- даними висновку експерта №1395/Е від 27.09.2017 року, проведеного на підставі наданої слідчим медичної документації про те, що при зверненні за медичною допомогою 05.09.2017 року об 11:55 год. у ОСОБА_9 мала місце закрита травма тазу у вигляді перелому верхньої гілки правої лобкової кістки латерально. Локалізація, морфологія вищевказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що воно спричинене дією тупого предмету, могло утворитись в термін 05.09.2017 року при транспортній травмі. Морфологічні властивості виявленого перелому свідчать, що закрита травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Оцінивши всі наведені вище докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Суд першої інстанції також надав належну оцінку висновку експерта №1395/Е від 27.09.2017 року, правомірно відхиливши доводи ОСОБА_7 про недопустимість даного доказу у зв`язку з використанням при дослідженні медичної документації невідомого походження.
Як вбачається зі змісту висновку судово-медичної експертизи №1395/Е від 27.09.2017 року, проведеної на виконання постанови слідчого у кримінальному провадженні ОСОБА_14 від 25.09.2017, при зверненні за медичною допомогою 05.09.2017 року у ОСОБА_9 діагностована закрита травма тазу у вигляді перелому верхньої гілки правої лобкової кістки латерально, яка могла утворитися 05.09.2017 року при транспортній травмі. Дана травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу. Експертиза проведена на підставі медичної документації, яка надавалась слідчим та наведена у постанові про призначення експертизи.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 підтвердила передачу слідчому зазначених медичних документів для проведення експертизи, які знаходились у неї.
Таким чином, вказаний висновок судово-медичної експертизи є належним та допустимим доказом, оскільки проведений в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та є джерелом доказу, на підставі якого судом встановлено обставини, які мають значення для кримінального провадження.
Такий висновок не може спростовуватися даними довідки №6222 від 05.09.2017 Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м. Києва, оскільки, на відміну від цього огляду, висновок експерта ґрунтується на основі повного та всебічного дослідження медичної документації потерпілої, у тому числі результатів лабораторних досліджень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявними в матеріалах кримінального провадження доказами доводиться спричинення потерпілій ОСОБА_9 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що є складом злочину, відповідальність за який передбачена ч.1 ст.286 КК України.
Разом із цим, діючи у відповідності до положень ч.2 ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі винного.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому по ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше не був судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, думку потерпілої про вид необхідного покарання, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання. Як визнав суд, обраний вид та строк покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого в умовах здійснення нагляду з обов`язковим залученням до праці.
Проте, обираючи ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, яке є найбільш суворим видом покарання по ч.1 ст.286 КК, суд першої інстанції не навів у вироку, які саме дані про особу винного чи обставини вчиненого злочину свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без обмеження волі, та чому менш суворий вид покарання буде недостатнім для досягнення таких цілей.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі, хоч і не виходить за межі, встановлені частиною 1 статті 286 КК України, проте за своїм видом є явно несправедливим, через суворість.

За висновками суду першої інстанції, суд не встановив обставин, які пом`якшують покарання, оскільки обвинувачений оспорював обставини справи під час судового розгляду, не висловлював жалю з приводу вчиненого злочину та не намагався відшкодувати завдані потерпілій збитки.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено під час розгляду в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_7 повністю визнавав свою провину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої постраждала потерпіла ОСОБА_9 , висловлював жаль з приводу вчиненого та його наслідків, однак заперечував спричинення потерпілій саме тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, встановлених на підставі сумнівних медичних документів.
Крім цього, ОСОБА_7 відшкодував потерпілій частину завданих збитків в сумі 3 тис. грн. під час розгляду провадження в суді першої інстанції (т.1 а.с.197, 198) та 7 тис. грн. (т.2 а.с.90) на стадії апеляційного розгляду.
Колегія суддів вважає за можливе визнати обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , його щире каяття у вчиненому та добровільне часткове відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Зазначені обставини, що пом`якшують покарання, колегія суддів визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, та в сукупності зі встановленими судом даними про особу винного і його майнового стану дають законні підставі для призначення основного покарання у виді штрафу, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК, так і для застосування положень ст.69 КК України та призначення штрафу в розмір нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції цієї статті, що в даному випадку буде законним та справедливим.
В той же час колегія суддів погоджується із призначеним обвинуваченому додатковим покаранням у виді позбавленням права керування транспортними засобами на визначений строк, оскільки таке додаткове покарання буде відповідати засадам законності та справедливості, та запобігати вчиненню нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції також погоджується з розміром стягнутого з обвинуваченого відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки задоволена судом сума позовних вимог є достатньою для справедливої сатисфакції потерпілій за спричинені страждання.
З огляду на викладене, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, колегія суддів на підставі ст.404 КПК України вирок суду змінює, оскільки розгляд апеляційної скарги обвинуваченого дає підстави для прийняття рішення на покращення його становища.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
В порядку ст.404 КПК України вирок Деснянського районного суду міста Києва від 07 червня 2018 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного основного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

________________ ________________ ________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4