Справа № 299/1729/18
(у кримінальному провадженні № 11кп/4806/481/19)
21 березня 2019 р. м. Ужгород
Вважаю, що апеляційну скаргу прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу Виноградівського районного суду від 04.02.2019 про повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_2 залишити без змін, з таких підстав.
Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Формулювання обвинувачення, як правильно зазначив в ухвалі суд першої інстанції, повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення.
Правильне відображення в обвинувальному акті формулювання обвинувачення має суттєве значення для реалізації прав обвинуваченого на захист та для дослідження судом обставин вчиненого кримінального правопорушення.
Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим і прокурором не дотримані.
Приписам пункту п`ятого частини другої статті 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_2 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому перевантажене витягами з наказів, інструкцій, законів, назв фізичних і юридичних осіб, висловлюваннями, які не несуть змістового і правового навантаження, зібраними у складносурядні речення, які містять до 200 і більше слів, текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення (що дає підстави підозрювати, що слідчий і прокурор не розрізняють цих термінів, процесуального значення кожної з цих складових обвинувального акту) у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту і суд щодо розуміння суті і обсягу обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження, вказаних у ст. 2 КПК України.
На практиці такий виклад обвинувачення обмежує обвинуваченого у передбаченому ч.3 ст. 42 КПК України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод праві бути детально поiнформованим зрозумiлою для нього мовою про характер обвинувачення проти нього; праві знати сутність підозри і обвинувачення; в подальшому істотно, а головне - штучно ускладнить можливості забезпечити судовий розгляд з додержанням прав і законних інтересів обвинуваченого, ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Суд зазначив, у чому саме полягає невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України і у своїх судженнях за межі кола питань, які досліджуються у підготовчому судовому засіданні, не вийшов.
Вказані ним порушення кримінального процесуального закону, на мою думку, унеможливлюють прийняття у підготовчому судовому засіданні будь-якого іншого рішення з числа передбачених частиною 3 ст. 314 КПК України, у зв`язку з чим викладені прокурором в апеляційній скарзі доводи про незаконність та необґрунтованість оскарженої ухвали задоволенню не підлягають.
Суддя Закарпатського апеляційного суду ОСОБА_3