ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/2469/14-к Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/268/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
Іменем України

02 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілої - ОСОБА_8 ,
представника потерпілої - ОСОБА_9 ,
захисника - ОСОБА_10 ,
обвинуваченого - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого, захисника та прокурора на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 01.06.2018р. відносно ОСОБА_11 ,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Чугуєва Харківської області, громадянин України, з середньо-технічною освітою, одружений, непрацюючий, раніше не судимий, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.2 ст.286 КК України до 3(трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Цим же рішенням вирішена доля речових доказів, процесуальних витрат та задоволений цивільний позов, потерпілої і на її користь з обвинуваченого стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 27477(двадцять сім тисяч чотириста сімдесят сім)грн. та моральну шкоду у розмірі 200000(двісті тисяч)грн..
Згідно вироку, 30.07.2013р. о 08год. 00хв., ОСОБА_11 керував належним йому на праві приватної власності технічно справним автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon» р.н. НОМЕР_1 , на якому він рухався по вул. Рози Люксембург в м. Чугуєві, з боку вул. Гвардійської у напрямку вул. Харківської.
На перехресті вулиці Харківської та вул. Рози Люксембург, ОСОБА_11 , повертаючи на вул. Харківську, відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №735/13 від 24.10.2013р. та комплексної судово-медичної та судової авто-технічної експертизи №292/14-91 -КЭ/14 від 04.06.2014р., порушив вимоги п.п.10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, згідно яких: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку, не переконався, що він рухається на автомобілі безпечно, не створюючи перешкоди іншим учасникам дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалася по пішохідному переходу, перетинаючи вулицю Харківську, з права на ліво, по ходу руху автомобіля «Mitsubishi Pajero Wagon», р.н. НОМЕР_1 .
Внаслідок дорожньо-транспортної події, відповідно до висновків комісійної судово-медичної експертизи Ж380-КЕ/13 від 24.12.2013р. та комплексної судово-медичної та судової авто-технічної експертизи №292/14- 91-КЭ/14 від 04.06.2014р., потерпілій ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння у вигляді закритої травми шийного відділу хребта у вигляді перелому дужки 6-го хребця та його переднього підвивиху.
Порушення п.п.10.1, 16.2 Правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_11 , відповідно до висновку комплексної судово-медичної та судової авто-технічної експертизи №292/14-91-Ю/14 від 04.06.2014р., перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та наслідками, що наступили.
Обвинувачений та захисник, в своїх ідентичних апеляційних скаргах просять вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю події. Так, ці апелянти вказують, що у вироку суду проігноровані покази і роз`яснення експерта ОСОБА_12 та висновок повторної комісійної судово-медичної експертизи, а також показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . На підставі наведених аргументів ці апелянти вважають, що встановлені судом фактичні обставини не підтверджуються дослідженими доказами.

У письмових запереченнях представник потерпілої спростовує апеляційні доводи апеляції захисника, звертає увагу на правильність висновків суду першої інстанції і просить залишити вирок суду без змін.

Прокурор у поданій апеляційній скарзі, не оскаржуючи встановлені фактичні обставини та кваліфікацію, просить вирок суду скасувати в наслідок м`якості призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити остаточне покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав свої апеляційні вимоги, з`ясувавши позицію обвинуваченого та захисника, які просили вирок суду скасувати, а провадження закрити з підстави зазначеної в апеляційній скарзі, потерпілої та її представника, які вважали вирок суду правомірним, перевіривши матеріали провадження та повторно дослідивши всі наявні в матеріалах справи експертизи, колегія суддів вважає, що апеляції не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно вироку (т.5 а.с.1-13) фактичні обставини справи встановлені у загальному порядку на підставі досліджених у суді доказах хоча обвинувачений винним себе не визнавав, але при цьому не заперечував, що 30.07.2013р. о 07год. 45хв. на вказаному в обвинувальному акті перехресті керував належним йому автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», р.н. НОМЕР_1 . Натомість потерпілу він не збивав, адже на його автомобілі не має пошкоджень, проте може припустити, що такі обставини мали місце, оскільки видимість обмежувала ліва стійка його автомобіля.

Незважаючи на вищенаведену позицію обвинуваченого, яка збігається з позицією захисника і відображена у поданих апеляційних скаргах цих учасників судового провадження, вина ОСОБА_11 у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується дослідженими в суді першої інстанції доказами та наведеними у вироку.

