Дата документу 02.04.2019 Справа № 331/5523/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/5523/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/640/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року, якою
відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке.

Згідно з ухвалою, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини на більш м`яке, зазначивши, що вироком судової колегії у кримінальних справах Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року він був засуджений за п. «в» ст. 93, ч.1 ст. 190, ч.1 ст. 196, ч.1 та ч.3 ст. 222 КК України до покарання у вигляді смертної кари розстрілу. 30.06.2000 року призначене покарання було замінено на довічне позбавлення волі. На сьогодні він фактично відбув більше 20 років позбавлення волі, тому враховуючи практику ЄСПЛ він має право на перегляд довічного строку покарання, а також право знати, на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений. На підставі викладеного, просив його клопотання задовольнити у повному обсязі.

Суд першої інстанції перевіривши матеріали справи прийшов до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 необхідно відмовити, оскільки діюче кримінальне законодавство дозволяє застосовувати положення ст.81 КК України до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк. Покарання у вигляді довічного позбавлення волі є окремим видом покаранням, умовно-дострокове звільнення від відбування якого або заміна його на більш м`яке не передбачено.
Натомість суд звернув увагу, що національне законодавство (ст.87 КК України) передбачає можливість особам, які засуджені до довічного позбавлення волі, звернутися із відповідною заявою до Президента України та у разі її задоволення, призначене судом покарання може бути замінено.
В апеляційній скарзі захисник засудженого посилається на необґрунтованість судового рішення адже в клопотанні наголошувалося на прийнятті рішення в контексті висновку ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», тоді як суд першої інстанції керувався положенням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що вказані обставини свідчать про порушення доступу засудженого до правосуддя, адже ті питання, які були поставлені в клопотанні по суті розглянуті не були.
Просить ухвалу суду скасувати і призначити новий розгляд справи в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 наводить доводи, аналогічні доводам свого захисника.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; засудженого і його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, яка вважала, що судове рішення необхідно залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, зі змісту клопотання засудженого ОСОБА_7 випливало, що ним ставилось питання про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке.
В обґрунтування своїх доводів засуджений посилався на положення ст.28 Конституції України, ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ряд рішень ЄСПЛ, які висвітлювали питання в сенсі застосування стосовно осіб засуджених до довічного позбавлення волі помилування, чи зменшення покарання, як на норми прямої дії.
Як правильно було зазначено в ухвалі суду, з чим до речі погоджувались засуджений і захисник, в законодавстві Україні відсутній правовий механізм, який регулює порядок умовно-дострокового звільнення або заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Разом з тим, на переконання суду апеляційної інстанції і при застосуванні рішень ЄСПЛ як норм прямої дії, їх положення відсилатиме до двох загальних умов, які визначені у ст.ст. 81, 82 КК України, а саме, доведення засудженим свого виправлення і фактичного відбуття ним певного строку покарання.
При цьому, суд не має повноважень, брати на себе функцію законодавця і визначати який саме строк покарання має відбути засуджений до довічного позбавлення волі для можливості звернутися із відповідним клопотанням (про що також йшлося у клопотанні засудженого ОСОБА_7 ).
Колегія суддів вважає, що за таких умов (відсутність законодавчо визначеного механізму звернення з такого роду клопотанням і їх розгляду), з огляду на засади змагальності та диспозитивності, саме засуджений (чи його захисник) має обґрунтовувати і доводити перед судом з урахуванням позиції іншої сторони у процесі, що відбуття ним певного строку покарання є достатнім для реалізації права звернення до суду з відповідним клопотанням, чого у клопотанні ОСОБА_7 відображено не було.
Також у клопотанні засудженого не йшлося і про іншу умову заміни невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення від відбування покарання виправлення засудженого. Формально засуджений зазначав, що у нього був наявний прогрес у напрямку виправлення, однак на підтвердження цього останнім не було надано жодного обґрунтування і доказів.
З огляду на вказані обставини, приймаючи до уваги, що процесуальний закон не передбачає можливості повернути такого роду клопотання чи залишити його без руху, колегія суддів вважає, що остаточне рішення суду першої інстанції прийняте по суті розгляду клопотання можна визнати законним, і воно не може бути скасоване через доводи зазначені в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання на більш м`яке залишити без змін.
Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4