АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/514/18 Справа № 201/1276/18 Слідчий суддя - Антонюк О.А. Суддя-доповідач - Слоквенко Г.П.
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді-доповідача Слоквенка Г.П.

суддів Живоглядової І.К., Крот С.І.

за участю секретаря Чміль О.О.

представника третьої особи,

щодо майна якої вирішується

питання про арешт ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області Зеленського С.Г., погоджене з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області Бобухом В.С., про арешт майна, у кримінальному провадженні №0000268 від 30.01.2018 року, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та накладено арешт на нерухоме майно, житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2) із забороною використовувати майно, а також розпоряджатися квартирою.

Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що дослідивши матеріли клопотання та надані суду матеріали кримінального провадження, вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження, виконання завдань та вимог кримінального провадження, попередження подальших злочинних дій невстановлених осіб, у тому числі вчиненню нових злочинів, пов'язаних з оформленням, переоформленням права власності на вищевказане майно або його умисне знищення чи пошкодження, накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

В апеляційній скарзі представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_2. - адвокат ОСОБА_1 просить ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, адвокат ОСОБА_1 посилається на те, що долучені слідчим до клопотання про арешт майна копії документів в установленому порядку не засвідчені, слідчий Путров А.В. не є уповноваженою особою (слідчим по справі, іншою стороною кримінального провадження чи особою уповноваженою слідчим на підставі доручення в порядку ст. 40 КПК України проводити слідчі (розшукові) дії), а отже не може здійснювати збирання доказів, є порушенням вимог ст. 93 КПК України. В матеріалах справи № 201/1276/18 та матеріалах

кримінального провадження відсутня постанова слідчого про визнання даної квартири речовим доказом.

Звертає увагу на те, що адреса та вид нерухомого майна в ухвалі зазначені невірно, а саме слідчий суддя зазначив, що «слідчий просив для повного, всебічного та об'єктивного розслідування обставин кримінального провадження, а також з метою забезпечення збереження речового доказу по даному кримінальному провадженню, який виступає предметом вчинення кримінального правопорушення, накласти арешт на нерухоме майно шляхом заборони відчуження та користування нежитловою одноповерховою спорудою виставкового центу, літ. А-1, навіси літ. А'/ А" А"', огорожа №1,2,3,1- мостіння, загальною площею 2700 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (АДРЕСА_3) реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_1» замість «житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2»).

Також вказує, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

про реєстрацію прав та їх обмежень, 22 січня 2018 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2

Зазначає, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000268 триває протягом тривалого часу, відомості про причетність до злочину ОСОБА_2. не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно нього не здійснюється досудове розслідування, про підозру у вчиненні злочину ОСОБА_2 не повідомлено, версія органу досудового розслідування про те, що майно ОСОБА_2., зазначене в Ухвалі, є предметом, доказом злочину, засобом та знаряддям його вчинення, - належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст.86 КПК України доказами.

Ще апелянт згадує про те, що журнал судового засідання від 14.02.2018 року має ознаки фальсифікації, а автоматичний розподіл вказаної справи відбувся 09.02.2018 року, натомість ухвалу по справі винесено 14.02.2018 року, тобто через чотири дні, що є порушенням ч.1 ст. 172 КПК України.

Також зазначає, що він як власник майна не був присутнім при розгляді питання про арешт майна, а копія оскаржуваної ухвали була одержана ним лише 02 квітня 2018 року, а 04 квітня 2018 року він звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту, але ухвалою суду від 17.04.2018 року йому було відмовлено, тому 20.04.2018 року ним складено апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року, у зв'язку з чим просить поновити йому строк на оскарження даного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката ОСОБА_1, який апеляційну скаргу підтримав за викладених в ній підстав та просив її задовольнити, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0000268, розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 190 КК України, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.01.2018 року на підставі заяви ОСОБА_3, полягає у тому, що 22.01.2018 року приблизно о 08:30 годині невідома особа шляхом зловживання довірою незаконно заволоділа нерухомим майном заявниці.

У випадку, що розглядається, під час розслідування даного кримінального правопорушення, у слідчого цілком обгрунтовано виникла версія про те, що вказане нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а також вказана квартира є об'єктом (предметом) кримінально протиправних дій.

Це дає достатні підстави для припущення, що відбувся факт вчинення шахрайських дій, передбачених кримінальним законом, що є достатньо обґрунтованим для проведення кримінального розслідування та вжиття відповідних забезпечувальних заходів і запобігання ризикам у вигляді настання суспільно небезпечних наслідків в результаті реалізації (відчуження) нерухомого майна третім особам, що призведе до завдання законним володільцям майнової шкоди у великих розмірах, а також на даний час є безпосередньо об'єктом вчинення кримінального правопорушення і має доказове значення під час досудового розслідування. Дану позицію слідства підтримав суд першої інстанції під час розгляду клопотання про арешт вищевказаного майно та своїм рішенням задовольнив його, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об'єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об'єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, щодо майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно відповідає вимогам ст. 98 КПК України щодо речового доказу, достатніх для вжиття на цьому етапі досудового розслідування заходів забезпечення кримінального провадження, а отже арешт на це майно був накладений з дотриманням вимог закону, і доводи апеляційної скарги такого висновку колегії суддів не спростовують.

Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб'єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.

Таким чином, з огляду на викладене, арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 був накладений з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги щодо недостатнього встановлення самого факту вчинення кримінального правопорушення для накладення арешту на майно, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують вищезазначеного висновку колегії суддів.

Що стосується апеляційних вимог в частині того, що ОСОБА_2 в даному кримінальному провадженні не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого, та він жодним чином не має відношення до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки з практики Європейського суду з прав людини, зокрема з його рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», випливає, що для вирішення питання про обмеження прав та свобод особи на етапі досудового розслідування обставини, що викликають підозру, не обов'язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред'явлення обвинувачення. Крім того, апеляційні доводи у цій частині є передчасними, оскільки слідство ведеться на протязі достатньо короткого періоду та на даний час триває перевірка відповідних обставин у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Відносно ж посилань апелянта на некоректне викладення слідчим суддею в мотивувальній частині ухвали відомостей щодо об'єкта, на який слідчий просив накласти арешт, колегія суддів вважає це помилково зазначеним, оскільки в резолютивній частині ухвали постановлено накласти арешт саме на нерухоме майно, житлову квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2) із забороною використовувати майно, а також розпоряджатися квартирою, що в даному випадку не обґрунтовує необхідності скасування вірного по суті судового рішення.

З огляду на вищенаведене, підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв'язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2018 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

Г.П. Слоквенко І.К. Живоглядова С.І. Крот