Дата документу 16.01.2019 Справа № 321/572/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/99/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 321/572/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.125 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Михайлівським районним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000079, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, громадянина України, освіта неповна середня, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вступу вироку в законну силу ухвалено не обирати.

Позовну заяву ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 2199 грн. 69 коп. та моральну шкоду в розмірі 30000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 5500 грн. витрат на правову допомогу.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 16.02.2017 року приблизно о 09 годині 30 хвилин, знаходячись в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , в ході сварки на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , керуючись раптово виниклим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_9 кулаком правої руки не менше п`яти ударів в область обличчя та голови, після чого взяв кухонний ніж з шафи, утримуючи в правій руці, наніс один удар в область лівого плечового суглобу, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі, синця на шиї зліва, рани у місці проекції лівого плечового суглобу, садна на тулубі у поперекової ділянки.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 37 від 29.03.2017 року, тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_9 , а саме: рана у місці проекції лівого плечового суглобу, кваліфікується як легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, садна та синці на обличчі, тулубі та кінцівках, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного судом покарання, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання, вчинення кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, а також особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Так, при ухваленні вироку суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, локалізацію та послідовність спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Крім того, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 офіційно ніде не працює, раніше неодноразово був засуджений, у тому числі за аналогічний злочин проти життя і здоров`я особи, на шлях виправлення та перевиховання не став і знову вчинив злочин цієї категорії. Окрім цього, суд у своєму вироку вказав на те, що обвинувачений вину визнав повністю, щиросердно розкаявся у вчиненому. Між тим, у судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення нібито і визнав, але ознаки щиросердного каяття у вчиненому відсутні, перед потерпілою ОСОБА_7 до винесення вироку не вибачився, про що підтвердив у судовому засіданні представник потерпілої. Вказаний факт свідчить про байдуже ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, а нібито визнання вини свідчить про те, що обвинувачений хотів лише пом`якшити своє покарання. Також у судовому засіданні заслухано думку представника потерпілої щодо призначення судом покарання, який наполягав на призначенні суворого покарання для обвинуваченого ОСОБА_7 , але суд при ухваленні вироку не звернув на це увагу. Крім того, при винесенні вироку та призначенні обвинуваченому покарання, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 неодноразово вже спричиняв потерпілій ОСОБА_9 різного ступеню тілесні ушкодження, після яких остання зверталася за допомогою до медичних установ та правоохоронних органів, про що є письмові докази, які містяться в матеріалах провадження.

Враховуючи викладене, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 1 року обмеження волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на 2 роки, поклавши на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації і повідомляти про зміну місця проживання.

Від представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій останній також зазначив, що підтримує апеляційну скаргу прокурора та просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак, тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» з погляду суду апеляційної інстанції, означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України та врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у психіатра та органу з питань пробації не перебуває, не судимий.

В якості обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав повне визнання своєї провини і щире каяття, сприяння розкриттю злочину та встановлення істини в ході судового розгляду.

Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Доводи прокурора про те, що обвинувачений раніше неодноразово був засуджений, у тому числі за аналогічний злочин проти життя і здоров`я особи, є неспроможними, оскільки ОСОБА_7 останній раз був засуджений у 2010 році за злочин середньої тяжкості, а тому відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості.

Посилання прокурора на те, що обвинувачений ніде не працює, перед потерпілою не вибачився, є слушними, однак, з огляду на дискреційні повноваження суду та принцип верховенства права, вони не можуть бути достатньо вагомими для скасування прийнятого судом рішення, оскільки призначене покарання видається цілком справедливим.

Доводи прокурора про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 щиросердного каяття у вчиненому є безпідставними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, у вчиненому щиросердно розкаявся та просив суд суворо не карати його.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, свідчать про наявність щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєному злочині.

Відтак, остаточний висновок районного суду щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за законом про кримінальну відповідальність, можна визнати достатньо обґрунтованим.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливо досягти без ізоляції його від суспільства, а тому правильно обрав йому покарання у виді громадських робіт, межі якого визначив, керуючись вимогами ст.ст. 50, 65 КК України.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що поставлене прокурором питання про м`якість призначеного покарання є некоректним, оскільки покарання у виді громадських робіт є реальним покаранням, а покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України фактично звільняє винну особу від будь-якого покарання. Отже, вести мову про посилення покарання у даному випадку є недоречним.
Істотних порушень законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4