Дата документу 04.03.2019 Справа № 320/1489/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1489/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/641/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області),
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мелітополь Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, неодружений, непрацюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 16 жовтня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
2) 16 квітня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 12 жовтня 2017 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 3 дні,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 квітня 2014 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 20 лютого 2018 року.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Мелітополь Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 14 жовтня 2002 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі;
2) 3 листопада 2011 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт;
3) 20 червня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 1 року 4 днів обмеження волі;
4) 23 жовтня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 389, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 5 днів обмеження волі;
5) 13 червня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді домашнього арешту.
Вирок суду у відношенні ОСОБА_9 ніким не оскаржений.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.
14 лютого 2018 року приблизно о 19 годині ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, діючи повторно, таємно викрали з території домоволодіння АДРЕСА_2 металеву драбину, висотою 4 метри, синього кольору, вартістю 700 гривень, шляхом її перетягнення через паркан, тим самим проникнувши на територію даного домоволодіння, чим завдали потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на вказану суму.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та просить перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що на територію домоволодіння потерпілого він не проникав, а взяв драбину з території вулиці, що підтверджується показаннями свідків та протоколом огляду місця події в тій частині, що як слідів проникнення на територію домоволодіння, так і слідів зламу хвіртки виявлено не було.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що вироку суду є незаконним у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що територія, з якої було викрадено драбину, є ділянкою перед будинком (палісадником), тобто вказана територія використовувалась ним для вирощування продукції, а тому не є сховищем.
Також зазначає, що суду не було надано належних і допустимих доказів, які б у сукупності доводили наявність ознак «сховища» на території домоволодіння, звідки було викрадено майно, зокрема її функціонального призначення як сховища.
Крім того, з дослідженого судом протоколу огляду місця події від 15 лютого 2018 року вбачається, що ніяких слідів волочіння виявлено не було, що свідчить про те, що обвинувачені не проникали на територію домоволодіння, і ця територія не є спеціальним місцем, призначеним для тимчасового або постійного зберігання матеріальних цінностей та не підпадає під ознаки сховища.
До того ж, в судовому засіданні обвинувачені показали, що драбина була покладена на паркан, а її частина знаходилась за парканом в бік вулиці, і тому вони нахилили драбину та перетягнули.
Вважає, що в даному кримінальному провадженні вирішальним те, де саме знаходились обвинувачені під час вчинення злочину та місцезнаходження предмету крадіжки, натомість, в судовому засіданні факт проникнення обвинуваченими у сховище нічим не підтверджений.
Просить вирок змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, і призначити йому мінімальне покарання в межах санкції статті з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують покарання.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та зазначив, що вирок є обґрунтованим, суд першої інстанції оцінив докази, ретельно проаналізував механізм вчинення злочину та прийшов до правильного висновку, що територія домоволодіння є «сховищем», у зв`язку з чим дії обвинувачених вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
Вина ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 185 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самих обвинувачених, потерпілого та дослідженими в судовому засіданні документами.
Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що вранці 14 лютого 2018 року, проходячи повз будинку АДРЕСА_2 , він побачив, що біля євро паркану, який був заввишки 1,5 метра з боку домоволодіння стоїть металева драбина висотою 3 метра. Того ж дня ввечері, попередньо домовившись з ОСОБА_9 , вони пішли до вказаного домоволодіння та через паркан нахилили та перетягнули металеву драбину, після чого віднесли її додому.
Обвинувачений ОСОБА_9 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення також визнав частково та пояснив, що ввечері 14 лютого 2018 року, коли вже стемніло, за пропозицією ОСОБА_7 , з метою викрадення драбини, разом пішли до будинку АДРЕСА_2 та через паркан перетягнули металеву драбину. Паркан був не євро, а сітка, заввишки 1,5 метра. Драбина металева, розбірна, з трьох секцій. Після чого, вони пішли на стадіон для того, щоб розібрати драбину, 2 верхні секції взяв він, а ОСОБА_7 - решту, після чого вони пішли додому.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційних скаргах сторона захисту заперечувала факт того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 проникли у сховище, оскільки через паркан не перелазили.
Позиція захисту зводилась до того, що обвинувачені лише нахилили та перетягнули драбину через паркан, знаходячись зі сторони вулиці.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме у таємному викраденні майна ОСОБА_10 , вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникнення у сховище, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, потерпілий ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що 14 лютого 2018 року він повернувся з роботи додому, збирався ставити камеру спостереження на території свого домоволодіння, поставив драбину у дворі, біля газової труби, на відстані приблизно 0,5 метрів від паркану, але потім заснув. Прокинувшись наступного дня, він виявив, що драбина була вкрадена. Вказана металева драбина була заввишки приблизно 4 метри, а паркан був заввишки приблизно до 2 метрів. На його думку, з вулиці складно дістати драбину, можливо вдвох зробити це було простіше, оскільки вона важка з нарощеними оцинкованими трубами. На паркан не можливо стати, крадії могли стати на арматуру та дістати драбину рукою. Ділянка, з якої викрадено драбину є ділянкою перед будинком, палісадником, а хвіртка на ділянку зачиняється завжди.
Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_10 який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинувачених з боку потерпілого.
Показання потерпілого в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються з дослідженими судом першої інстанції документами.
Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.
Так, з дослідженого протоколу огляду місця події 15 лютого 2018 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є домоволодіння АДРЕСА_2 , під час проведення якого було встановлено, що вхід на територію домоволодіння здійснюється через металеві ворота, які на момент огляду знаходились у зачиненому стані, ніяких пошкоджень не мали. Паркан, яким огороджена територія, висотою 1,5 метри. Далі знаходиться територія домоволодіння, в ході огляду якої було встановлено, що ніяких сторонніх речей немає, слідів волочіння або будь-яких інших також виявлено не було (а.с. 115-117).
З протоколу огляду від 15 лютого 2018 року вбачається, що об`єктом огляду є металева драбина довжиною 2 м. та шириною 50 см., яка має два подовження, довжина яких складає 1,2 м., ширина 80 см.. Вся драбина складається з металу, має 6 сходинок. Драбина була добровільно видана ОСОБА_9 (а.с. 118-120).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_9 проникли у сховище та таємно викрали майно ОСОБА_10 .
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник у своїх апеляційних скаргах не оспорюють факт таємного викрадення обвинуваченими майна потерпілого, вони насамперед оспорюють висновки суду першої інстанції про наявність у діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки крадіжки, як поєднаної з проникненням у сховище.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, за обставин, викладених у вироку є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що визнаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_11 винуватими у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження їх вини і не взяв до уваги докази їх невинуватості.

