КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/349/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Любар Любарського району Житомирської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000863,

за участю: прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Судом у вироку також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції у вироку визнав доведеним, що 09 жовтня 2015 року близько 03 години 10 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки BMW X5, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись поза межами безпечної швидкості руху у лівій крайній смузі проїзної частини проспекту Героїв Сталінграду у напрямку проспекту Московського, на перехресті з круговим рухом з вул. Мате Залки у м. Києві, в порушення вимог пунктів 2.9 а), 12.1, 12.2, 12.4, 12.9 б) та дорожнього знаку 4.10 Правил Дорожнього руху України, не вибрав безпечну швидкість руху, не урахував дорожню обстановку у темну пору доби, перевищив максимальну швидкість, яка на даній ділянці дороги становить 60 км/год, здійснив виїзд на клумбу та допустив зіткнення лівою частиною автомобіля з електроопорою, внаслідок чого пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Порушення ОСОБА_6 пунктів 2.9 а), 12.1, 12.2, 12.4, 12.9 б) та дорожнього знаку 4.10 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом та викладені у вироку, висновки суду щодо доведеності його винуватості та правильність кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині покарання, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки із звільненням від відбування покарання з встановленням іспитового строку терміном на три роки та з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про покарання не дотримав вимог ст.ст. 50, 65 КК України, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Аргументуючи свою позицію, обвинувачений зазначає, що під час судового розгляду було встановлено дві обставини, передбачені частинами 1 та 2 ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання. Зокрема, під час досудового слідства та судового розгляду він визнав свою вину, щиро покаявся, повідомив про всі обставини дорожньо-транспортної пригоди, чим сприяв розслідуванню злочину; у потерпілих відсутні претензії до нього і не було пред`явлено цивільного позову, водночас його батьки та він постійно пропонували потерпілим компенсувати завдану матеріальну та моральну шкоду.

Апелянт також вважає, що обставинами, які пом`якшують його покарання, слід визнати вчинення злочину ненавмисно та отримання ним тяжких тілесних ушкоджень під час дорожньо-транспортної пригоди. Звертає увагу на свій вік, освіту, наявність сім`ї та малолітньої дитини на утриманні. Зазначає, що він має постійне місце проживання, до кримінальної відповідальності раніше не притягався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є діючим офіцером Служби безпеки України, характеризується за місцем проходження служби і проживання виключно позитивно та більш корисним для суспільства і держави буде в умовах звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили змінити вирок суду першої інстанції і звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України; заперечення прокурора та потерпілого щодо апеляційного прохання; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які сумнівів у своїй достовірності, належності та допустимості не викликають, ретельно перевірені під час судового розгляду та їм надано належну оцінку судом першої інстанції у вироку.

Такі висновки, як і правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційному порядку не оспорюються, отже не є предметом апеляційної перевірки згідно з ч. 1 ст. 404 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безмовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів обвинуваченого про необґрунтованість призначення йому судом першої інстанції покарання у виді реального позбавлення волі, то вони є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

У кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 , як вважає колегії судів, саме законодавчими приписами, визначеними ст.ст. 50, 65 КК України, керувався суд першої інстанції при виборі обвинуваченому заходу примусу та порядку його відбування, реалізувавши при постановленні вироку свої дискреційні повноваження.

Так, з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку слідує, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого злочину. Крім того, взяв до уваги усі дані про особу винного та обставини, які мають правове значення, у тому числі ті, на які міститься посилання в апеляційній скарзі. Не залишилося без оцінку суду першої інстанції те, що ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності, є офіцером Служби безпеки України, виключно позитивно характеризується, має сім`ю та малолітню дитину на утриманні, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд обґрунтовано визнав щире каяття, а обставиною, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши всі обставини на виконання вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції із додержанням принципу індивідуалізації відповідальності, з огляду також на особливості кримінального правопорушення, яке за класифікацією є тяжким, але з необережною формою вини, а також його наслідки - загибель людини, призначив ОСОБА_6 основне покарання у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке належить відбувати реально та застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Хоча про це прямо не зазначено у вироку, але суд першої інстанції врахував і думку потерпілого, який у судових дебатах вважав, що ОСОБА_6 повинен відбувати покарання в умовах ізоляції від суспільства.
В суді апеляційної інстанції потерпілий також підтримав свою позицію та зауважив, що не бажає отримання від обвинуваченого матеріального відшкодування завданих збитків, оскільки за будь-яких обставин, з огляду не незворотність наслідків, завдана йому шкода не може бути відшкодована. Крім того, звернув увагу, що ОСОБА_6 , будучи офіцером Служби безпеки України, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до смерті його сина, отже він повинен понести справедливе покарання, яке, як вважав потерпілий, призначив йому суд першої інстанції.

З огляду на позицію потерпілого, колегія суддів доводи апеляційної скарги про необхідність врахування при призначені покарання обставини, яка його пом`якшує та відповідно передбачена п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, визнає такими, що не заслуговують на увагу. Оскільки злочин, вчинений ОСОБА_6 , є необережним, не може бути і обставиною в розумінні ст. 66 КК України, яка пом`якшує покарання, вчинення його, як зазначає апелянт, ненавмисно, а тяжкі тілесні ушкодження були завдані обвинуваченому лише за наслідками його ж злочинних дій.

Таким чином, враховуючи позицію потерпілого, а також те, що поза уваги суду першої інстанції не залишилося жодної обставини, яка впливає на покарання, і долучені до провадження в суді апеляційної інстанції за клопотанням сторони захисту додаткові документи, які характеризують ОСОБА_6 виключно позитивно за місцем проходження служби, лише підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого протягом мінімального строку покарання у виді позбавлення волі, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів, не встановивши достатніх підстав вважати в даному провадженні одні і ті ж обставини як такі, що дають підстави для призначення покарання у мінімальному розмірі, так і додатково для застосування положень ст. 75 КК України і звільнення від відбування покарання з випробуванням, дійшла висновку про необґрунтованість апеляційного прохання.

На переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами належним чином умотивовано, а призначене покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження нових правопорушень.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4