Єдиний унікальний номер 237/1801/16-к
Номер провадження 11-кп/775/243/2018

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 237/1801/16-к
Номер провадження 11-кп/775/243/2018 Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті в складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2017 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Курахове Мар`їнського району Донецької області, громадянки України, українки, з середньою освітою, не працюючої, раніше не судимої, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною за ст.115 ч.1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинуваченою ОСОБА_6 було скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України за наступних обставин.

30 березня 2016 року близько 20 години 00 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходилася в квартирі АДРЕСА_2 за місцем своєї реєстрації та проживання разом із співмешканцем ОСОБА_8 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння та з яким у неї виникла словесна сварка.

Під час сварки ОСОБА_6 не втримала рівноваги через розлиту воду та впала на підлогу. В цей час потерпілий ОСОБА_8 схопив ОСОБА_6 рукою за надягнуту на неї футболку, та ногою штовхнув в область правого стегна. ОСОБА_6 відштовхнула ОСОБА_8 та побігла на кухню, а ОСОБА_8 побіг за нею.

Перебуваючи на кухні, ОСОБА_6 діючи умисно, протиправно на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті співмешканцю ОСОБА_8 , взяла кухонний ніж, який лежав на кухні на тумбі, та утримуючи його в правій руці нанесла останньому один удар в тім`яну частину голови праворуч та два удари в ділянку грудей.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 спричинено одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по білягрудинній лінії в проекції 4-5 ребра, з ушкодженням хрящової частини 4 ребра, м`яких тканин середостіння, перикарду, лівого шлуночка серця, з масивною кровотечею у ліву плевральну порожнину (1800 мл крові) та порожнину перикарду (300 мл крові), яке утворилося незадовго до настання смерті, від однієї дії клинка колючо-ріжучого предмету, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті; одне непроникаюче колото-різане поранення тім`яної ділянки голови праворуч з насічкою на зовнішній пластинці правої тім`яної кістки, одне непроникаюче колото-різане наскрізне поранення грудної клітини праворуч з вхідною раною по передній пахвинній лінії в проекції 2-3 ребра та вихідною раною по середній пахвинній лінії в проекції 4-5 ребра з ушкодженням м`яких тканин, які утворились незадовго до настання смерті, від дії клинка колючо-ріжучого предмету, як окремо так і в своїй сукупності мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та не знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті.

Причиною смерті ОСОБА_8 стало одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч з ушкодженням хрящової частини 4 ребра, м`яких тканин середостіння, перикарду, лівого шлуночка серця, з масивною кровотечею у ліву плевральну порожнину (1800 мл крові) та порожнину перикарду (300 мл крові), що ускладнилося гострою крововтратою.

Смерть потерпілого ОСОБА_8 настала за 2-4 години до моменту огляду трупу на місці події (30.03.16 року о 22год.50хв).

У апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апелянт прохає постановити новий вирок і призначити покарання за ст. 115 КК України у вигляді 11 років позбавлення волі.

До початку судового розгляду надійшло клопотання прокурора про відмову від апеляційної скарги у цьому кримінальному провадженні на підставі ч. 1 ст. 403 КПК України.

У апеляційній скарзі з урахуванням доповнень до неї обвинувачена ОСОБА_6 прохає вирок змінити: перекваліфікувати кримінальне правопорушення, вчинене нею за ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України та призначити їй покарання у вигляді двох років позбавлення волі; призначити більш м`яке покарання з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 66 КК України, визнати такими обставини, що пом`якшують покарання, як внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин вчинення злочину під впливом душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого; зарахувати строк попереднього ув`язнення з 31 березня 2016 року до строку відбуття покарання відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 р.).

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, під час проведення якого не знайшлось підтвердження того, що ОСОБА_6 мала прямий умисел на позбавлення життя потерпілого. Крім того, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, встановлених під час судового слідства, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженої.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який прохав вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони задоволенню не підлягають, а вирок суду слід залишити без змін, за таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд не допустив цих порушень кримінального процесуального закону.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України, суд зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст.94 КПК України. Суд навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , не викликають сумнівів у правильності судового рішення, й спростовуються зібраними у провадженні доказами.