Так, допитана в судовому засіданні потерпіла пояснила, що 30.07.2013р. о 08год. 00хв. ОСОБА_11 , який керував автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon», збив її на перехресті вул. Харківської та вул. Рози Люксембург в м. Чугуєві, від поштовху в ліву частину тулуба її відкинуло та вона впала, отримала ушкодження, потім вона проходила тривале лікування в різних медичних закладах.

Наведені показання потерпілої збігаються з дослідженими письмовими доказами, а саме: з даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 30.07.2013р. та схеми до нього, в яких зафіксовано місце та обставини скоєної ДТП (т.1 а.с.15-17).

Допитана з цього приводу, судом першої інстанції, понята ОСОБА_15 , підтвердила правильність відображення даних у схемі до протоколу, а тому ці докази не викликають сумніву в їх правдивості у колегії суддів.

Крім того, з протоколу проведення слідчого експерименту від 07.10.2013р. та схеми до нього (т.1 а.с.22-26), випливає, що в ході цієї слідчої дії обвинувачений та потерпіла виклали свої власні версії обставин ДТП, які в цілому не суперечать вищенаведеним обставинам. Так, обвинувачений стверджував, що пішохода ОСОБА_8 він не бачив, коли здійснював поворот ліворуч на перехресті з вул. Рози Люксембург на вул. Харківську в м. Чугуєві Харківської області, однак в той час йому здалося, що щось промайнуло та в дзеркало заднього виду побачив ОСОБА_8 , яка лежала на проїзній частині.

Аналогічні за змістом показання ОСОБА_11 дав і в судовому засіданні стверджуючи, що саме він доставив потерпілу у лікарню. Не спростовувала наведені обставини в апеляційній інстанції і сама потерпіла.

З дослідженого судом першої інстанції повідомлення страхувальника про ДТП від 01.08.2013р., вбачається, що під час складання цього документу обвинувачений повідомив, що 30.07.2013р. о 08год. 00хв. при здійсненні лівого повороту на перехресті на дозволяючий сигнал світлофору стався наїзд на пішохода, який переходив проїзну частину по пішохідному переходу. Наїзд відбувся тому, що пішохід потрапив в мертву зону (зону передньої стойки лобового скла), під час ДТП пошкодження отримала ОСОБА_8 (т.2 а.с.204-206).

