ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/802/19 Справа № 193/1502/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відео конференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року про відмову в умовно достроковому звільненні щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по даній справі засудженого 25.11.2014 року Баштанським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70,71 КК України до 6 років 2 місяців позбавлення волі,
ОСОБА_8 засуджений 12.12.2014 Баштанським райсудом Миколаївської області за ст. 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України шляхом часткового приєднання не відбутих частин покарання за вироками від 25.11.2014, остаточно до 6 років 2 місяців позбавлення волі.
Знову засуджений : 20.01.2015 Ленінським районним судом м. Миколаїва за ст. 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.70 ч.4 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим по вироку від 12.12.2014, остаточно призначити 6 років 2 місяців позбавлення волі. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2016 зарахувано строк попереднього ув`язнення з 25.11.2014 по 13.01.2015, з 20.01.2015 по 18.03.2015, на підставі ст.72 ч.5 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року у задоволенні подання начальника Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 45 )» відносно засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі було відмовлено.
Оскільки вирішальним фактором є не факт відбування засудженим певної частини покарання, а його виправлення, а саме той факт, що ОСОБА_7 своєю поведінкою не довів своє виправлення, оскільки у добровільному порядку не відшкодував позов в розмірі 500,00 грн., суд прийшов до висновку, що засуджений не заслуговує на умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі на невідбутий термін, оскільки своєю поведінкою і ставленням до праці не довів свого повного виправлення.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року скасувати та винести нову ухвалу, якою звільнити його умовно - достроково від відбування призначеного покарання.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 17 березня 2016 року відбуває покарання в ДУ СВК-45, за час відбування покарання характеризується позитивно, своє виправлення довів наступним чином: дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи за що був заохочений два рази начальником установи. Стягнень не мав.
Звертає увагу, що має позов за вироком суду в розмірі 500 грн., але двічі на запит установи виконавчий лист до установи так і не надійшов.
За станом здоров`я є інвалідом 2 групи, залучався до робіт з благоустрою установи. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування, станом на 22 вересня 2018 року відбув 2/3 частини покарання.

Заслухавши суддю доповідача, думку засудженого, який підтримав апеляцію та просив її задовольнити, позицію прокурора, яка заперечувала проти задоволення даної апеляційної скарги, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, щодо апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 81 КК України підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного йому покарання та доведення засудженим свого виправлення. Виправлення засудженого має бути підтверджене його сумлінною поведінкою і ставленням до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до роз`яснень, які викладено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.
Як вбачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання суду першої інстанції, суд, дослідивши всі обставини справи в повному обсязі, прийшов до законного та обґрунтованого висновку.
Так, ОСОБА_7 у цій справі засуджений 25.11.2014 року Баштанським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70,71 КК України до 6 років 2 місяців позбавлення волі. Знову засуджений 12.12.2014 Баштанським райсудом Миколаївської області за ст. 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України шляхом часткового приєднання не відбутих частин покарання за вироками від 25.11.2014, остаточно до 6 років 2 місяців позбавлення волі. Знову засуджений : 20.01.2015 Ленінським районним судом м. Миколаїва за ст. 185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.70 ч.4 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим по вироку від 12.12.2014, остаточно призначити 6 років 2 місяців позбавлення волі. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.05.2016 зарахувано строк попереднього ув`язнення з 25.11.2014 по 13.01.2015, з 20.01.2015 по 18.03.2015, на підставі ст.72 ч.5 КК України.
Початок строку відбування покарання - 25.11.2014 року, кінець строку 12.10.2020 року.
В місцях позбавлення волі ОСОБА_7 перебуває з 27.12.2014 року.
Під час перебування у Миколаївському слідчому ізоляторі Миколаївської області характеризувався посередньо, вимог режиму утримання не порушував, заохочень та стягнень не мав.
З 24.03.2015 року ОСОБА_7 відбував покарання в Державній установі «Ольшанська виправна колонія (№ 53)». За період відбування покарання характеризувався позитивно, не допускав порушень вимог режиму відбування покарання. Мав 2 заохочення, стягнень не мав.
З 17.03.2016 року ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)».
За час відбування покарання характеризується позитивно, своє виправлення довів наступним чином: дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що був заохочений два рази правами начальника установи. Стягнень не мав. Має позов за вироком суду в розмірі 500,00 грн., але виконавчий лист до установи не надходив. За станом здоров`я є інвалідом II групи, залучається до робіт з благоустрою установи. Підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, шляхом листування, отримує від них посилки, передачі, цінує цей зв`язок. Станом на 22 вересня 2018 року ОСОБА_7 відбув 2/3 частини покарання.
Має 4 заохочення за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці, стягнень не має.
За цей час питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до ст..81 КК України не розглядались.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 на даний час не може слугувати беззаперечним підтвердженням його виправлення.
Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він своєю працею та поведінкою довів своє виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованими.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а отже суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2018 року, якою відмовлено у застосуванні умовно дострокового звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4