Постанова
Іменем України
19 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 487/5687/16-к
провадження № 51-2698км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2017 року в кримінальному провадженні № 0004291 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степового Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7900 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2017 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_6 , який проживав по АДРЕСА_1 , та ОСОБА_10 , який проживав по сусідству по АДРЕСА_2 , на побутовому ґрунті виникли тривалі неприязні стосунки.
11 вересня 2016 року близько 15:40 год. поблизу будинку № 147 на вул. 5-ій Слобідській у м. Миколаєві між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , а також присутнім при цьому ОСОБА_11 виникла спільна сварка та бійка. При цьому ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, взявши розкладний ніж чорного кольору наніс ним останньому чотири удари в область стегон та сідниці. В результаті вищезазначених дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які спричинили смерть потерпілого.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що проголошення вироку відбулося за відсутності засудженого та його захисника. Вказує про те, що в суді першої інстанції не було допитано всіх свідків, не було досліджено всіх обставин події, не перевірено всіх доказів, які мають суттєве значення, не проведено слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 . Зазначає про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду не було встановлено, кому належить зазначений у матеріалах кримінального провадження розкладний ніж, який описувала в судовому засіданні дочка потерпілої, а також про те, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою речовий доказ - палицю, якою потерпілий бив ОСОБА_6 і на якій залишилися сліди крові. На думку засудженого суд залишив поза увагою те, що сам потерпілий спровокував конфлікт і перебував у стані алкогольного сп`яніння. Вказує, що в основу вироку покладено показання зацікавлених осіб - потерпілої ОСОБА_8 та її доньки ОСОБА_12 . Посилається на те, що допущені судом першої інстанції, а в подальшому й апеляційним судом, однобічність та неповнота судового розгляду призвели до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Окрім того засуджений зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд не перевірив усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі.
Позиції інших учасників судового провадження
В письмових запереченнях на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 потерпіла ОСОБА_8 просить залишити судові рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу та просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Окрім того в судовому засіданні просив перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 121 на ст. 124 КК України, оскільки вважає, що він діяв у межах необхідної оборони.

Захисник ОСОБА_7 підтримав касаційну скаргу засудженого та просив скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
Суд касаційної інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги засудженого убачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ст. 433 КПК України не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази, дав їм належну оцінку і дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який ґрунтується на сукупності зібраних та належно оцінених судом доказів, і є правильним.

Той факт, що засуджений ОСОБА_6 умисно завдав потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть ОСОБА_10 , підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , відомостями, що містяться у висновках медичних експертиз.
У колегії суддів не викликає сумнівів кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 ККУкраїни з огляду на факт використання засудженим такого знаряддя злочину як ніж, та заподіяння ним послідовно чотирьох ножових поранень, у тому числі в життєво важливі органи. Окрім того, з показань самого засудженого вбачається, що ножові поранення ОСОБА_10 він завдавав тоді, коли потерпілий уже жодного опору не чинив, що свідчить про відсутність у діях ОСОБА_6 ознак необхідної оборони.

На думку суду касаційної інстанції, висновки місцевого суду щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено, суд правильно вирішив питання про їх допустимість.
Із матеріалів провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій, дослідивши та проаналізувавши зібрані у справі докази, дали їм належну оцінку та дійшли правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Даних про неправильне застосування кримінального закону не встановлено.
З урахуванням обставин справи дії ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

З огляду на викладене, доводи засудженого ОСОБА_6 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та неправильної кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України колегія суддів уважає безпідставними.
Суд ретельно перевірив версію засудженого щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони. Проте суд визнав її безпідставною, оскільки вона не узгоджується з встановленими фактичними обставинами, спростовується показаннями свідків та висновками експертиз, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений, завдаючи потерпілому не менше чотирьох ударів, у тому числі у життєво важливі органи, свідомо припускав настання тяжких наслідків від таких своїх дій, проте байдуже ставився до їх настання, тобто вчинив злочин з непрямим умислом.
Посилання засудженого на те, що проголошення вироку суду відбулося за його відсутності та за відсутності його захисника не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування вироку та не впливає на законність його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційні скарги засудженого та його захисника, належним чином перевірив наведені в них доводи, дав на них вичерпну відповідь і, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, на яких визнав ці доводи необґрунтованими, з чим погоджується суд касаційної інстанції.
Крім того, аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого про те, що потерпілий ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння і сам спровокував конфлікт, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними, навівши мотиви спростування, з якими погоджується і Касаційний суд.
Доводи засудженого про те, що в основу вироку покладено показання зацікавлених осіб - потерпілої ОСОБА_8 та її доньки, перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх неспроможними і зазначив, що їх показання є послідовними та співставляються з іншими доказами, зокрема з висновками судово - медичних експертиз, і дійшов обґрунтованого висновку, що ці показання не викликають сумніву в їх неупередженості.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, повністю доведена і його дії кваліфіковано правильно, а матеріали кримінального провадження не містять даних про обставини, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України, та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_6 покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 9 років, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, дані про особу винуватого, котрий характеризується за місцем проживання задовільно та позитивно, мав місце роботи, обтяжуючу покарання обставину скоєння кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, відсутність пом`якшуючих покарання обставин. Враховуючи наведені обставини місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, наближене до максимального, передбачене санкцією статті, дійшов висновку, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів. З таким висновком погодився і апеляційний суд, додатково вказавши, що ОСОБА_14 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має малолітнього сина.

Проте місцевий суд, призначаючи засудженому покарання, наближене до максимального, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 9 років, не обґрунтував та не мотивував свого рішення, з яких підстав вважає неможливим виправлення засудженого при призначенні йому більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 121 КК України. Не зазначені такі підстави і в ухвалі апеляційного суду.

За таких обставин, приймаючи до уваги дані про особу засудженого, зокрема те, що він в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно та задовільно, має малолітню дитину, мав місце роботи, колегія суддів вважає за необхідне змінити судові рішення і пом`якшити призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України покарання до 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 28 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3