Провадження № 11-кп/4820/68/18
Справа № 675/339/18 Головуючий в 1-й інстанції
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2018 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2018 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, судимому, -

відмовлено в задоволенні заяви про звільнення його від відбування покарання.

Своє рішення районний суд мотивував тим, що при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 суд призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України. Караність діянь, вчинених ОСОБА_7 будь-яким законом не усунута.

Разом з тим, ОСОБА_7 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 19 квітня 2002 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_7 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.

Непогоджуючись з даним рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та звільнити його від відбування покарання у зв`язку із відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду.
Ухвалу вважає незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Суд не взяв до уваги те, що з відповідно до ст. 152 КВК України та Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» є всі правові підстави для його звільнення від відбування покарання.
Не враховано його звернення до Президента України з проханням про помилування, у якому було відмовлено, що позбавило його можливості на звільнення.
Суд безпідставно прийшов до висновку про те, що строки давності до обвинувального вироку не застосовуються.
Окрім того, всупереч вимогам ст. 3 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод» йому не відомо дати його звільнення від відбування покарання, що є нелюдським та жорстоким поводженням щодо нього.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року, який залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 26 грудня 2002 року ОСОБА_7 засуджено:

-за ст. 93 п.п. а, і КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна;

-за ст. 86 ч. 2 КК України 1960 року до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

-за ст. 101 ч. 1 КК України 1690 року до 7 років позбавлення волі;

-за ст. 215 ч. 2 КК України 1960 року до 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами;

-за ст. 185 п. 2 КК України 2001 року - 3 роки позбавлення волі і відповідно до ст. 42 КК України КК України 1960 року за сукупністю злочинів призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

7 лютого 2018 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням про його звільнення від подальшого відбування покарання у зв`язку з відбуттям покарання (в порядку ст. 152 КВК України). В обґрунтування заявленого клопотання вказував, що на момент звернення до суду відбув покарання у вигляді позбавлення волі більше, ніж 22 роки, а тому призначений строк у вигляді довічного позбавлення волі відбув.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Врахувавши вимоги вказаної статті, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд правильно прийшов до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання та обгрунтовано відмовив у задоволенні його заяви.

Твердження апелянта про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України та Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» на увагу суду не заслуговує.
Санкція статті 93 КК України (в редакції від 28.12.1960 року), за якою засуджено ОСОБА_7 , передбачала позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з засланням на строк до п`яти років чи без такого або смертну кару з конфіскацією.
Положення ст. 24 КК України (в редакції від 28.12.1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99.
Відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ вказана стаття ст. 24 КК України 1960 року виключена. Цим же законом Кримінальний кодекс України 1960 року було доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1 вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Даний вид кримінального правопорушення був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.
Врахувавши вимоги вказаних норм, ОСОБА_7 за вироком апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, а не у виді смертної кари, яке на даний час останній і відбуває.
Отже, відповідно до ст. 152 КВК України у ОСОБА_7 відсутні підстави для звільнення його від відбування покарання, оскільки він його не відбув.

Звернення ж ОСОБА_7 до Президента України з клопотанням про помилування, в задоволенні якого останньому відмовлено, відповідно до вимог закону, не є підставою для його звільнення.

Посилання його на те, що суд безпідставно прийшов до висновку про те, що строки давності до обвинувального вироку не застосовуються на увагу суду не заслуговує.
Стаття 49 КК України 1960 року та ст. 80 КК України 2001 року можуть бути застосовані судом лише в тому випадку, коли обвинувальний вирок не виконується. Однак, як встановлено судом, вирок апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року та ухвала Верховного Суду України від 26 грудня 2002 року щодо ОСОБА_7 набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними законної сили, тому суд прийшов до правильного висновку про те, що строки давності до вказаного обвинувального вироку не застосовуються.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 31 травня 2018 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Головуюча: підпис

Судді: підписи

З оригіналом згідно:
суддя Хмельницького
апеляційного суду ОСОБА_2 .