Справа №162/397/18
Номер провадження 1-кп/162/3/2019
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любешів кримінальне провадження №0000240 від 04 вересня 2017 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лобна Любешівського району Волинської області та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, непрацюючого, із повною загальною середньою освітою, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він близько 15 години 20 хвилин 03 вересня 2017 року, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_6 , що по АДРЕСА_1 , на грунті довготривалих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, невстановленим в ході досудового розслідування предметом умисно завдав один удар по лівій руці ОСОБА_7 , яку останній підняв над головою з метою захисту, два удари по тулубу зліва, не менше двох ударів по лівій та правій ногах потерпілого в ділянці гомілок, чим спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді відкритого відламкового перелому нижніх третин діафізів правих великогомілкової і малогомілкової кісток; закритого перелому лівої ліктьової кістки; трьох забійних ран лівої гомілки, садна обох гомілок. Згідно висновку експерта №21 від 19 лютого 2018 року за ступенем тяжкості відкритий перелом нижньої третини діафізу правої великогомілкової кістки за ознакою небезпеки для життя належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень, відкритий злам діафізу правої малогомілкової кістки і закритий перелом лівої ліктьової кістки відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, забійні рани лівої гомілки належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткотривалий розлад здоровя, садна обох гомілок відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину в інкримінованому йому злочині не визнав. Показав, що 03 вересня 2017 року тілесних ушкоджень ОСОБА_7 не завдавав, хоча не заперечував, що цього дня бачився з ОСОБА_7 в період часу з 15 години та 16 години. ОСОБА_7 перебував у сховищі для сіна на території домогосподарства ОСОБА_6 .. Біля стіжка сіна стояла драбина, а ОСОБА_7 знаходився на стіжку та був в стані алкогольного спяніння. Вказав, що між ними виникла сварка, оскільки, побоюючись, що ОСОБА_7 може необережно спалити стіжок, зробив йому зауваження з приводу протиправного перебування на території чужого домогосподарства, стягнув його за ноги зі стіжка на землю, на що ОСОБА_7 відреагував агресивно та ударив його в груди. Показав, що у відповідь вдарив ОСОБА_7 сухою хворостиною по руці, хворостина від удару зламалась, після чого ОСОБА_7 пішов з подвіря. Категорично заперечив свою причетність до нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .. Вважає, що ОСОБА_7 оговорив його, з приводу цього звертався до відділку поліції із заявою. Заперечив будь-які стосунки із ОСОБА_7 , в тому числі і неприязні.

Розглянувши кримінальне провадження на засадах змагальності та диспозитивності, безпосередньо перевіривши та дослідивши лише ті докази сторони обвинувачення та сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження та у визначені строки, надані суду першої інстанції, проаналізувавши їх в сукупності та системному взаємозвязку між ними, відповідно до положень ст. 94 КПК України, суд приходить до наступного.

Згідно положень ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторона обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України посилається на наступні докази:
- показання свідка ОСОБА_8 , яка вказала, що перед подією її колишній чоловік ОСОБА_7 поїхав автобусом в с. Лобна Любешівського району, де знаходиться його будинок. При цьому, у нього будь-яких тілесних ушкоджень не було. Коли відвідувала ОСОБА_7 в лікарні, то у нього були тілесні ушкодження, зокрема, зламані ноги та рука. ОСОБА_7 розповідав їй, що його побив ОСОБА_9 ;

- показання свідка ОСОБА_6 , який вказав, що він проживає по сусідству із ОСОБА_4 .. В день події до нього приходив ОСОБА_7 та вони разом розпивали спиртні напої. Востаннє він бачив ОСОБА_7 біля 17 години, коли він пішов з його будинку і більше не повертався. У ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не було. Сторонніх людей поблизу свого будинку не бачив;

- показання свідка ОСОБА_10 , який дав аналогічні за змістом показання;

- показання свідка ОСОБА_11 , який вказав, що він, як фельдшер, здійснював виїзд в с. Лобна Любешівського району, де біля дороги та накритої скирти сіна виявив ОСОБА_7 .. В останнього були тілесні ушкодження у вигляді перелому ніг, руки, окремі рани кровоточили. ОСОБА_7 сказав, що його побили, називав імя ОСОБА_12 ;

- показання свідка ОСОБА_13 , яка вказала, що в день події її чоловік був схильований, сказав їй, що посварився із ОСОБА_7 ;

- суперечливі показання ОСОБА_14 , яка в ході судового засідання спочатку вказала, що вона була присутня при тому, як біля будинку ОСОБА_6 була сварка між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що відповідає показанням, даним в ході досудового розслідування, потім вказала, що зазначена сварка відбувалась між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

- висновки судового медичного експерта та показання експерта ОСОБА_15 , з яких вбачається, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження могли утворитися від механізму ударів, на які вказував у слідчому експерименті потерпілий.

Крім того, сторона обвинувачення, як на докази обвинувачення, посилається на протокол заяви про злочин від 04 вересня 2017 року, в якій ОСОБА_7 прямо вказав, що ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження та на протокол слідчого експерименту від 21 березня 2018 року, під час якого ОСОБА_7 розповів та показав, яким чином ОСОБА_4 наніс йому тілесні ушкодження шляхом заподіяння неодноразових ударів металевим продовгуватим предметом.

Аналізуючи докази, на підставі яких стороною обвинувачення обґрунтовується обвинувачення ОСОБА_7 з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного рішення, суд вважає, що вони є суперечливими, частково є неналежними і недопустимими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, встановленим судом, недостатніми для прийняття рішення про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КПК України.

Суд приходить до переконання, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме не встановлено самого предмету злочину, відсутні обєктивна та субєктивна сторона даного злочину.

Відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу (тобто у судовому засіданні слідчим суддею). Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, з показань допитаних в суді свідків судом встановлено, що:

- потерпілий ОСОБА_7 03 вересня 2017 року виїхав вранці з дому автобусом в с. Лобна, був цілим і неушкодженим, без наявних на ньому будь-яких тілесних ушкоджень, велосипеда не мав, про що ствердила свідок ОСОБА_8 співмешканка потерпілого ОСОБА_7 ;

- потерпілий ОСОБА_7 вранці перебував в с. Лобна з велосипедом, купував в магазині та вживав спиртні напої в будинку ОСОБА_6 зранку - упродовж дня і до 17 години і після обіду, після чого пішов, забравши велосипед, про що ствердили в суді свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_6 ;

- потерпілий ОСОБА_7 після обіду протягом певного періоду перебував у сховищі для сіна на верху стіжка, де розпивав спиртні напої можливо з іншими особами, на стіжку залишились пляшка, рештки їжі, взуття, біля сховища для сіна стояла драбина, про що ствердили в суді свідок ОСОБА_6 та частково обвинувачений ОСОБА_4 ..

Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечував, що 03 вересня 2017 року в період часу між 15 годиною та 16 годиною бачив потерпілого ОСОБА_7 на території домогосподарства ОСОБА_6 , оскільки той перебував у сховищі для сіна, зробив йому зауваження з приводу протиправного перебування на території чужого домогосподарства, на що ОСОБА_7 відреагував агресивно та наніс йому удар в груди. Показав, що у відповідь вдарив його сухою хворостиною, яка від удару поламалась. ОСОБА_7 був без велосипеда.

Всі допитані в суді свідки, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та обвинувачений ОСОБА_4 ствердили, що ОСОБА_7 мав погану репутацію в селі, зловживав спиртним, часто крав, навіть дрібязок, мав багато ворогів.

Свідок ОСОБА_8 повідомила суду, що ОСОБА_7 велосипед міг вкрасти, в лікарні їй повідомив, що його нібито побив ОСОБА_4 , однак вона йому не повірила, тому що він часто брехав та оговорював людей. Обєктивність її показань в цій частині стверджується дослідженими в суді витягами з бази даних Армор, з яких убачається, що ОСОБА_7 упродовж періоду з 24 листопада 2017року по 02 травня 2018 року чотири рази притягався до адміністративної відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення за ст.183 КУпАП, оскільки звертався в поліцію з завідомо неправдивими викликами про нібито вчинення щодо нього протиправних дій іншими особами.

Суд позбавлений можливості безпосередньо допитати потерпілого ОСОБА_7 , оскільки той ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що стверджується лікарським свідоцтвом про смерть №70 від 22 липня 2018 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть.

Органом досудового розслідування достовірно не встановлено, коли саме було заподіяно тілесні ушкодження ОСОБА_7 , не встановлено де і з ким перебував ОСОБА_7 упродовж з 16 години до 21 години 03 вересня 2017 року, не встановлено, яким предметом заподіяно тілесні ушкодження ОСОБА_7 , не вжито будь-яких заходів для відшукування такого предмета, не встановлено, де і у кого ОСОБА_7 взяв велосипед і куди він його подів, не вживались всі передбачені заходи для встановлення інших осіб, можливо причетних до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та свідків таких подій.

Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_4 з метою нанесення йому удару металевою трубою по голові замахнувся на нього, однак потерпілий підняв ліву руку та прикрив нею голову, внаслідок чого удар прийшовся в ділянку лівого передпліччя. В подальшому вказав, що ОСОБА_4 тією ж металевою трубою завдав йому два удари по тулубу в грудну клітку зліва, від чого він упав на землю правим боком і, перевернувшись, ліг на спину. Також вказав, що ОСОБА_4 завдав йому лежачому не менше двох ударів металевою трубою по ногах в ділянки гомілок і декілька ударів по тулубу.

Оцінюючи протокол слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_7 , як доказ обвинувачення, суд виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. В протоколі слідчого експерименту є вказівка на те, що метою проведення даної слідчої дії є перевірка і уточнення відомостей, повідомлених ОСОБА_7 під час допитів 29 вересня 2017 року та 19 березня 2018 року, між тим відсутні посилання на те, які саме відомості, повідомлені потерпілим ОСОБА_7 , потребують перевірки і уточнення.

Зважаючи на висновок СМЕ про те, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_7 могли бути спричинені тупими твердими предметами з обмеженою слідоутворюючою поверхнею, які не залишили специфічних ознак, показання потерпілого, з яких убачалось, що нанесення йому ударів відбувалось за звичайних обставин і не потребували будь-яких спеціальних вмінь або навичок, вони не були спричинені за якихось особливих обставин, які впливали на можливість їх спричинення, суд дійшов висновку, що обставини нанесення ударів ОСОБА_7 не потребували перевірки або уточнення, а тому проведення вищевказаного слідчого експерименту суд розцінює виключно як фіксацію слідчим саме показань потерпілого з метою його подальшого використання як доказу в суді.

На думку суду, потребували уточненню та перевірці повідомлені потерпілим ОСОБА_7 відомості щодо часу вчинення кримінального правопорушення, оскільки у висновках експерта №21 від 19 лютого 2018 року та №34 від 28 березня 2018 року містяться відомості про повідомлення лікаря приймального відділення про побиття його близько 21 години 03 вересня 2017 року арматурою, в заяві ОСОБА_7 вказав, що його побив ОСОБА_4 о 17 годині 03 вересня 2017 року, під час проведення слідчого експерименту вказав, що ОСОБА_4 його побив о 15 годині 20 хвилин 03 вересня 2017 року. На фототаблицях, доданих до протоколу слідчого експерименту відсутні вказівки слідчого про те, що саме ОСОБА_4 наносив удари ОСОБА_7 , а також відомості щодо механізму утворення тілесних ушкоджень, а тому слідчий експеримент слід було проводити за участю судово-медичного експерта з метою отримання більш точних даних щодо способу отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ..

Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку про недопустимість як доказу відомостей протоколу вищезазначеного слідчого експерименту, в якому закріплені лише показання потерпілого, дані слідчому в присутності понятих.

Суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування не було здійснено всіх можливих і необхідних заходів для перевірки даних, які б свідчили про умисел ОСОБА_4 та причетність його до умисного заподіяння тілесних ушкоджень, тобто до вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Таким чином, суд констатує, що повідомлення ОСОБА_7 про злочин та сама по собі сварка між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на території домогосподарства ОСОБА_6 між 15-16 годинами 03 вересня 2017 року не можуть слугувати єдиними та беззаперечними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, оскільки інших належних та допустимих доказів на доведення його участі у вчиненні інкримінованого йому обвинувачення в суді не здобуто.

Сукупність інших доказів, визнаних судом допустимими та достовірними, а саме: висновки судово-медичного експерта №21 від 19 лютого 2018 року та №34 від 28 березня 2018 року, показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , показання експерта ОСОБА_15 , карта виїзду бригади швидкої медичної допомоги №1116 від 03.09.2017 року підтверджують те, що потерпілому дійсно були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, проте не свідчать яким чином вони могли бути спричинені та про спричинення їх саме ОСОБА_4 ..

Судом відхиляються доводи сторони обвинувачення, заявлені під час судових дебатів про час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 стосовно ОСОБА_7 упродовж періоду часу з 15 години 20 хвилин до 21 години, оскільки в обвинуваченні, предявленому ОСОБА_4 вказано час вчинення кримінального правопорушення о 15 годині 20 хвилин, всі докази надані стороною обвинувачення та захисту і досліджені судом відносились саме до цього часу, інші часові проміжки дій вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим не досліджувались судом і не перевірялись.

Перевірка спричинення тілесних ушкоджень потерпілому в інший час і можливо іншою особою виходить за межі судового розгляду, який відповідно до ч.1 ст.337 КПК обмежується висунутим обвинуваченням певній особі, тобто обвинуваченням, висунутим саме ОСОБА_4 ..

Таким чином, докази сторони обвинувачення не є беззаперечними, не доводять винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом, всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частина 1 ст.17 КПК України передбачає, що кожен має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як розяснив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі №712/13361/15, висновки якого в силу ч.6 ст.369 КПК України є обовязковими, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та, виконуючи свій професійний обовязок, передбачений ст.92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй предявено обвинувачення.

У відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, ст.ст. 17, 94, 370, 374 КПК України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 29.06.1990 року „Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду і постановлення вироку із змінами та доповненнями, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Всі сумніви щодо обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані суд зобовязаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

А тому суд, розглянувши кримінальне провадження в межах предявленого ОСОБА_4 обвинувачення з врахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи обєктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонам їх процесуальних прав та виконання процесуальних обовязків, у звязку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, приходить до переконання, що ОСОБА_4 слід виправдати за ч. 1 ст. 121 КК України відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у звязку з не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі управління фінансів Любешівської районної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська центральна районна лікарня, до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення та цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної вчиненням кримінального правопорушення слід залишити без розгляду.

Речові докази та судові витрати по справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати у предявленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 121 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі управління фінансів Любешівської районної державної адміністрації, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Любешівська центральна районна лікарня, до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від кримінального правопорушення та цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної вчиненням кримінального правопорушення - залишити без розгляду.

На вирок може бути подана апеляція до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді. Учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку, надіслати його копію не пізніше наступного дня.

Головуючий: