АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2176/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

представника власника майна адвоката ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Корпорації «Граніт» та ТОВ «Граніт-Плюс» ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 та накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Корпорації «Граніт» та ТОВ «Граніт-Плюс» ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про те, що 04.06.2014 прокуратурі міста Києва передані майнові права на зазначену квартиру та рішення про передачу квартири, яка фактично не належить Товариству «Будінвест» та Товариству «Граніт-Плюс», прийнято в межах спільної діяльності цих товариств у Корпорації «Граніт», у склад якої входять обидва підприємства. Додає, що фактично квартира належить товариству «Граніт-Плюс», яке повинно оформити право власності на неї.

Також апелянт вказує на те, що у клопотанні слідчого відсутні документи на підтвердження права власності на квартиру, а копія ордеру не є правовстановлюючим документом, у зв`язку із чим гр. ОСОБА_10 не має права власності на арештовану квартиру. Додає, що у даному кримінальному провадженні жодній особі про підозру не повідомлено.

У підсумку апелянт звертає увагу суду на необґрунтованість приналежності квартири до речового доказу у справі та вказує на невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України.

Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обгрунтування причин пропуску цього строку вказує, що ухвала постановлена без виклику у судове засідання власника майна та про її наявність представнику товариств стало відомо за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень 26.03.2018, копію отримано 04.04.2018. Апеляційна скарга подана до суду 04.04.2018.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що апелянт у судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймав, копію оскаржуваної ухвалиотримав 04.04.2018, апеляційна скарга подана до суду 04.04.2018, пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні слідчого відділу Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0015872, відомості про яке 14.12.2016 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Слідчий СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 звернувся доШевченківськогорайонного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яке ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення, колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати доведеними, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого та, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.

Посилання апелянта на те, що жодній особі не повідомлено про підозру, не є визначеною законом самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, оскільки у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, що має місце у даному випадку.

Твердження апелянта стосовно відсутності обґрунтувань щодо приналежності квартири до речового доказу, слід визнати непереконливими, оскільки відповідно до доданих до клопотання матеріалів, а саме постанови про визнання та приєднання речових доказів від 25.02.2017, майно, на яке слідчий просить накласти арешт, визнано речовим доказом, оскільки у ході досудового розслідування встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є предметом кримінального правопорушення (а.с.9-10).

Посилання автора апеляційної скарги на невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки клопотання містить підстави і мету арешту, обгрунтування необхідності арешту майна, перелік і види майна, що належить арештувати. З цих же підстав необґрунтованими є і посилання автора апеляційної скарги на відсутність правових підстав для накладення арешту.

Що стосується посилань апелянта на те, що 04.06.2014 прокуратурі міста Києва передані майнові права на квартиру, те, що рішення про передачу квартири, яка фактично не належить Товариству «Будінвест» та Товариству «Граніт-Плюс», прийнято в межах спільної діяльності цих товариств у Корпорації «Граніт», у склад якої входять обидва підприємства, те, що фактично квартира належить товариству «Граніт-Плюс», яке повинно оформити право власності на неї, колегія суддів визнає передчасними, оскільки дані обставини не підлягають з`ясуванню на цій стадії кримінального процесу, проте підлягають перевірці на досудовому розслідуванні.

Більш того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Посилання апелянта на відсутність документів про право власності на спірну квартиру у цьому випадку, не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, з огляду на ті обставини, що судом не вирішується питання належності квартири конкретній особі, тоді як доданий до клопотання ордер свідчить про наявність підстав вважати, що майно, а саме квартира АДРЕСА_2 відповідає критеріям передбаченим ст. 98 КПК України та може бути речовим доказом у кримінальному провадженні. До такого висновку слідчий суддя дійшов з огляду на відомості, які містяться у постанові про визнання майна речовим доказом і колегія суддів з цим погоджується.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на квартиру АДРЕСА_2 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 березня 2017 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_8 та накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , залишити без змін, а апеляційну скаргу представника Корпорації «Граніт» та ТОВ «Граніт-Плюс» ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4