"24" вересня 2018 р. Справа № 363/2058/18
УХВАЛА
Іменем України

24 вересня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши на підготовчому засіданні в залі суду м. Вишгороді обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000347 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
До Вишгородського районного суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000347 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та угода про визнання винуватості від 29.05.2018 року між прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_5 та підозрюваною ОСОБА_7

Ухвалою суду від 04.07.2018 року по вказаному провадженню було призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор повідомив про те, що 29.05.2018 року між прокурором та підозрюваною укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до вимог статті 472 КПК України, та просила її затвердити.

Обвинувачена пояснила, що вона згодна з умовами угоди, її відомі наслідки укладення угоди, вона визнає себе винною у скоєнні злочину, згодна з погодженим покаранням.

Захисник просив затвердити угоду про визнання винуватості, оскільки вона відповідає вимогам законності та наявні усі підстави для призначення визначеного сторонами угоди покарання.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, дійшов до наступного.

Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 468 475 КПК України.

Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України - суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди з мотивів, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Як передбачено ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, що повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, з урахуванням передбачених частиною 3 цієї статті особливостей, із призначенням узгодженої сторонами міри покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покаранні особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Зі змісту вказаних положень вбачається, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

Разом з цим, дослідженням тексту угоди про визнання винуватості та обвинувального акту встановлено, що вказаних вимог закону сторонами не було дотримано.

Колегією суддів враховується, що санкцією ч. 3 ст. 307 КК України, який є найтяжчим серед інкримінованих обвинуваченій злочинів, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Аналізуючи вищенаведені вимоги закону та зміст угоди про визнання винуватості, судом враховується тяжкість інкримінованого злочину за ч. 3 ст. 307 КК України, який відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Також колегія суддів, повній мірі враховує ступінь суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченій злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, які утворюють реальну сукупність злочинів, що віднесені законодавством України, а також міжнародним законодавством, зокрема «Конвенцією ООН про боротьбу проти незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин», ратифіковану Постановою ВР України від 25.04.1991 року, до особливо небезпечних злочинів, наслідки вчинення яких становлять серйозну загрозу для здоров`я і добробуту людей і справляють негативний вплив на економічні, культурні й політичні основи суспільства. Крім того, колегією суддів, враховується наявність декількох кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, таких як вчинення злочину за організованою групою осіб, що підвищує суспільну небезпечність інкримінованих діянь.

Крім того, суд враховує відсутність обґрунтування в угоді наявності справжнього суспільного інтересу в укладенні угоди з ОСОБА_7 . Крім того, визначаючи в угоді при призначенні покарання можливість застосування статті 69 КК України, враховуючи, що положення цієї статті застосовуються не тільки лише за наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й коли ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, злочину, в тексті угоди не зазначено, яким чином знижують ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченій злочинів. Вищезазначене дозволяє колегії суддів зробити висновок про те, що угода про визнання винуватості від 29.05.2019 року спрямована винятково на задоволення приватного інтересу в частині призначення покарання з наступним звільненням обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, а відтак вважати, що умови угоди відповідають суспільним інтересам у колегії суддів відсутні належні підстави.

Таким чином визначене в угоді між прокурором та ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі з наступним звільненням від відбування покарання з випробуванням як умова угоди, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 65, ч. 1 ст. 75 КК України, що обмежує суд в ухваленні законного та обґрунтованого вироку за наслідками угоди.

У обвинувальному акті та угоді указано, що інкриміновані ОСОБА_7 злочини вчинені нею у співучасті з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , хоча обвинувальні вироки відносно даних осіб відсутні та їм обвинувачення у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.2017 року за № 0000787 за будь-якими із статтею КК України не висувалося.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995_004 ), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики). Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі «Бьомер проти Німеччини», N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …», або ж обвинувачують у вчиненні злочину, «… та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії», N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Отже, затвердження угоди в такому форматі, як він відображений в обвинувальному акті та угоди, порушувало б права та свободи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Тобто, дана угода не відповідає наведеним вимогам частини 7 статті 474 КПК України.

З положень п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право, у разі надходження у його провадження обвинувального акту разом з угодою, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування.

Перелік судових рішень, які суд має право прийняти у підготовчому судовому засіданні є імперативним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Положення ч. 7 ст. 474 КПК України, про продовження судового провадження у загальному порядку у разі відмови в затвердженні угоди, у даному випадку застосовані бути не можуть, оскільки вони застосовуються лише у тих випадках коли угоду було укладено на етапі судового розгляду (судовий розгляд здійснюється після постановлення ухвали суду про його призначення у відповідності до положень Глави 28 КПК України), у даному ж випадку (підготовче провадження - Глава 27 КПК України) слід керуватися даною нормою, однак в частині, яка регламентує, що у разі відмови в затвердженні угоди, укладеної на етапі досудового розслідування, останнє продовжується у загальному порядку.

В свою чергу, суд звертає увагу учасників процесу, що кримінальне провадження у разі відмови в затвердженні угоди, підлягає поверненню прокурору незалежно від того чи було дотримано стороною обвинувачення вимоги ст. 291 КПК України та Кримінального процесуального Кодексу в цілому при складанні обвинувального акту.

За таких обставин колегія суддів, враховуючи той факт, що обвинувальний акт у провадженні надійшов до суду з угодою про визнання винуватості, та у затвердженні якої було відмовлено, вважає, виходячи з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, що кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Керуючись ст.ст. 314, 372, 376, 474 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості між прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_5 та обвинуваченою ОСОБА_7 .

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000347 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі подання апеляційної скарги, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 28.09.2018 року о 09-50 год.

головуючий суддя - ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3