Так, у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не визнала та пояснила, що 30 березня 2016 року після другої години дня ОСОБА_8 купив спирт, який вони вживали разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Близько шостої години вечора ОСОБА_9 пішла додому. ОСОБА_8 під час розмови став агресивним та вимагав грошей. З метою, щоб ОСОБА_8 нікуди не пішов, вона закрила двері. Під час сварки вона плеснула водою в обличчя ОСОБА_8 , щоб той заспокоївся. Після чого він вихватив у неї пляшку з водою та облив її, штовхнув, вона впала тоді, він схопив її рукою за футболку та вдарив ногою по стегну декілька разів. Вона вирвалася та побігла до кухні, ОСОБА_8 побіг за нею та намагався схопити за волосся, вона схопила ніж, який знаходився на тумбочці, щоб налякати ОСОБА_8 . Вона відмахнулася ножем, при цьому нанесла останньому поранення в області лоба та грудної клітини справа, з`явилась кров. ОСОБА_8 , розлютившись, стрибнув до неї і наскочив на ніж, який вона тримала лезом вверх. Від чого впав, а вона побігла до сусідів звати на допомогу. Умислу вбивати ОСОБА_8 у неї не було, вона захищалася.

Аналогічні пояснення вона давала в ході проведення з нею слідчого експерименту від 31.03.2016 року.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілої і свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, а також приведені до присяги, відповідно до вимог ст. 352 КПК України, та які під час судового розгляду стверджували і вказували наступне.

Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_8 є її рідним братом, мешкав окремо від неї, разом з співмешканкою ОСОБА_6 . Брата характеризує, як спокійну людину, обвинувачену - навпаки; вони вживали спиртні напої, обвинувачена провокувала її брата, він неодноразово покидав обвинувачену, а потім повертався до неї, за деякий час до подій брат казав їй, що обвинувачена його «приріже», були випадки, що вона в нетверезому стані бралась за ножа, одного разу нанесла йому ножове поранення в пах, однак він з цього приводу нікуди не звертався.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою обвинуваченої, в березні 2016 року біля 20 години вона чула, як ОСОБА_6 в коридорі кликала на допомогу, казала, що вона мабуть вбила свого чоловіка. Вона чула того дня, що обвинувачена та потерпілий сварилися.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що 30 березня 2016 року вона разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вживала спиртні напої за місцем мешкання останніх. В її присутності вони сварилися, ОСОБА_8 штовхнув ОСОБА_6 , вона помирила їх та пішла.

Крім того, вина обвинуваченої підтверджується, висновком судово-медичної експертизи № 84, якою встановлено, що при дослідженні трупу ОСОБА_8 виявлені наступні ушкодження: одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по білягрудинній лінії в проекції 4-5 ребра, з ушкодженням хрящової частини 4 ребра, м`яких тканин середостіння, перикарду, лівого шлуночка серця, з масивною кровотечею у ліву плевральну порожнину (1800 мл крові) та порожнину перикарду (300 мл крові), яке утворилося незадовго до настання смерті, від однієї дії клинка колючо-ріжучого предмету, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя та знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті; одне непроникаюче колото-різане поранення тім`яної ділянки голови праворуч з насічкою на зовнішній пластинці правої тім`яної кістки, одне непроникаюче колото-різане наскрізне поранення грудної клітини праворуч з вхідною раною по передній пахвинній лінії в проекції 2-3 ребра та вихідною раною по середній пахвинній лінії в проекції 4-5 ребра з ушкодженням м`яких тканин, які утворились незадовго до настання смерті, від дії клинка колючо-ріжучого предмету, як окремо так і в своїй сукупності мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я та не знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті. Поверхнева шкіряна рана верхнього повіка правого ока, яка утворилась незадовго до настання смерті, від дії тупого предмету, має ознаки легких тілесних ушкоджень та не знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті. Причиною смерті ОСОБА_8 стало одне проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч по білягрудинній лінії в проекції 4-5 ребра, з ушкодженням хрящової частини 4 ребра, м`яких тканин середостіння, перикарду, лівого шлуночка серця, з масивною кровотечею у ліву плевральну порожнину (1800 мл крові) та порожнину перикарду (300 мл крові), що ускладнилося гострою крововтратою. ОСОБА_8 було нанесено три удари колючо-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, та один удар тупим предметом. В момент отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 був звернутий обличчям до травмуючого предмету та міг як стояти, так і сидіти. Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 міг здійснювати осмислені дії та самостійно пересуватися в короткий проміжок часу, який міг складати 3-5 хвилин. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 за своєю локалізацією відповідають механізму їх утворення, на який вказує підозрювана ОСОБА_6 при проведенні слідчого експерименту 31.03.2016 року.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази й дав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченої ОСОБА_6 щодо неправильної кваліфікації її дії за ч. 1 ст. 115 КК України у зв`язку з тим, що вона не мала умислу вбивати потерпілого, а лише захищала себе від протиправних дій ОСОБА_8 , тому її дії необхідно кваліфікувати за ст. 118 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

А відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 635/11608/14-к, для того, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявності суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Колегія суддів визначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про умисел обвинуваченої на спричинення смерті, правильно виходив зі способу вчинення злочину, характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень, та застосування знаряддя злочину. З огляду на те, що обвинувачена, яка наносила удари потерпілому ножем в життєво важливі органи - один удар в тім`яну частину голови праворуч та два удари в ділянку грудей; діяла цілеспрямовано, зі значною силою, заподіяла проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч, з ушкодженням хрящової частини ребра. Також, колегія суддів, надаючи оцінку характеру небезпеці, яка загрожувала ОСОБА_6 , зазначає, що остання мала можливість сховатися, вийти із квартири, при цьому у потерпілого були відсутні будь-які знаряддя нападу, а спричинені ОСОБА_6 тілесні пошкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, були спричинені обвинуваченій в результаті сварки та бійки. Тому, викладені вище обставини, не свідчать про те, що ОСОБА_6 зазнала суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_8 , яке було б реальним, і що вона мала підстави побоюватися за своє життя і здоров`я.

Також колегія суддів, приймаючи до уваги спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винної і потерпілого, що передувала події та в період конфлікту, їх стосунки, приходить до висновку про те, що в даному випадку дії обвинуваченої носили конкретний характер і були обумовлені її бажанням заподіяти смерть потерпілому, обвинувачена не здійснила спроб, щоб покинути приміщення, уникнути конфлікту, а її активні дії були спрямовані на застосування знаряддя злочину - ножа.

В даному випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

По суті, в ході досудового та судового слідства ОСОБА_6 стверджувала, що потерпілий наскочив на ніж, тобто вона діяла необережно.

Колегія суддів вважає, що юридична конструкція вказаної позиції захисту щодо оспорення юридично значущих фактів правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 є хибною та суперечливою з огляду на встановлені судом обставини вчинення кримінального правопорушення.

Також, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що ОСОБА_6 усвідомлювала суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачала можливість настання смерті потерпілого від її дій і бажала цього.

Відповідно до висновку судової психолого-психіатричної експертизи № 382 від 12.04.2016 р. ОСОБА_6 є психічно здоровою, виявляє риси деякої емоційної нестійкості; у момент здійснення інкримінованого діяння могла усвідомлювати свої дії та керувати ними; у період інкримінованого правопорушення ОСОБА_6 в стані тимчасового розладу психічної діяльності не перебувала, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, перебувала в стані алкогольного сп`яніння; в момент вчинення правопорушення не перебувала в стані фізіологічного афекту (стан сильного душевного хвилювання). Будь-яких ознак вираженого емоційного стану в досліджувальній ситуації у ОСОБА_6 не відзначалося, в даний час вона може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, надавши оцінку зазначеним доказам з точки зору належності, допустимості та достовірності у сукупності з достатністю та взаємозв`язком, правильно визнав доведеним, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого; особу винної, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Довід апеляційної скарги про визнання відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання, як внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин вчинення злочину під впливом душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення.

Із постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23.01.2014 року (справа № 5-48 кс13) вбачається, що загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Крім того, колегія суддів бере до уваги і таку правову позицію, зазначену в постанові ВСУ від 14.04.2016 року. Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною другої статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів не заслуговують на увагу доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про застосування до неї вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) щодо зарахування ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 31 березня 2016 року по день набуття вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, як виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.

Оскільки попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося щодо обвинуваченої ОСОБА_6 як до 20 червня 2017 року включно (тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі), так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року (коли набрав чинності Закон України № 2046-VIII, яким ч. 5 ст. 72 КК викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі), судом з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 КК було прийнято рішення про зарахування засудженій періоду попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII (з урахуванням принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а періоду попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року, - за правилами ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 2046-VIII (відповідно до принципу прямої дії закону).

Приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені в постанові від 06 червня 2018 року, відповідно до якого при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання у виді позбавлення волі або у строк іншого покарання, передбаченого ч.1 ст. 72 КК у редакції Закону від 26.11.2015 р. № 838-У111 підлягає застосуванню стосовно періодів попереднього ув`язнення, які тривали до 20 червня 2017 року включно, у тому числі до набрання чинності вказаним Законом, а в редакції Закону від 18.05.2017 року № 2046-У111 до періодів, які мали місце, починаючи з 21 червня 2017 року, незалежно від того, коли було вчинено злочин, за фактом якого здійснюється відповідне кримінальне провадження.

З огляду на викладене апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а вирок суду необхідно залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Селидівського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

На ухвалу сторони можуть подати касаційні скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення цієї ухвали.

Судді: