Справа № 346/7477/13-к
Провадження № 11-кп/4808/36/19
Категорія ст. 115 ч.2 п. 6 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000833 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2018 року, відносно ОСОБА_8 , за ст. 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч.4 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дебеславці Коломийського району Івано Франківської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше судимого за ст. 185 ч.3 КК України Коломийським міськрайонним судом 06.03.2007 року, судимість погашена,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого вважає, що вирок Коломийського міськрайонного суду від 17.10.2018 року щодо ОСОБА_8 є незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 17.10.2018 року щодо ОСОБА_8 за ст. 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч.4 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання, за ст. 115 ч.2 п.6 КК України позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, за ст. 187 ч.4 КК України позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання призначити у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. В решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не відповідає фактичним обставинам справи, та базується на неналежних та недопустимих доказах, а саме протокол огляду місця події від 20.08.2013 року та речові докази, які були вилучені під час незаконного обшуку, висновки експертиз таких речових доказів, оскільки обшук у квартирі АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_8 проводився без ухвали слідчого судді. Крім цього вказує, що протокол огляду місця події складений 20.08.2017 року старшим слідчим Коломийського МВ УМВС ОСОБА_11 , відповідно до постанови про створення слідчої групи від 19.08.2013 року, такого слідчого не було включено в слідчу групу. Також, зазначає, що його підзахисного було позбавлено на справедливий суд, внаслідок порушення ст. 5 п.3, ст. 6 п.1 Конвенції, оскільки їхні доводи з ОСОБА_8 щодо недопустимості та неналежності доказів не були почутті судом першої інстанції, а справа не розглянута в розумні строки так як його підзахисний знаходиться під вартою вже 5 років і 3 місяці.

Просить вирок Коломийського міськрайонного суду Івано Франківської області від 17.10.2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 , що зареєстроване в ЄРДР 19 серпня 2013 року за № 0000833 закрити, так як не встановлені достатні докази для доведення його винуватості.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_8 по даному кримінальному провадженню скасувати.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не відповідає фактичним обставинам справи, та базується на неналежних та недопустимих доказах, вказує що під час огляду житла в с. Дебеславці , дозволу слідчим суддею не було надано ні до початку а ні після зазначеної слідчої дії, оскільки слідчий не звертався до суду з відповідним клопотанням про проведення обшуку даного житлового приміщення. Також судом першої інстанції належним чином не взято до уваги показання свідка ОСОБА_12 , який являється родичем ОСОБА_13 , та який в своїх поясненнях зазначив, що він особисто не бачив де і що вилучали працівники міліції, на горище його не запрошували, він просто розписався в протоколі.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, вирок Коломийського міськрайонного суду від 17.10.2018 року скасувати. Закрити кримінальне провадження відносно нього на підставі ст. 284 ч.1 п.3 КПК України. Скасувати міру запобіжного заходу.

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 17.10.2018 року, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 115 ч.2 п. 6, ст. 187 ч.4 КК України та призначено йому покарання:

- за ст. 115 ч.2 п.6 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з конфіскацією майна;

- за ст. 187 ч.4 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 ч.1 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_8 визначено у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 залишено попередньо обраний тримання під вартою і строк відбуття покарання вказано рахувати з 21 серпня 2013 року з 11 год. 40 хв.

Відповідно до ст. 72 ч.5 КК України зараховано обвинуваченому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 21 серпня 2013 року до вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що влітку 2013 року обвинувачений ОСОБА_8 дізнався про те, що в АДРЕСА_4 проживає перестаріла одинока жінка потерпіла ОСОБА_14 , 1937 р.н., яка займається позикою грошей громадянам із сплатою останніми відсотків, і у неї можуть зберігатись значні суми грошей. У зв`язку із чим у нього виник злочинний намір заволодіти майном потерпілої ОСОБА_14 .

Приводячи у виконання свій злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_8 заздалегідь озброївшись господарським ножем для нанесення тілесних ушкоджень в ніч з 18.08.2013 р. на 19.08.2013 р. прибув у с. Дебеславці Коломийського району та направився до господарства потерпілої ОСОБА_14 , що по АДРЕСА_4 .

