Постанова

Іменем України
19 березня 2019 року
м. Київ
судова справа № 330/637/17
провадження № 51-8736км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000133 від 07 лютого

2016 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Яковлеве Вільнянського району Запорізької області, зареєстрованого

в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 70 КК України зі змінами, внесеними вироком Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня

2017 року, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,
за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 13 жовтня

2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4

ст. 70 КК України за сукупністю злочинів у строк покарання зараховано покарання за вироком апеляційного суду від 13 квітня 2017 року й остаточно призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання про долю речових доказів.
За цим же вироком місцевого суду також засуджено ОСОБА_7 , зазначене судове рішення щодо якого в апеляційному порядку не оскаржувалося, як і не оскаржується в касаційному порядку.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину проти власності , вчиненого за наступних обставин.
06 лютого 2016 року близько 23:40 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння за попередньою змовою шляхом обману через добровільно відчинені двері проникли до квартири АДРЕСА_2 , де, застосувавши до ОСОБА_8 (інваліда 1 групи) насильство, яке не було небезпечним для його життя та здоров`я, відкрито заволоділи належним ОСОБА_8 майном на загальну суму 2650 грн.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 15 серпня 2018 року вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а також позиції інших учасників кримінального провадження
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а також на істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суть доводів прокурора зводиться до того, що він не погоджується із судовим рішенням апеляційного суду про залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення і вважає, що цей суд не здійснив належної перевірки доводів цієї скарги та всупереч вимогам ст. 419 КПК України не навів належних обґрунтувань достатності обраного ОСОБА_6 покарання.
У запереченні на цю скаргу захисник ОСОБА_9 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні суду касаційної інстанції прокурор вважала слушними доводи касаційної скарги прокурора, а тому просила ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, а тому доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, колегія суддів не перевіряє, оскільки зазначене в касаційній скарзі не оспорюється, як не оспорюється і кваліфікація дій за ч. 3 ст. 186 КК України.
Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання як такого, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до частин 2 та 3 ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України місцевий суд у сукупності дослідив і врахував дані про особу винного (його характеристику за місцем проживання, а також те, що він раніше притягувався кримінальної відповідальності), обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також такі, що обтяжують вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, що перебуває в безпорадному стані.
Обмежень щодо застосування принципу складання покарань стосовно особи, котру за новим вироком засуджено за вчинення злочину, вчиненого нею до постановлення попереднього вироку, закон не містить, а тому колегія суддів касаційного суду не вбачає порушень, допущених місцевим судом, при визначенні остаточного покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
З урахуванням усіх обставин кримінального провадження в сукупності, вид і розмір покарання, визначеного місцевим судом ОСОБА_6 , є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, обґрунтовано визнав їх безпідставними з огляду на роль ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який не застосовував насильство до потерпілого, а також на вид і розмір остаточного покарання, визначеного місцевим судом, за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України і ці висновки, з якими погоджується колегія суддів, належним чином мотивував у своєму рішенні.
Колегія суддів касаційного суду не знайшла підстав вважати, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання є несправедливим через його м`якість, а також що ухвалу апеляційного суду постановлено всупереч положенням кримінального процесуального закону, про що йдеться в касаційній скарзі прокурора. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи прокурора про те, що місцевий суд неправильно зазначив про початок строку відбування покарання у цьомукримінальному провадженні, що може вплинути на правильність обчисленнястроку покарання, відбутого за попереднім вироком, колегія суддів вважає такими, що задоволенню не підлягають, оскільки питання про зарахування попереднього ув`язнення засудженому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили вирішувалося місцевим судом у порядку, передбаченому положеннями статей 537, 539 КПК України.
На виконання ухвали місцевого суду від 25 жовтня 2018 року прозарахування попереднього ув`язнення засудженого ОСОБА_6 26 листопада

2018 року було звільнено узв`язкуз відбуттям строку покарання.
З урахуванням того, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, колегія суддів не встановила, тому касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 серпня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3