Справа № 354/636/18
Провадження № 11-кп/4808/139/19
Категорія ст. 152 ч.4 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 000063, за апеляційними скаргами прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 29 січня 2019 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 152 ч.4 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Ворохта Яремчанської міської ради Івано Франківської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно технічною освітою, не одруженого, працюючого машиністом АТ «Прикарпаттяобленерго», раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі прокурори, які брали участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважають вирок Богородчанського районного суду від 29.01.2019 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Зазначають, що призначаючи мінімальне покарання обвинуваченому в межах санкції ст. 152 ч.4 КК України, суд першої інстанції у повній мірі не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу потерпілої, а саме те, що на час вчинення злочину вона була малолітньою, її думку щодо призначення обвинуваченому суворого покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння, а саме часткове визнання вини, відповідно й відсутність щирого каяття, та обтяжуючу обставину вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у матеріальній залежності від винного.

Просять вирок Богородчанського районного суду від 29.01.2019 року щодо ОСОБА_8 за ст. 152 ч.4 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ст. 152 ч.4 КК України у виді позбавлення волі терміном на 11 років. В іншій частині вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок Богородчанського районного суду від 29.01.2019 року необґрунтованим та необ`єктивним, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, так як помилково прийшов до переконання про винуватість ОСОБА_8 за ст. 152 ч.4 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017 року) і безпідставно не перекваліфікував дії ОСОБА_8 на ст. 155 ч.2 КК України ( в редакції Закону № 2334-VІІІ від 14.03.2018 року).

Зазначає, що в ході судового розгляду не здобуто жодного доказу, який би вказував на те, що обвинувачений ОСОБА_8 коли небуть застосовував до потерпілої фізичне насильство, в тому числі з метою вчинення її зґвалтування. На тілі потерпілої не знайдено жодного тілесного ушкодження. Єдина інформація з якої прослідковується те, що обвинувачений ОСОБА_8 з метою зґвалтування потерпілої ОСОБА_11 вчинив фізичне насильство відносно неї випливає тільки з показів самої потерпілої, які є непослідовними, нелогічними і суперечать іншим здобутим по кримінальному провадженні доказам.

Крім цього, покази потерпілої були спростовані показами самого обвинуваченого ОСОБА_8 , які повністю співпадали з показами свідка ОСОБА_14 , а також протоколом про результати аудіо -, відеоконтролю особи від 25.06.2018 року, з якого вбачається, що потерпіла при очній ставці з обвинуваченим, жодного разу не вказала на те, що статеві відносини між ними відбувались без добровільної згоди двох партнерів.

Просить вирок Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 29.01.2019 року щодо ОСОБА_8 за ст. 152 ч.4 КК України змінити та перекваліфікувати його дії з ст. 152 ч.4 КК України на ст. 155 ч.2 КК України (в редакції Закону № 2334- VIII від 14.03.2018 року).

Вироком Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 29 січня 2019 року, ОСОБА_8 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 152 ч.4 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017 року) та призначено йому покарання 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання вказано рахувати з 25 квітня 2018 року, зарахувавши у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення.

Запобіжний захід до вступу вироку в закону силу залишено попередньо обраний тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави вартість проведених експертиз в розмірі 17 171,26 грн.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив зґвалтування, тобто дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло потерпілої ОСОБА_11 , яка не досягла 14 років, з використанням геніталій, без добровільної її згоди, при таких обставинах.

Обвинувачений ОСОБА_8 з 2009 року проживав однією сім`єю із ОСОБА_14 та її дітьми, в тому числі падчеркою ОСОБА_11 , 2002 року народження, у належному йому житловому будинку в с. Яблуниця, участок Погари Яремчанської міськради Івано-Франківської області.

В грудні 2014 року, дізнавшись про настання у потерпілої першого менструального циклу, достовірно знаючи про вік ОСОБА_15 , у обвинуваченого виник умисел вступити з нею у статеві зносини. Використовуючи безпорадний стан малолітньої ОСОБА_11 , яка не розуміла значення вчинених з нею протиправних дій, перебувала під психологічним тиском із залякуванням та погрозами зі сторони обвинуваченого і не могла чинити йому опір, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний і протиправний характер своїх дій, їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, в грудні 2014 року, в житловому будинку по місцю їх проживання, скориставшись відсутністю співмешканки ОСОБА_14 , вирішив вступити з малолітньою в статеві зносини. З метою подолання фізичного опору потерпілої, наніс їй удар рукою по обличчю, всупереч її волі із застосуванням погроз фізичним насильством та з використанням безпорадного стану потерпілої, вступив з нею у статеві зносини природнім способом.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_8 , усвідомлюючи значення своїх дій, діючи умисно, став вступати у статеві зносини з неповнолітньою потерпілою ОСОБА_11 , яка не досягла 14 років, всупереч волі із застосуванням погроз фізичним насильством та з використанням безпорадного стану потерпілої регулярно, іноді щодня, інколи з проміжками у декілька днів. У ніч на 20 квітня 2018 року востаннє вчинив зґвалтування потерпілої в житловому будинку по місцю їх проживання.

В порядку ст. 345 КПК України головуючим суддею було з`ясовано чи вручена обвинуваченому ОСОБА_8 пам`ятка про його права і обов`язки, чи зрозуміло йому їх зміст, та чи є необхідність у їх роз`ясненні.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, щодо апеляційної скарги поданої прокурорами заперечили;

- прокурор підтримав подану апеляційну скаргу просив її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати, щодо апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, вважає її необґрунтованою та безпідставною;

- потерпіла ОСОБА_11 та її представник ОСОБА_10 з приводу поданих апеляційних скарг, покладаються на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід змінити, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 152 ч.4 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведенні в апеляційні скарзі захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та надав невідповідні висновки, викладені у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, а саме неправильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ст. 152 ч.4 КК України (в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017 року), оскільки статеві зносини між його підзахисним та потерпілою ОСОБА_11 були добровільними, без застосування будь якого насильства зі сторони обвинуваченого і за відсутності опору зі сторони потерпілої, на думку колегії суддів є безпідставними.

У відповідності до положень ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ст.84 ч.1 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ст. 152 ч.4 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_14 , протокол про результати аудіо-, відеоконтролю особи від 25.06.2019 року ( а.с 118-126), протокол огляду місця події від 25.04.2018 року (а.с. 11-115), протокол проведення слідчого експерименту зі ОСОБА_8 від 26.04.2018 року (а.с. 118-126), протокол огляду предметів та постанову про визнання речовими доказами (а.с. 128 - 139), висновок судово - медичної експертизи № 126 від 27.04.2018 року (а.с.159-160), висновок судово - психіатричної експертизи №144/2018 від 31.05.2018 року (а.с. 166-176) та висновки судової молекулярно генетичної експертизи № 10/477, №10/488 від 13.07.2018 року.

Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, у колегії суддів не виникає сумнівів у їх належності та допустимості, так як вони є послідовними, не суперечать один одному, зібрані відповідно до вимог закону та об`єктивно доводять вину ОСОБА_8 у вчинення ним вищевказаного кримінального правопорушення.

Твердження захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не було встановлено доказів, які б доводили поза розумним сумнівом те, що обвинувачений вчинив статеві відносини з потерпілою із застосуванням фізичного насильства, погрозою застосування фізичного насильства, або з використанням безпорадного стану потерпілої особи, на думку колегії суддів є необґрунтованими.

Так, як дані обставини підтверджуються наданими поясненнями як в суді першої інстанції так і під час апеляційного розгляду потерпілої ОСОБА_11 , яка зазначила, що проживала разом з матір`ю ОСОБА_14 , братами і сестрами в будинку обвинуваченого, та перебувала на його утриманні. Після настання у неї першого менструального циклу в грудні 2014 року, скориставшись відсутністю матері ОСОБА_8 , нанісши їй удар рукою по обличчю, всупереч її волі, вступив з нею у статеві зносини. При цьому пригрозив фізичною розправою у разі, якщо вона про це комусь розповість. Після цього, іноді щодня, інколи з проміжками у декілька днів, застосовуючи погрози, ОСОБА_8 вступав з нею у статеві зносини.

Окрім цього, відповідно до висновку судово психіатричного експерта № 114/2018 від 31.05.2018 року (а.с. 166-176) було встановлено, що потерпілій ОСОБА_11 не притаманні індивідуально психологічні властивості, які суттєво впливають на її поведінку, зокрема : схильність вигадувати, навіювати, фантазувати. Під час вчинення щодо неї підозрюваним ОСОБА_8 кримінального правопорушення, не розуміла значення вчинюваних з нею протиправних дій, перебувала під психологічним тиском із залякуванням і погрозами, не могла чинити опір і перебувала у безпорадному стані на момент вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи" стан потерпілої особи слід визнавати безпорадним, коли вона внаслідок малолітнього чи похилого віку, фізичних вад, розладу психічної діяльності, хворобливого або непритомного стану, або з інших причин не могла розуміти характеру та значення вчинюваних з нею дій або не могла чинити опір. При цьому необхідно, щоб винна особа, яка вчиняє зґвалтування чи насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, усвідомлювала (достовірно знала чи припускала), що потерпіла особа перебуває саме у такому стані. Отже безпорадний стан є критерієм кримінального законодавства, а не медичним і причинами фізичної безпорадності потерпілої особи виступають, зокрема її фізичні вади, малолітній або похилий вік, тяжке захворювання, сильне сп`яніння.

Обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлював те, що під час зґвалтування потерпіла ОСОБА_11 внаслідок малолітнього віку перебувала у безпорадному стані, оскільки не розуміла характер та значення вчинених з нею дій та не могла чинити опору.

Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинуваченому ОСОБА_8 , як відчиму потерпілої, було достовірно відомо про її вік, а також те, що вона фактично перебувала на його утриманні та матеріально залежала від нього.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_9 наведених в апеляційній скарзі з приводу того, що свідок ОСОБА_14 під час дачі пояснень зазначила, що ніколи не бачила жодних тілесних ушкоджень на донці, а також те, що потерпіла ОСОБА_11 протягом останнього року до моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_8 навчаючись в м. Івано Франківську де була забезпечена житлом, яке оплачував обвинувачений кожного дня їздила додому в с. Яблуниця, Яремчанської міської ради, Івано Франківської області, судова колегія вважає їх необґрунтованими та безпідставними.

Так як, перевіривши наведені доводи захисника та матеріали кримінального провадження, апеляційним судом у відповідності до висновку судово психіатричного експерта № 114/2018 від 31.05.2018 року (а.с. 166-176) було встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 під час дачі пояснень зазначила, що статеві стосунки з обвинуваченим у неї відбувалися щоночі і навіть коли вона поступила в училище, оскільки ОСОБА_8 змушував щодня приїжджати додому, давав гроші на автобус бо дуже ревнував. А одного дня коли вона не приїхала, то він їй що п`ять хвилин телефонував, а наступного дня сильно побив.

Дані пояснення потерпілої не можуть ставитись під сумнів колегією суддів, оскільки у вищевказаному висновку наведені пояснення свідка ОСОБА_14 , в яких вона зазначила, що з вересня 2017 року, коли її дочка ОСОБА_16 почала стаціонарно навчатися і проживати в м. Івано Франківську, вона помітила що ставлення її співжителя ОСОБА_8 до дочки ОСОБА_11 змінилося в гіршу сторону, зокрема він часто, в тому числі і за її присутності, телефонував до ОСОБА_11 і наполягав, щоб вона кожного дня приїздила з м. Івано Франківська додому. Вона заперечувала, щоб її донька кожен день їздила додому і наполягала, щоб ОСОБА_8 припинив бити її та ображати, однак дану свою поведінку він мотивував тим, що таким чином намагається контролювати її.

У відповідності до вимог ст.8 ч.2 та ст.9 ч.5 КПК України, принцип Верховенства права у кримінальному провадженні, застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Смирнов проти України» від 15 липня 2010 року та у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності „поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що досліджені, судом першої інстанції докази, з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, як подію кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 так і те, що зазначений злочин вчинено саме обвинуваченим.

Проте, доводи захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 наведені під час апеляційного розгляду з приводу того, що судом першої інстанції до його підзахисного безпідставно не застосовано норми ст. 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838-VIII та не зараховано йому попереднє ув`язнення з 25.04.2018 року у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, колегія суддів вважає підставними.

Так, згідно з ст. 72 ч.5 (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII, який набув чинності 24 грудня 2015 року) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення, крім іншого, включається строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінальної справи.

Відповідно до Закону України № 2046- VIII від 18.05.2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», ст.72 ч.5 КК України викладена у новій редакції, яка діяла на момент ухвалення Богородчанським районним судом вироку та чинна на даний час.

Згідно вимог цього закону, що набрав чинності 21.06.2017 року, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Проте, судом першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_8 взагалі не застосовано норми ст. 72 ч.5 КК України, а у резолютивній частині вироку вказано тільки те, що початок строку відбуття покарання рахувати з часу затримання з 25 квітня 2018 року.

Відповідно до правових висновків, які містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 663/537/17 від 29.08.2018 року, «п. 103. Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838-VIII ».

У п. 105 даних правових висновків зазначено, що « Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, злочин обвинуваченим ОСОБА_8 вчинено у 2014 році, 25 квітня 2018 року його було затримано, та відповідно до ухвали слідчого судді Яремчанського міського суду від 25 квітня 2018 року щодо нього було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що доводи захисника з даного приводу є підставними, а тому до обвинуваченого під час зарахування йому попереднього ув`язнення у строк покарання, слід застосовано ст. 72 ч.5 КК України в редакції Закону № 838-VIII

Прокурор в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 надто м`яке покарання, яке суперечить тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Однак, на думку колегії суддів призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції, дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Як вбачається з вироку, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 145,149), вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.с. 150), на «Д» обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває (а.с. 151), та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у матеріальній залежності від винного.

Окрім цього, при призначенні покарання місцевим судом враховано думку потерпілої ОСОБА_11 , яка наполягала на призначенні суворого покарання обвинуваченому.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України, тому доцільності в призначенні більш суворого покарання колегія не вбачає.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурорів з приводу невідповідності призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості спростовуються висновками наведеними у вироку суду першої інстанції.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурорів, які брали участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково, вирок Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 29 січня 2019 року змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405,407,408,413, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурорів залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 29 січня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 152 ч.4 КК України змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

На підставі ст. 72 ч.5 КК України, зарахувати ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 25 квітня 2018 року по 07 травня 2019 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_17

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5