УХВАЛА

15.08.2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі суду:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження № 0001593 від 11.04.2018 року відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, раніше неодноразово судимого, не працюючого, зареєстрований: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , з кваліфікацією кримінальних правопорушень , передбачених ст. 186 ч.2, ст. 153 ч.2 КК України, -

встановив:

До суду надійшов обвинувальний акт з додатками по кримінальному провадженню №0001593 від 11.04.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 .

У підготовчому судовому засіданні прокурор зазначив, що відсутні підстави для прийняття рішення, передбаченого п.п.1-4 ч.2 ст. 314 КПК України, перешкод для призначення судового розгляду немає, підсудність розгляду справи визначена правильно, просив призначити справу до судового розгляду. Заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 до 60 днів, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України , і підстав для скасування запобіжного хаходу у суду немає.

Потерпіла в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином.

Обвинувачений ОСОБА_5 повідомив суд, що матеріали кримінального провадження сфальсифіковані, а потерпіла та свідки дали завідомо хибні показання. На нього та на свідків з боку працівників поліції застосовувався тиск, як психологічний, так і фізичний під час досудового слідства. А тому , міру запобіжного заходу йому слід змінити на менш сувору , а обвинувальний акт повернути прокурору.

Захисник підготовчому судовому засіданні заперечував щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказуючи на те, що ризики не доведені, просив змінити на домашній арешт, та підтримав клопотання обвинуваченого.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Згідно даних вказаних в обвинувальному акті ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - до 16.08.2018р.
При вирішенні клопотання обвинувачення та захисту щодо міри запобіжного заходу, суд враховує наявність ризиків, передбачених п.1,п.3, п.5 ч.1 ст. 177 КПК України та вагомість обставин, що свідчать про вчинення обвинуваченим правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у скоєні злочинів, у вчиненні яких обвинувачується, кількість епізодів, обставини вчинення злочину з застосуванням насильства, вік обвинуваченого, його соціальний статус, наявність судимостей, відсутність законних джерел доходу, що свідчить про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на потерпілу, свідків.

Розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених ознак, суд, дослідивши всі докази в обґрунтування клопотань вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Виходячи із приведених обставин, що оцінено у сукупності із тяжкістю інкримінованого злочину та тяжкістю ймовірного покарання, суд вважає доведеним наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України і підстав для скасування чи зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає.

За таких обставин, суд продовжує міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 на 60 днів тобто до 12.10.2018р., задовольнивши клопотання прокурора та відхиляє клопотання сторони захисту, як необґрунтоване та безпідставне. Підстав для застосування застави немає, враховуючи вимоги п.1 ч.4 ст. 183 КПК України.

Крім того, вимогами ч.3 ст. 314 КПК України передбачено, що суд у підготовчому судовому засіданні має право, крім іншого, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, або призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Тобто, після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам ст.291 КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених ч.3 ст.314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Таким чином, обвинувальний акт відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити не тільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але й формулювання обвинувачення.

В порушення цих вимог закону обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не містить формулювання обвинувачення, тобто в ньому не зазначено де саме є це формулювання обвинувачення , а в ньому викладено лише фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація його дій. При цьому , прокурором зазначено що в один і той самий час і день, тобто не розмежовані дії обвинуваченого та його мотиви у часі, обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 186 ч.2 КК України, тобто з застосуванням насильства , що не є небезпечним , викрав сумку у потерпілої, не зазначивши як викрав таємно або відкрито, при цьому не зазначено суб`єктивної сторони, та злочин передбачений ст. 153 ч.2 КК України, тобто з прямим умислом задовольнив статеву пристрасть неприродним способом із застосуванням фізичного насильства і повторно. Тобто, на думку прокурора об`єктивна сторона інкримінованих ОСОБА_5 злочинів є однаковою, при цьому зазначаючи один і той самий час скоєння злочинів прокурором не враховані різні об`єкти вказаних кримінальних правопорушень, і не розмежовані його дії у часі , з точки зору суб`єктивної та обв`єктивної сторони , а також об`єкту злочинів.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

В порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті відсутнє належне формулювання обвинувачення , та взагалі не зазначено де воно міститься в акті , з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення та порушує право обвинуваченого на захист та в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.

Згідно ч.1 ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Згідно вимог ст. 374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України , під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.

Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.

З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.

Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч. 2 п.5 ст. 291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, так як в даному обвинувальному акті зазначені лише фактичні обставини справи, які встановлені слідчим під час досудового розслідування, та наявна вказівка на те, що ОСОБА_5 вчинив злочин, який йому інкримінується.

Тобто, обвинувачений у даному випадку був позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст. 6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Також, вимогами ст. 290 КПК України передбачено, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
Згідно вимог ч.12 ст. 290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має право допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Між тим, в підготовчому судовому засіданні встановлено, що обвинувальний акт складено прокурором особисто , що відповідає вимогам ст. 291 КПК України , але не зрозуміло саме з яким обвинувальним актом , який склав слідчий не погодився прокурор , при цьому обвинувальний акт складено прокурором 13.08.2018р. , і в цей же день вручено обвинуваченому та його захиснику, а протоколи про надання доступу до матеріалів досудового розслідування датовані 16.05.2018р. , при цьому в реєстрі матеріалів досудового розслідування під п. 34 - 36 зазначено «повернення обвинувального акту 07.06.2018р. » , «апеляційна скарга прокурора 14.06.2018р.» та « ухвала апеляційного суду 02.08.2018р.», які відсутні в опису матеріалів досудового розслідування, що також безумовно є грубим порушенням вимог ст.ст. 42, 290 КПК України, п.п. «b» п.3 ст. 6 Конвенції. Разом з цим, прокурором взагалі не повідомлено потерпілу про складання нового обвинувального акту і не надано можливості доступу до матеріалів кримінального провадження. Крім того, згідно ухвали Київського районного суду м.Харкова від 07.06.2018р. , якою обвинувальний акт було повернуто прокурору , зазначені недоліки, які стали підставою для повернення акту прокурору, що проігноровано прокурором повністю, і які також необхідно усунути протягом розумного строку.
Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст. 291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядались та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинуваченого, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177,178, 182, 20, 42 , 290, 291, 314 КПК України, суд, -

ухвалив:

Клопотання прокурора задовольнити.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 щодо зміни міри запобіжного заходу відмовити.

Міру запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без змін у вигляді тримання під вартою в ДУ Харківській установі виконання покарань №27 , продовживши строк її дії до 12.10.2018 року.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні 0001593 від 11.04.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч.2, ст. 153 ч.2 КК України - повернути прокурору, який склав обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі , виявлених судом недоліків.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м.Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 20.08.2018р.

Головуючий суддя ОСОБА_1