Справа №295/4053/18
УХВАЛА
Іменем України

03.09.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі клопотання адвоката ОСОБА_3 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червона Мотовилівка Фастівського району Київської області, українця, громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 ,

за участю :

прокурора ОСОБА_5 ,

представника ДУ "Житомирська УВП (№8)"ОСОБА_6 ,
засужденого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 звернулася з клопотанням до суду про його умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, посилаючись на те, що зникли обгрунтовані пенологічні підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань, визначивши термін можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, встановивши проміжки часу для його повторення, а також встановивши чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись.

Адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала своє клопотання та просила застосувати умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відносно засудженого ОСОБА_4 і визначити терміни та критерії можливого перегляду його покарання.

Засуджений у судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання захисника ОСОБА_3 та її доводи, висловлені в судовому засіданні підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник ДУ "Житомирська УВП (№8)" в судовому засіданні висловив думку, що при розгляді указаного клопотання покладається на розсуд суду.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення даного клопотання, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, а також умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Суд, заслухавши захисника, засудженого, представника установи та прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України, згідно частини 3 якої призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 20.11.2000 року за ст.ст. 93 п.п. «а», «з», «і», 142 ч. 3, 86 ч. 2, 42, 43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю з відбуванням покарання у тюрьмі суворого режиму.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.04.2001 року, вирок Київського міського суду від 20.11.2000 року залишено без змін.

Строк відбуття покарання рахується з 06.07.2000 року.

Вирок набув чинності 12.04.2001 року.

Засуджений на даний час відбуває покарання в Житомирській установі виконання покарань (№8)

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За вчинені ОСОБА_4 злочини передбачені ст.ст. 93 п.п. «а», «з», «і», 142 ч. 3, 86 ч. 2, 42, 43 КК України, максимальне покарання передбачено у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно до вимог ст. 81 КК України, засуджений може бути звільнений умовно-достроково від відбуття призначеного покарання після фактичного відбуття певного строку покарання та за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року - умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
Пунктом 4 зазначеної вище Постанови роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачено за вчинення злочинів, як окремі види покарань, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Виходячи із вищезазначених положень, умовно-дострокове звільнення чи заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Посилання адвоката на порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter and Others v. United Kingdom) №66069/09, 130/10, та №3896/10 , Трабелсі проти Бельгії (Trabelsi v. Belgium) від 04.09.2014 №140/10, Ласзло Магьяр проти Угорщини №73593/10, у частині необхідності з боку держави передбачити можливість та механізм умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, є безпідставним.

Порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким; встановити проміжки часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись, суд вважає неможливим, оскільки в такому випадку на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушених в клопотанні питань законодавчо не передбачено. Крім того, в п. 109 цього ж рішення ЄС констатовано, що «.. якщо національне законодавство дає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його заміни, пом`якшення, звільнення чи про умовно-дострокове звільнення засудженого, цього буде достатньо, щоб задовольнити вимоги ст. 3 Конвенції.»

В той же час, частиною першою статті 87 КК України, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин, орієнтує їх на те, що вони мають зробити, щоб їх помилували. Такою можливістю вправі скористатися засуджений.
Захисник засудженого в обґрунтування поданого клопотання зокрема посилається на рішення ЄСПЛ від 12.02.2008 р. «Кафкаріс проти Кіпру», у п. 98 якого сказано, що не зменшуване довічне позбавлення волі може піднімати питання про відповідність ст.3 Конвенції. Також не може виникати жодної проблеми щодо відповідності ст.3, якщо довічне ув`язнення було де-юре і де-факто зменшуваним. Проте в цьому ж рішенні, у п. 97 ЄСПЛ зазначив, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі до дорослого правопорушника саме по собі не заборонене, або не є несумісним зі статтею 3 чи будь-якою іншою статтею Конвенції. А тому, з огляду на вищевикладене довічне позбавлення волі не суперечить і ст. 28 Конституції України.
При вирішенні питання, чи можливо в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення зменшуваним, Суд прагнув встановити, чи могли бути у довічно ув`язненого які-небудь перспективи звільнення. Аналіз судової практики Європейського Суду в цьому питанні свідчить, що коли національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, зменшення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимоги статті 3.
Зокрема, доповідь Європейського комітету з запобігання катуванням та Резолюція Комітету Міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення від 17.02.1976, на які посилається захисник, має рекомендаційний характер та не може бути покладена в основу прийнятого рішення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 поданого в інтересах засудженого ОСОБА_4 про умовно -дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення термінів та критеріїв можливого перегляду його покарання, слід відмовити.
Керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 51, 81, 82, 87 КК України, практикою Європейського суду з прав людини, п.п. 3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року, п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, ст.ст. 537, 539 КПК України суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про його звільнення умовно-достроково або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення термінів та критеріїв можливого перегляду його покарання, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1