Так, потерпілий ОСОБА_10 надав суду повністю логічні та змістовні показання з приводу того, за яких обставин, як саме та на якому місці він залишив металеву драбину, і його показання повністю узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.
Що стосується доводів апеляційних скарг про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України у зв`язку з тим, що обвинувачені не проникали у сховище та викрали майно ОСОБА_10 фактично знаходячись за територією його домоволодіння, то колегія суддів зазначає наступне.
Виходячи із законодавчого опису ознак складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, відповідальність за його вчинення настає, в тому числі, у разі таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у сховище.
Таким чином, в даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи наявна в діях обвинувачених така кваліфікуюча ознака крадіжки як «проникнення у сховище», та чи підпадає територія домоволодіння потерпілого, з якої було викрадено металеву дробину, під ознаки сховища в розумінні ч. 3 ст. 185 КК України.
При вирішенні цього питання слід брати до уваги те, що чинний КК України не містить законодавчої дефініції поняття «сховище», однак його тлумачення дається в усталеній судовій практиці та в доктрині кримінального права.

Так, відповідно до абз. 2 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під проникнення у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Відповідно до абз. 7 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Схоже визначення поняття «сховище» міститься у постанові Верховного Суду України від 31 січня 2013 року в справі №5-33кс12, з якої вбачається, що під поняттям «сховище» слід розуміти певні місця чи ділянки території, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які обладнані огорожею чи технічними засобами або забезпечені іншої охороною: пересувні автолавки, рефрижератори, контейнери, сейфи та інші сховища.
Відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.
З огляду на це, належним чином огороджена територія домоволодіння, яка використовується для постійного чи тимчасового зберігання майна, як правило, може бути визнана сховищем.
Проте не можна вважати сховищем подвір`я, огорожа якого не перешкоджає проникненню туди сторонніх осіб, внаслідок незавершеності (окремі частини подвір`я не мають суцільного паркана), наявності пошкоджень (проломів), конструктивних особливостей (невелика висота, складається лише зі стовпів та жердин чи дроту, не містить воріт чи хвірток). Також не може виступати сховищем таке подвір`я, яке є загальнодоступним, зокрема, коли на ньому є об`єкти громадського користування (наприклад, колодязь, туалет) чи через нього проходять спільні комунікації (зокрема, стежка), або влаштовані пристосування, які полегшують доступ на подвір`я тощо.
Відсутність же загальної доступності подвір`я, а тим більше наявність на ньому пристосувань, засобів, які перешкоджають доступу сторонніх осіб (собак, освітлення, засувів чи гачків, а тим більше, замків на воротах та хвіртках), огорожі, яка за своїми розмірами, матеріалами, конструкцією призначена обмежити чи утруднити доступ сторонніх осіб, навпаки, вказує на те, що таке подвір`я в кримінально-правовому розумінні набуває статусу сховища. Про те, що подвір`я виконує роль сховища, вказує його фактичне використання для зберігання майна.
Таким чином, оскільки ч. 3 ст. 185 КК України визначає як кваліфікуючу ознаку проникнення саме у «сховище», а не на «огороджену територію», «подвір`я» тощо, то в кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за цими статтями включає кваліфікуючу ознаку «проникнення у сховище», належить установити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як «сховище».
Отже, для того щоб встановити, чи дійсно територія домоволодіння потерпілого відповідає ознакам «сховища», необхідно з`ясувати, чи була вказана територія відведеною для постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей, а також чи мала ця територія засоби охорони від доступу до неї сторонніх осіб.
Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 51-2436кмо18 (єдиний унікальний номер 205/5830/16-к).
Колегія суддів вважає, що в даному кримінальному провадженні, суду першої інстанції були надані належні та допустимі докази, які в сукупності доводять наявність ознак сховища у території домоволодіння, звідки було викрадено майно.