Підійшовши до будинку потерпілої ОСОБА_14 , обвинувачений ОСОБА_8 переконався, що потерпіла знаходиться в приміщенні однієї з кімнат сама і не може чинити активний опір. Він побачив, що одне з вікон будинку відчинене, і користуючись цим, проник через дане вікно в приміщення кімнати, де знаходилась потерпіла ОСОБА_14 ..

Реалізуючи свій злочинний намір на вчинення розбійного нападу та умисного вбивства потерпілої ОСОБА_14 з корисливих мотивів заволодіння майном потерпілої - грошима, обвинувачений ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх неправомірних дій, бажаючи позбавити життя ОСОБА_14 і заволодіти чужим майном відкрито напав на неї та тримаючи ніж в руці став їй погрожувати позбавленням життя, вимагаючи негайно передати йому грошові кошти.

Після відмови потерпілої, обвинувачений, бажаючи довести до кінця свій злочинний намір на заволодіння майном потерпілої, умисно наніс їй ножем численні цілеспрямовані удари в життєво важливі ділянки тіла - грудну клітку та шию, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних ран грудної клітки з ушкодженням правої легені, різаних ран в ділянках правого плечового суглобу, правої китиці, правого променево-зап`ясного суглобу, правої вушної раковини, правої ключиці, потиличної ділянки голови, шиї, синців в ділянках правої щоки, правого та лівого стегон, які є небезпечними для життя в момент спричинення, від яких потерпіла ОСОБА_14 померла на місці, тобто умисно її вбив. Всього обвинувачений ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_14 не менше 26-ти ножових ударів, при цьому передбачав настання смерті ОСОБА_14 і свідомо бажав цього.

Одразу ж після вбивства потерпілої обвинувачений реалізовуючи свій злочинний умисел, заволодів грошима потерпілої на загальну суму 10 000 грн. та мобільним телефоном марки Nokia 1280, вартістю 229,95 грн. із сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар, вартістю 9,99 грн., а всього на загальну суму 10 239,94 грн. та покинув місце вчинення злочинів.

Приховуючись з місця події, обвинувачений ОСОБА_8 , розуміючи, що через викрадений в потерпілої мобільний телефон із сім картою може бути викритим та притягнутим до відповідальності, викинув зазначений телефон із сім картою в с. Залуччя по вул. Шевченка Коломийського району, неподалік місця проживання потерпілої. В подальшому викраденими грошовими коштами в сумі 10000 грн. обвинувачений розпорядився на власний розсуд.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, щодо апеляційних скарг поданих захисником ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 заперечив;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити, вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити;

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч.4 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінальних правопорушень і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Доводи наведенні в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 з приводу того, що вирок суду першої інстанції базується на неналежних та недопустимих доказах, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які прямо вказують на причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч.4 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.2 п.6, ст. 187 ч.4 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_12 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , роз`яснення експертів ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , протокол огляду місця події від 19.08.2013 року та фототаблиці до нього (Т.1 а.с. 17-49), додатковий протокол огляду місця події (трупа) потерпілої ОСОБА_14 (Т.1 а.с. 57-61), протокол огляду місця події від 20.08.2013 року (Т.1 а.с. 63-75), висновок експерта № 148 від 20.08.2013 року (Т.2 а.с. 8-11)., висновок експерта № 548 від 13.09.2013 року ( Т.2 а.с. 97-102).

Твердження захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційних скарга на те, що протокол огляду місця події від 20 серпня 2013 року (Т.1 а.с.63-75) є неналежним та недопустимим доказом, оскільки слідчий фактично проводив обшук без наявності у нього на те правових підстав, тобто ухвали слідчого судді, на думку колегії суддів є безпідставними, та детально спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 237 ч.2,3 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження.

Тобто при огляді житла обов`язковою є участь не менше двох понятих , а присутність підозрюваного відповідно до положень ст. 223 ч.6 КПК України є обов`язковою лише у разі проведення слідчої (розшукової) дії за умови, що цю дію ініційовано підозрюваним.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з протоколу огляду місця події від 20.08.2013 року, даний огляд проведений з участю двох понятих ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , та власника житла ОСОБА_20 в якого ОСОБА_8 винаймав квартиру. Тобто, не запрошення слідчим підозрюваного для участі в огляді помешкання за адресою: АДРЕСА_2 , не є грубим порушенням кримінально процесуального закону, так як вимогами ст. 237 ч.3 КПК Україні не передбачено чіткої вказівки, про обов`язкову участь підозрюваного при проведені огляду, а зазначено тільки, що для участі такого огляду може бути запрошений підозрюваний.

Крім цього, посилання захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 в поданих апеляційних скаргах на те, що висновок експерта трасолога № 548 від 13.09.2013 р. та висновок експерта криміналіста про результати проведення дактилоскопічної експертизи №194 від 21.08.2013 року є неналежними та недопустимими доказами, на думку колегії суддів є безпідставними.

Так як, суд першої інстанції належним чином спростував та обґрунтував доводи захисника, з приводу того, що у висновку експерта № 548 від 13.09.2013 року (Т.2 а.с. 97-101) та висновку судової імунологічної експертизи № 09/12-1130 від 19.09.2013 року (Т.2 а.с. 20-51). вказані різні розміри дослідженого взуття, а саме те, що навіть при можливій допущеній помилці експертів при зазначенні розмірів підошви вилученого у ОСОБА_8 взуття, у даних висновках наявні фотоматеріали із його зображенням , які ідентичні між собою. Тобто в обох висновках досліджувалось одне і те ж саме взуття, яке належить обвинуваченому ОСОБА_8 .

Щодо висновку експерта криміналіста про результати проведення дактилоскопічної експертизи № 194 від 21.08.2013 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належність та допустимість даного доказу, так як згідно даного висновку експерта на поверхні акумуляторної батареї телефону марки «NOKIA», який вилучено 20.08.2013 року на вул. Шевченка в с. Залуччя Коломийського району є сліди пальця руки максимальними розмірами 19х11 мм, придатний для ідентифікації особи. Слід пальця руки залишений безіменним пальцем правої руки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дані обставини були підтвердженні експертом ОСОБА_36 при дачі пояснень в суді першої інстанції.

У відповідності до вимог ст.8 ч.2 та ст.9 ч.5 КПК України, принцип Верховенства права у кримінальному провадженні, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» від 15 липня 2010 року та у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності „поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені, судом першої інстанції докази, з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 так і те, що зазначені злочини вчинено саме обвинуваченим.

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке покарання, яке суперечить тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до роз`яснень зазначених у п.п.1,2 Пленуму Верховного Суду України Постанови №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року, звертається увага судів на необхідності суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи та вказує, що у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди. При призначенні покарання відповідно до статей 65-69 Кримінального кодексу України, суди мають ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На думку колегії суддів призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Як вбачається з вироку, судом враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо (Т.3 а.с.131), раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисний тяжкий злочин (Т. 3 а.с. 133), на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті не перебував (Т.3 а.с. 136), однак у 2006 році перебував на обліку в ОКПНД №3, переніс затяжний реактивний стан (Т. 3 а.с 138).

Також судом першої інстанції, враховано дані акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи №192 від 30.10.2013 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_8 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, виявляє ознаки дисоціального розладу особистості, що не позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.2, а.с.168-170).

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Окрім цього, при призначенні покарання місцевим судом враховано думку потерпілого ОСОБА_13 , який наполягав на призначенні найсуворішого покарання обвинуваченому.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України, тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості спростовуються висновками наведеними у вироку суду першої інстанції.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , слід залишити без задоволення, а вирок Коломийського міськрайонного суду Івано Франківської області від 17 жовтня 2018 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 залишити - без задоволення, а вирок Коломийського міськрайонного суду Івано Франківської області від 17 жовтня 2018 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 115 ч.2 п. 6, ст. 187 ч.4 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5