Допитаний в якості свідка лікар травматолог КЗОХ «Чугуївська центральна районна лікарня ім. М.І. Кононенка» ОСОБА_16 повідомив суд про те, що в день ДТП ОСОБА_8 була доставлена до їх медичного закладу з тілесними ушкодженнями, які вона отримала внаслідок ДТП.
З вищенаведених доказів, враховуючи позицію обвинуваченого, який фактично не виключав свою причетність до ДТП, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо встановлених фактичних обставин повністю підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Таким чином, вищенаведене підтверджує висновок суду, що 30.07.2013р. о 08год. 00хв., ОСОБА_11 керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero Wagon» р.н. НОМЕР_1 , на перехресті вул. Харківської та вул. Рози Люксембург, повертаючи на вул. Харківську здійснив ДТП в наслідок якої пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження.
Як свідчать матеріали кримінального провадження і це підтверджують всі учасники судового провадження, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 дійсно перебували у момент ДТП на перехресті вул. Харківської та вул. Рози Люксембург в м. Чугуєві, де бачили автомобіль обвинуваченого та потерпілу, яка перетинала проїзну частину на зелений сигнал світлофору, однак самого зіткнення не бачили тому ці показання, за переконанням колегії суддів, не можуть мати істотного значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а тому і відсутні підстави передбачені ст.410 КПК України для визнання судового розгляду неповним.
Встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень згідно п.2 ч.2 ст.242 КПК України проводиться виключно на підставі проведення експертизи.
Так, висновком експерта №2819-ая/13 від 04.11.2013р. (т.1 а.с.75-77) встановлено, що у ОСОБА_8 в зв`язку з подіями, що мали місце 30.07.2013р. на підставі наданої медичної документації з консультативних висновків консультантів-фахівців мали місце: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку легкого ступеня; закрита тупа травма шийного відділу хребта з антеспонділолістезом (переднім вивихом) 6-го шийного хребця; садно в області лівого колінного суглоба. Вищевказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів. У його перебігу закритий антеспонділолістез вимагав проведення операції - переднього монокортікального спондилодеза монокортікальною пластиною. За ступенем тяжкості: закрита тупа травма шиї з антеспонділолістезом 6-го шийного хребця це тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя; закрита черепно-мозкова травма це легке тілесне ушкодження, що спричинило за собою короткочасний розлад здоров`я; садно це легке тілесне ушкодження.
З висновку експерта №303-ОКБ/13 від 09.10.2013р. (т.1 а.с.81-82) вбачається, що ОСОБА_8 30.07.2013р. о 07год. 05хв. госпіталізовано у КЗОЗ «Чугуївська ЦРБ», де встановлено діагноз: «Поєднана травма. ГЧМТ. Забиття г/мозку, субарахноїдальний крововилив. Закритий перелом акроміального кінця лівої ключиці. Забиття, садна лівого колінного суглоба». 30.07.2013р. о 12год. 15хв. по лінії санавіації, хвору переведено до КЗОЗ «ОКЛ ЦЕМД та МК», та госпіталізовано у відділення політравми, де після клінічного та лабораторного дослідження, а також оперативного втручання встановлено діагноз: «Поєднана травма. Забиття головного мозку легкого ступеню. Розбіжність коронарного шва справа. Закритий передній підвивих С6-С7 з радікулопатією С7 справа. Стан після операції - передній металлоспонділодез С6-С7 монокортикальною пластиною». 13.08.2013 року хвору виписано з відділення для подальшого лікування та спостереження у невропатолога, травматолога за місцем мешкання.
Висновок комісійної судово-медичної експертизи №380-КЕ/2013 від 24.12.2013р. (т.1 а.с.87-111) підтверджує, що у ОСОБА_8 , в наслідок події 30.07.2013р. мали місце наступні тілесні ушкодження сполучена травма: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку з легким клінічним перебігом та закрита травма шийного відділу хребта у вигляді перелому дужки6-гохребця (С6) з його переднім підвивихом та розвитком посттравматичної радікулоішеміїС6-С7 справа; -садно у ділянці лівого колінного суглоба. Ці ушкодження утворилися: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку внаслідок прямої ударної дії тупими предметами з безпосереднім прикладенням сили у ділянку голови (або при зіткненні об тверду поверхню); комплекс ушкоджень 6-гошийного хребця-як конструкційні ушкодження, від непрямої дії тупими предметами, що призвело до різкого та сильного перерозгинання шийного відділу хребта з його ротацією; садно-внаслідок прямих дій тупими предметами за механізмом удару-тертя-ковзання. В даних ушкодженнях не відобразилися індивідуальні особливості діючих предметів. Таким чином усі тілесні ушкодження, що мали місце у ОСОБА_8 , могли утворитися в умовах автотравми, у разі зіткнення рухаючогося автотранспорту з пішоходом та його подальшим падінням на дорожню поверхню. У зв`язку з виниклою посттравматичною нестабільністю у шийному відділу хребта, що було виявлено приклініко-рентгенологічному обстеженні потерпілої, та можливі стюклінічного розвитку загрожуючих до життя явищ, 07.08.2013р. в умовах хірургічного стаціонару КЗОЗ «ОКЛ-ЦЕМД та МК» ОСОБА_8 було проведено спеціалізоване хірургічне втручання - передній монокортикальний спонділодез (знерухомлення сегмента хребта шляхом створення єдиного кісткового блоку) С6-С7 з подальшим задовільним перебігом післяопераційного періоду. За ступенем тяжкості закрита травма шийного відділу хребта у вигляді перелому дужки 6-го хребця та його переднього підвивиху це тяжке тілесне ушкодження, за критерієм небезпеки для життя; закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку з легким клінічним перебігом - це легке тілесне ушкодження, що викликало короткочасний розлад здоров`я; садно - це легке тілесне ушкодження. Об`єм «закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку легкого ступеню з субарахноідальним крововиливом», що було діагностовано у ОСОБА_8 у час її обстеження та лікування в «ОКБ ЦЕМД і МК» та надалі у Чугуївської ЦРЛ, не підтверджено даними її клінічного перебігу, а також даними додаткових інструментальних методів дослідження (згідно з даними компютерної томографії головного мозку № 62823 від 30.07.2013 р., травматичної патології речовини головного мозку не виявлено, дослідження спино-мозкової речовини на наявність крові не проводилося); «перелом правого коронарного шва», який було діагностовано у ОСОБА_8 , також не підтверджено обєктивними рентгенологічними даними, тому за ступенем тяжкості та у контексті з питаннями постанови до уваги не приймався.
Показання ОСОБА_8 , на які вона посилається у протоколі допиту потерпілої, в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним щодо механізму утворення та способу спричинення встановлених у неї тілесних ушкоджень.
Утворення травми шиї при падінні ОСОБА_8 на розповсюджену поверхню без попереднього додання її тілу прискорення, враховуючи об`єм, характер цього ушкодження, та анатомо-фізіологічні особливості шийного відділу хребта, комісія експертів вважає маловирогідним. Ця травма могла утворитися внаслідок падіння ОСОБА_8 на тверду поверхню після попереднього додання її тілу прискорення, що можливо при зіткненні з автотранспортом. Садно у ділянці лівого колінного суглоба у ОСОБА_8 могло утворитися при падінні на тверду поверхню, як у попереднього додання її тілу прискорення, так і без нього.
Судово-медичних даних, які б вказували на застарілий характер перелому дужки 6-гошийного хребта та його переднього підвивиху, що мали місце у ОСОБА_8 , в наданій медичній документації не мається. Слід також повідомити, що у ОСОБА_8 має місце вроджена аномалія розвитку шийного відділу хребта, а саме рентгенологічні прояви незрощення дужки 6-гошийного хребця («spinabifida»). Також, згідно з даними рентгенологічного обстеження (№8387від 30.07.2013р.) у ОСОБА_8 має місце супутня патологія вище розташованих хребців - нетравматичне зміщення тіла 4-гошийного хребця вперед від основної осі (антелістез), що утворилося раніше на фоні остеохондрозу та може бути наслідком його нестабільності; клиноподібна деформація тіла 5-гошийного хребця 1ст., яка також утворилася раніше, та встановити походження якої (травматичного, посттравматичного чи патологічного характеру) не представляється можливим.
Висновком експерта №292/14-91-КЭ/14 від 04.06.2014р. за результатами комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи, встановлено: всі тілесні ушкодження у ОСОБА_8 утворилися у короткий термін. Враховуючи характер травми голови та шийного відділу хребця у ОСОБА_8 , слід вважати, що на момент первинного контакту із транспортним засобом вона перебувала у вертикальному чи наближеного до нього положенні. Об`єм травми шийного відділу хребта та голови у ОСОБА_8 , в цілому, виключає ймовірність їх утворення внаслідок самостійного падіння на розповсюджену поверхню, тобто ці ушкодження могли утворитися тільки після попередньої сторонньої дії, що призвело до прискорення її тіла та подальшого падіння на поверхню дорожнього покриття. Про це свідчить також характер пошкоджень на босоніжках потерпілої, які у сукупності з конструкційними особливостями взуття вказують на різкий зсув переважно лівої стопи ОСОБА_8 відносно опорної поверхні підошви, що призвело до перерозтягнення ременців взуття. Слід зазначити, що умови травми, що мала місце у ОСОБА_8 , можуть виключати таку величину діючої зовнішньої сили, що зазвичай призводить до формування пошкоджень (деформації) на автомобілі, та утворення зовнішніх ушкоджень на тілі людини. Таким чином, утворення травми голови та шийного відділу хребта, що мали місце у ОСОБА_8 , внаслідок її самостійного падіння на тверду поверхню дорожнього покриття, комісією експертів виключено. Між тілесними ушкодженнями, що мали місце у ОСОБА_8 , та подіями 30.07.2013р. існує прямий причинний зв`язок.
Дослідивши під час апеляційного розгляду, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, всі наявні в матеріалах кримінального провадження експертизи, колегія суддів прийшла до висновку у правильності їх оцінки наданої судом першої інстанції щодо висновків повторної комісійної судово-медичної експертизи, яка проведена Чернівецьким обласним бюро судово-медичної експертизи та повторної комплексної судово-медичної, медико-криміналістичної та автотехнічної експертизи, яка проведена ДУ «Головне бюро Судово-медичної експертизи МОЗ України.
Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку зазначив, чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, що відповідає вимогам чинного процесуального законодавства, яке передбачає правила оцінки доказів з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і в сукупності достатності для вирішення справи.
Звідси, апеляційна інстанція вважає, що висновки суду щодо встановлення тяжкі тілесного ушкодження потерпілої ОСОБА_8 підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів погоджується з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України оскільки ОСОБА_11 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, а тому приходить до висновку, що апеляції сторони захисту не підлягають задоволенню.