Так, з показань потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що він хотів поставити камеру відеоспостереження на території свого домоволодіння, задля чого поставив драбину у дворі біля газової труби на відстані близько 0,5 м. від паркану, після чого залишив її, оскільки пішов спати.

Тобто, потерпілий залишив драбину на території домоволодіння фактично з метою її тимчасового зберігання для подальшого використання в побуті, оскільки був упевнений в тому, що у сторонніх осіб не буде доступу на його територію та вони не зможуть безперешкодно потрапити на неї, і таким чином, розраховував на безпечність зберігання вказаної металевої драбини.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника, колегія суддів зазначає, що не має принципового значення те, як саме потерпілий називав територію свого домоволодіння, і використання слова «палісадник» не свідчить про її обов`язкове використання для вирощування продукції, натомість, факт залишення драбини на цій території свідчить, що потерпілий вважав за можливе використовувати її для зберігання матеріальних цінностей, в тому числі металевої драбини.

Що стосується іншої ознаки, встановлення якої необхідне для визнання території домоволодіння «сховищем», і яка полягає в обов`язковій наявності на ній засобів охорони від доступу сторонніх осіб, то вона підтверджується як показанням самого потерпілого, так і наявними в матеріалах кримінального провадження іншими доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що територія його домоволодіння була огороджена парканом приблизно 2 метри заввишки, вхід на територію здійснюється через хвіртку, яка завжди зачиняється, до того ж, він хотів встановити камеру відеоспостереження на території домоволодіння.
Крім того, протоколом огляду місця події від 15 лютого 2018 року встановлено, що дійсно, територія домоволодіння огороджена парканом висотою 1,5 метри, вхід на територію здійснюється через металеві ворота, які знаходились в зачиненому стані та не мали ніяких пошкоджень.
На переконання колегії суддів, можливість входу на територію домоволодіння лише через металеві ворота, наявність огорожі у вигляді високого суцільного паркану по периметру території, його конструкція, відсутність будь-яких пошкоджень як на металевих воротах, так і на паркані, а також відсутність сторонніх пристосувань, які могли б полегшити доступ на територію, як окремо, так і в сукупності, суттєво ускладнюють вільне та безперешкодне потрапляння на територію домоволодіння потерпілого сторонніх осіб, а тому є засобами охорони від їх вільного доступу на територію.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу відсутності слідів волочіння та перебування частини драбини за парканом колегія суддів до уваги не бере, оскільки вказані обставини не є тими підставами, які вказують на те, що обвинувачені не проникали у сховище для вчинення крадіжки.

Крім того, пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» спростовуються доводи апеляційної скарги захисника щодо фактичного перебування обвинувачених за межами території домоволодіння під час вчинення крадіжки, оскільки під проникнення у сховище слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом, який дає змогу викрасти майно без входу до нього.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність в діях обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 кваліфікуючої ознаки проникнення у сховище, оскільки обвинувачення в цій частині повністю підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів.
Інші доводи апеляційних скарг щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.
Доводи захисника обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинувачених.
Доводам обвинуваченого та його захисника у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті пом`якшення кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.
Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2018 року у відношенні ОСОБА_9 , ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим ОСОБА_7 , який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4