ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/0430/61/18 Справа № 206/5180/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілого -
Дніпровської міської ради ОСОБА_7
представника третьої особи - КП
«Підсобне сільське господарство» ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000448 від 03.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000448 від 03.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 1 КК України.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що накладення арешту на земельну ділянку як на речовий доказ у кримінальному провадженні є необґрунтованим та недоцільним, оскільки земельну ділянку площею 497 га фізично неможливо приховати чи спотворити. Згідно висновків Апеляційного Господарського суду та поданих документів на цю земельну ділянку жодне право з 2005 року оформлено не було, земельна ділянка не внесена в Державний земельний кадастр. Крім того слідчий суддя зазначив, що накладання арешту на земельну ділянку, крім іншого, перешкодить належному оформленню потерпілою особою даної земельної ділянки. Разом з тим, суддею зазначено щодо сільськогосподарської культури «Соняшник», яка знаходиться на даній земельній ділянці, що цей об`єкт не відповідає критеріям речових доказів, наведених в ст. 98 КПК України,вказівка на мету забезпечення відшкодування шкоди не знайшла свого підтвердження, оскільки цивільний позов не заявлено, а єдиним документом, що підтверджує розмір шкоди, є лист Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з копією Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки № 793-ДК/754/АП/09/01/-18 від 13.09.2018 року, який не можна вважати належним доказом. Крім того, накладання арешту на урожай в полі фактично унеможливить його збирання та може спричинити його повну втрату (загибель).
Не погоджуючись з даним рішенням слідчого судді, прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт у вигляді заборони, відчуження, розпоряджання та користування наступним майном: земельними ділянками, площею в розмірі 497 га., розташованих за адресою: м. Дніпро, Самарський район, вул. Бехтерева, 1, поблизу КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» та «Новоігренського цвинтаря»; сільськогосподарською культурою, яка вирощується в межах земельних ділянок, площею в розмірі 497 га., розташованих за адресою: м. Дніпро, Самарський район, вул. Бехтерева, 1, поблизу КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» та «Новоігренського цвинтаря», та фактично займає площу земельних ділянок в розмірі 104,9861 га., 72,3566 га., 143,6219 га., а загалом складає 320,9646 га.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, прокурор зазначає, що в клопотанні про арешт майна наведено факти, які встановлені постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06.08.2018 року, що набрала законної сили з дня її прийняття, та не потребують доказування.
Прокурор в апеляційній скарзі наголошує, що у клопотанні про арешт майна зазначено, що 12.09.2018 старшим слідчим СВ Самарського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 за участю прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 із залученням сертифікованого інженера-геодезиста ОСОБА_10 проведено огляд вказаних вище земельних ділянок, в результаті чого встановлено, що більша її частина засіяна невстановленою особою сільськогосподарською культурою - «соняшник».
Крім того, 12 вересня 2018 року відповідно до постанови слідчого у кримінальному провадженні земельні ділянки, площею в розмірі 497 га., розташовані за адресою: м. Дніпро, Самарський район, вул. Бехтерева, 1, поблизу КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» та «Новоігренського цвинтаря», а також сільськогосподарська культура, яка вирощується в межах цих земельних ділянок визнані речовими доказами.
Разом з тим, до клопотання додано лист Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області з копією Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 793-ДК/754/АП/09/01/-18 від 13.09.2018, у яких зазначено про факт самовільного зайняття земельної ділянки, загальною площею 497 га., розташованої у АДРЕСА_1 , внаслідок якого, розмір шкоди становить 1 812 272,73грн.
В доповненні до апеляційної скарги прокурор зазначає, що 17.09.2018 року під час розгляду клопотання про накладення арешту від 14.09.2018 року, до судової справи слідчим долучено заяву про визнання Дніпровської міської ради потерпілою особою у кримінальному провадженні №0000448, оскільки злочинними діями порушуються права саме територіальної громади м. Дніпра.
На дану апеляційну скаргу надійшли заперечення адвоката ОСОБА_8 в інтересах КП «Підсобне сільське господарство» Дніпропетровської обласної ради, в яких адвокат просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим відділом Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000448 від 03.09.2018 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття невстановленими особами земельної ділянки, межі якої визначені актом на право користування землею від 04.12.1957 року, міською Радою депутатів трудящих Ігренській психолікарні, яка фактично розташована в Самарському районі м. Дніпра.
На думку слідчого, земельні ділянки площею 497 га, які розташовані за адресою: м. Дніпро, Самарський район, вул. Бехтерева, 1, поблизу КЗ «Дніпропетровське обласне клінічне лікувально-профілактичне об`єднання «Фтизіатрія» Дніпропетровської обласної ради» та «Новоігренського цвинтаря», фактично не можуть використовуватись в якості земель сільськогосподарського призначення.
Слідчий звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні за № 0000448 від 03.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме на земельні ділянки та сільськогосподарську культуру, яка вирощується в межах земельних ділянок.
17 вересня 2018 року ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська відмовлено у задоволенні клопотання слідчого.
Відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання, слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання та прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на майно з огляду на те, що слідчим не було доведено необхідність застосування саме такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Колегія суддів погоджується з даним рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Під час вирішення питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Колегія суддів приходить до висновку, що зазначених вимог закону слідчий суддя дотримався.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, пославшись на те, що вказані земельні ділянки в подальшому не використовувались та сільськогосподарські культури які вирощуються в межах земельних ділянок з метою уникнення їх приховування від органів досудового розслідування.
Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні слідчий.

Крім того, клопотання слідчого не містить відомостей, зазначених в ч. ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, а саме, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Клопотання слідчого не містить відомостей і щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, не містить посилань і на заявлений цивільний позов, а також залишено поза увагою, що відповідно до ст. 96-3 КК України, у кримінальному провадженні не передбачено застосування конфіскації майна чи спеціальної конфіскації та наслідки арешту майна для зацікавлених осіб.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що клопотання слідчого суперечить вищезазначеним вимогам, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.
Тому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не наведено конкретну мету, яка має бути досягнута у зв`язку із застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.
Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 310, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2018 року про відмову у задоволенні клопотання слідчого СВ Самарського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні за № 0000448 від 03.09.2018 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3