Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/167/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 119 (98) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2019 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0013187, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоандріївка Новгородківського району Кіровоградської області, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без фактичного місця проживання, раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст.119 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам цієї справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом ОСОБА_8 покарання, ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що зібрані під час досудового розслідування докази, свідчать про те, що з суб`єктивної сторони дії ОСОБА_8 , який руками і ногами наніс декілька ударів в область голови ОСОБА_10 , були умисними та цілеспрямованими, в результаті яких наступила смерть потерпілого, а тому вважає, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати саме за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а не як вбивство через необережність, як зазначив суд у оскаржуваному вироку.

У зв`язку з неправильною кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , суд на думку прокурора, в порушення вимог ст. 50, 65 КК України та положення п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначив йому надто м`яке та несправедливе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та його особі.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи правильність висновків суду щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 КК України на ч.1 ст. 119 КК України та доведеність його винуватості, просить змінити вказаний вирок суду та призначити його підзахисному покарання не пов`язане з позбавленням волі, а саме застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Свої вимоги захисник аргументує тим, що ОСОБА_8 , під час досудового розслідування та в суді давав правдиві показання, сприяв слідству у розкритті даного злочину, свою вину у вбивстві ОСОБА_10 з необережності визнав повністю, у вчиненому розкаявся, цивільний позов потерпілою ОСОБА_11 не заявлений.

Наведені обставини та характеризуючи дані, на думку захисника, не були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання, що вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного ним вироку.

У запереченнях, обвинувачений ОСОБА_8 , також не оспорює кваліфікацію своїх дій за ч.1 ст. 119 КК України і просить відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на її безпідставність та необґрунтованість.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 26 листопада 2017 року приблизно о 20.00 год., у підвальному приміщені будинку АДРЕСА_2 , під час спільного вживання разом з раніше знайомими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 алкогольних напоїв, умисно, з неприязні, з метою спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, підйомом лівої ноги наніс ОСОБА_13 один боковий удар в обличчя, в результаті якого ОСОБА_13 по інерції вдарився потилицею голови об стінку.
Після цього, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, спрямованого на спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, у той час як останній лежав на землі, ступнею правої ноги, наніс ще близько 3-4 ударів в обличчя ОСОБА_13 , після чого став ступнею правої ноги на грудну клітку та почав її здавлювати.
Після того, як ОСОБА_13 перестав подавати ознаки життя, то ОСОБА_8 , припинивши свої протиправні дії відійшов від ОСОБА_13 , потім витягнув його з підвалу та залишив на вулиці.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1043 від 26.12.2017 року, в результаті протиправних дій ОСОБА_8 - ОСОБА_13 завдані тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: забою речовини головного мозку, крововиливу під тверду і павутинну мозкові оболонки, перелом кісток зводу і основи черепа, крововиливу в м`які тканини тім`яної області голови зліва, множинних саден в області лоба, обличчя (верхньої і нижньої повіки правого ока з переходом на надбрівну область, скулову область, частково на спинку і крило носа; верхню і нижню повіку лівого ока з переходом на скулову область, область скроні, надбрівну область, ліве крило і кінець носа; лобного бугра справа і зліва лоба зліва на грані росту волосся садна; множинні садна тулуба: обширне садно правого плеча; садна верхньої третини правого плеча по задньонаружній поверхні; множинні зливні між собою садна з локалізацією в області верхньої і середньої третини спини справа, в області центральної частини попереку і попереку справа з переходом на область крестця, куприка, захоплююча більшу частину верхнього зовнішнього і внутрішнього квадрантов правої сідниці, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Причиною смерті ОСОБА_13 є закрита черепно-мозкова травма: забій речовини головного мозку, крововилив під тверду і павутинну мозкові оболонки, перелом кісток зводу і основи черепа, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення.
Заслухавши доповідь судді, провівши за клопотанням прокурора та захисника судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого ОСОБА_8 та оголошення його характеризуючих даних, в дебатах думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу і заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Так, даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку, з посиланням п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», зазначив про те, що оскільки смерть ОСОБА_13 настала в результаті комплексу закритих черепно-мозгових травм, отриманих як за місяць та тиждень до події злочину, так і 26 листопада 2017 року, що тяжке тілесне ушкодження у вигляді перелому зводу і основи кісток черепу могло утворитися у ОСОБА_13 від падіння та удару об поверхню, то за висновком суду, ОСОБА_8 позбавив життя потерпілого ОСОБА_13 з необережності і кваліфікував його дії за ч.1 ст. 119 КК України.

На обґрунтування своїх висновків, суд послався на сукупність досліджених в судовому засіданні доказів, в тому числі дані протоколу слідчого експерименту, висновки судово-медичних експертиз, а також показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 та пояснення експерта ОСОБА_14 в судовому засіданні.

Зокрема, суд вказав, що обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що 26 листопада 2017 року, приблизно о 20.00 год., він разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 розпивали алкогольні напої в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 . В подальшому між ним та ОСОБА_13 виникла словесна сварка, в ході якої він кулаком наніс один удар в обличчя, від якого ОСОБА_13 впав та вдарився головою об стіну підвалу. Після цього він нахилився до ОСОБА_13 та наніс ще декілька ударів ногою в обличчя, а потім допоміг ОСОБА_13 підвестися та вивів підтримуючі його під руки з підвалу та посадив біля під`їзду. ОСОБА_13 , при цьому був у свідомості та продовжував його ображати, він повернувся до підвалу та продовжив вживати алкогольні напої, а під ранок його затримали працівники поліції у підвал і повідомили, що виявили труп ОСОБА_13 .
Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 пояснив, що він проводив судово-медичну експертизу № 1043 від 26 грудня 2017 року, встановлював, які тілесні ушкодження виявлені при обстеженні трупу ОСОБА_13 , механізм їх утворення, локалізацію, тяжкість та причину смерті. За результатами гістологічного дослідження у ОСОБА_13 встановлено забій головного мозку, субдуральна гематома, яка утворилися давністю до 1 місяця, одиничні дрібноочагові крововиливи в речовину мозку, пухкий крововилив в прилягаючій до мозжечку, м`якій мозковій оболонці давністю близько 1 доби, крововилив в м`які тканини голови давністю близько 1 доби, які відносяться до категорії тяжких, крововилив в м`яких тканинах з області перелому правого плеча давністю близько тижня та інші садини та гематоми.
Крім того, експерт зазначив, що усі з перелічених тілесних ушкоджень були прижиттєвими, які саме тілесні ушкодження, що отримані ОСОБА_13 до 1 місяця назад і близько 1 тижня, призвели до його смерті, він точно сказати не може. Закрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_13 супроводжувалася не лише переломом кісток, а і струсом головного мозку, його забоєм, крововиливом під оболонки, що в свою чергу спровокувало набряк головного мозку і здавлювання судинних структур, від чого і настає смерть при черепно-мозкових травмах.
Згідно показань потерпілої ОСОБА_11 , її рідний брат ОСОБА_13 перебував на обліку у психіатричній лікарні, але останнім часом не лікувався, був агресивним, часто в сім`ї влаштовував сварки та бійки, з березня 2015 року, ОСОБА_13 за місцем реєстрації не проживав, ночував десь у друзів, востаннє його бачила на початку жовтня 2017 року, про смерть дізналась від слідчого.
В апеляційній скарзі прокурор стверджує про те, що сам факт нанесення ОСОБА_13 декількох ударів кулаками в область голови, свідчить про умисел ОСОБА_8 на спричинення йому тілесних ушкоджень, смерть ОСОБА_13 стала наслідком необережного ставлення ОСОБА_8 , а черепно-мозкова травма - причиною смерті, що на думку прокурора виключає наявність у діях ОСОБА_8 кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України.
Однак, на спростування доводів прокурора, колегія суддів апеляційного суду відмічає, що відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настанні таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК.
Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків.
Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Під час перегляду справи, в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_8 підтвердив свої показання, факт нанесення потерпілому ОСОБА_13 удару рукою в область обличчя, в результаті яких останній ударився потилицею об стіну не оспорював, при цьому уточнив, що удар рукою був незначний по силі, а ногами він лише притримував ОСОБА_13 , який намагався підвестися. При цьому стверджує, що ОСОБА_13 був у свідомості, він йому допоміг вийти з підвалу та залишив його біля під`їзду будинку.
Стверджує, що умислу на спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень не мав, з кваліфікацією його дій, як вбивство з необережності погоджується, свою вину визнає, розкаюється.
Відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Також, згідно до статті 17 КПК, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

В цьому контексті, з урахуванням фактичних обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 не мав умислу на спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень (ЗЧМП ), оскільки тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого, внаслідок яких настала смерть, виникли не від удару рукою або ногою обвинуваченого, а через падіння потерпілого та удару головою об тверду поверхню (стіну).
З суб`єктивної сторони, ОСОБА_8 лише допускав можливість настання шкідливих наслідків, але легковажно розраховував на їх відвернення, а щодо смерті потерпілого ОСОБА_13 , то у діях ОСОБА_8 вбачається необережна форма вини.
Таким чином, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_8 , який позбавив життя ОСОБА_15 з необережності, обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч.1 ст. 119 КК України.
Крім того, згідно вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора.

Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо протии Бельгії» від 13.01.2005 року, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.
У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
В цьому контексті, колегія суддів також відмічає, що за результатами судово-медичних експертиз № 1043 від 26 та 27 грудня 2017 року, № 4230 від 30.11.2017 року, № 1815-16 від 11.12.2017 року, встановлено, що у ОСОБА_13 при житті було дві закриті черепно - мозкові травми, перша - забій головного мозку, субдуральна гемотама давністю до 1 місяця; друга - одиничні дрібноочагові крововиливи в речовині мозку, пухкі крововиливи в прилягаючій до мозжечку м`якій мозкової оболонці, крововилив в м`які тканини голови давністю близько 1 доби, які утворилися по механізму травми прискорення.
Як пояснив експерт ОСОБА_14 в судовому засіданні, встановити яка саме травми голови, давністю 1 міс. або 1 доби призвела до смерті потерпілого ОСОБА_13 , не представляється можливим із-за відсутності будь-яких судово-медичних даних, які б дозволяли чітко розмежувати та з певної вірогідності вирішити це питання.
Таким чином, висновки судово-медичних експертиз та показання експерта також спростовують доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставну та незаконну перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до положень ст. 65 КК України, враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу ОСОБА_8 , який не має постійного місця проживання, не одружений, не має стійких соціальних зв`язків, не працює, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, а тому дійшов до висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, з реальним відбуванням покарання.

Враховуючи, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії середньої тяжкості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_8 , як особа представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 за ч.1 ст. 119 КК України у виді 4 років позбавлення волі є ближчим до мінімального, достатнім і справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, про що просить його захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисника про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання не враховано того, що обвинувачений сприяв слідству у розкритті даного злочину, вину у вбивстві з необережності визнав повністю, у вчиненому розкаявся - спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме, власне оскаржуваним вироком суду, у мотивувальній частині якого безпосередньо вказано зазначені обставини та належно їх враховано (т 2 а.п.130-139).
З урахуванням вищевикладеного, підстав для скасування законного та обгрунтованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 119 КК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 грудня 2018 року в кримінальному провадженні № 0013187 від 27.11.2017 року - залишити без зміни.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4