Перевіряючи вирок в частині призначення обвинуваченому покарання виходить з положень ст.65 КК України, що суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_11 , суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не працює.

Обставиною, що пом`якшує покарання судом визнано надання допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення злочину, за відсутністю обставин, які б обтяжували покарання.
З урахуванням наведеного, при призначенні покарання ОСОБА_11 суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції його від суспільства. При цьому суд послався на ставлення обвинуваченого до скоєного, обставини дорожньо-транспортної пригоди, її тяжкі наслідки, врахував думку потерпілої, яка просила максимального покарання у вигляді позбавлення волі і призначив мінімальне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286КК України із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Проте, враховуючи характер призначеного покарання у сукупності з встановленими фактичними обставинами та санкцією ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів вважає його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого яке за своїм видом є явно несправедливим але через суворість, а не через м`якість, як вважає прокурор.
Так, з системного аналізу кримінального закону випливає, при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв інших транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Також, у кожному випадку призначення покарання необхідно враховувати, що ст.286 Особливої частини КК України є злочином скоєним з необережності.
У кримінальному законі визначені загальні засади призначення покарання, під якими слід розуміти порядок визначення міри покарання, що відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставинам, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, який забезпечується державою, розрахований на невизначене коло однотипних випадків і є обов`язковим для всіх і кожного в умовах певної ситуації.
Втім, визначені критерії призначення покарання не розкривають всієї сутності здійснення правосуддя, а становлять собою лише обставини, які наповнюють конкретним змістом загальні засади призначення покарання по окремій справі стосовно певної особи, виступаючи таким чином складовою частиною загальних засад призначення покарання.
При цьому, як звертається увага у постанові Верховного суду від 06.11.2018р. (справа № 182/9765/14-к), призначаючи покарання, суд має вивчити та врахувати передкримінальну та посткримінальну поведінку винної особи, з метою додержання принципу справедливості при призначенні покарання та відповідного мотивування обраної міри покарання у вироку суду. Обставини, які характеризують особу, враховуються судом при призначенні покарання або в бік його пом`якшення, або - посилення.
Всебічне вивчення особи винного покликане звести до мінімуму судову помилку при призначенні покарання і в той же час забезпечити у межах кримінально-правових санкцій доцільність та раціональність обраного покарання.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.ст.66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Закон про кримінальну відповідальність у ч.2 ст.286 КК України не містить імперативної вимоги щодо позбавлення права керувати транспортними засобами винних осіб. Тож застосування додаткового покарання потребує, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації більш виваженого та обґрунтованого підходу при обранні цього заходу примусу на це вказується і у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Поряд з цим у постанові Верховного суду від 12.03.2019р. (справа № 495/9188/16-к), звертається увага на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Виходячи з вищенаведених касаційною інстанцією орієнтирів, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_11 покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин є явно несправедливим в розумінні ст.414 КПК України, а тому в цій частині вирок слід змінити у відповідності до п.1 ч.1 ст.408 КПК України.
Звідси, колегія суддів вважає, що хоча жодна з апеляцій не підлягає задоволенню, проте вирок суду слід змінити.
Як вбачається з пояснень потерпілої та її представника єдиною підставою для вимагання ними призначення обвинуваченому максимального покарання у вигляді позбавлення волі являється відсутність матеріально компенсації з боку ОСОБА_11 .

Проте, сам обвинувачений, хоча і не спростовує цю обставину але пояснює її тим, що йому не вдалось прийти з потерпілою до консенсусу у цьому питанні із-за мінливості позиції останньої з приводу розміру, а тому, із урахуванням суперечливих експертиз, він повністю поклався на розсуд суду.

Приймаючи це до уваги, а також розмір заявленого та задоволеного цивільного позову потерпілої, колегія суддів, враховуючи відсутність апеляційної скарги з боку ОСОБА_8 щодо збільшення суми, приходить до висновку, що визначена судом першої інстанції сума задовольняє обидві сторони.

За умови призначення ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком 2 (два) роки, яке останній буде відбувати реально, враховуючи особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої покарання обставини, приймаючи до уваги характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів вважає за можливе звільнити засудженого від відбування основного покарання з випробуванням тобто застосувати до нього положення ст.75 КК України.

Вищеописане покарання, за переконанням колегії суддів, дасть можливість виправити засудженого без відбування основного покарання.

Керуючись ст.ст.405, 407, п.1 ч.1 ст.408, 409, 414, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 01.06.2018р. відносно ОСОБА_11 змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування основного покарання з іспитовим строком 2(два) роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покласти на засудженого обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В решті, вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді