АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2488/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представників власника майна ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс», адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 та накладено арешт на об`єкт нерухомості (громадський будинок (офісний комплекс з підземним паркінгом) загальною площею 10567.4 кв.м.), який розташований за адресою: вул. Велика Васильківська, 98, у Голосіївському районі м. Києва, та належать на праві приватної власності ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс», із забороною будь-яким особам розпоряджатись вказаним майном.
В решті вимог клопотання відмовлено.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про відсутність підстав для висновку, що арештоване майно є доказом у даному кримінальному провадженні, підлягає конфіскації, необхідне для стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди чи необхідне для забезпечення цивільного позову. Додає, що судом не встановлено наявність у справі цивільного позову, відсутні докази і на підтвердження намірів чи підготовки дії товариства стосовно відчуження арештованого майна.
Також апелянт вказує, що ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» є власником арештованого майна з 2008 року і протягом десятирічного періоду не вчиняло дій щодо відчуження нерухомості. Додає, що з матеріалів справи не вбачається, що об`єкт нерухомості підлягав або підлягає реалізації, переробці чи знищенню. Апелянт стверджує, що єдиним способом для збереження арештованого майна є його передача на відповідальне зберігання власнику.
Далі адвокат зазначає про безпідставність арешту, який в свою чергу, може призвести до негативних наслідків, а саме до багатомільйонних збитків у формі втраченої вигоди. Додає, що ухвала слідчого судді постановлена без виклику у судове засідання власника майна.
Крім того, доводи про те, що арештоване майно набуто кримінально протиправним шляхом та отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а посадові особи ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» вчинили злочини, передбачені ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, є припущеннями сторони обвинувачення.
Апелянт звертає увагу суду на невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України та зазначає, що слідчим суддею не досліджено: який саме «дозвільний документ» видавали «службові особи Департаменту містобудування та архітектури КМДА» та яке його відношення до об`єкту нерухомості;якими нормативно-правовими актами регулюється видача такого «дозвільного документу», та чому відповідні службові особи не мали законних підстав його видавати; які нормативно-правові акти ними при цьому порушено; в чому полягають, кому заподіяні та який розмір «тяжких наслідків», спричинених «службовими особами Департаменту містобудування та архітектури КМДА»; як такі наслідки пов`язані з об`єктом нерухомості; дозвільні документи, які визначені Законом України «Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності», Департаментом містобудування та архітектури КМДАв інтересах ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» не видавалися; наявні в матеріалах провадження Містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки, видані Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київської КМДА 25 березня 2011 року, не є дозвільним документом.

Також апелянт акцентує увагу суду на те, що оскаржувана ухвала не містить даних про те які документи, на думку прокурора та судді, було начебто підроблено посадовими особами ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс»; який зв`язок даних документів з арештованим майном; в яких діях посадових осіб ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» полягала начебто підробка невстановленого слідством документу, та у який спосіб, ким, коли і за яких обставин такий документ було використано; висновок суду, про те що будівельні роботи в будинку на вул. Червоноармійській, 98 у м. Київ призвели до «знищення» об`єкту культурної спадщини не відповідають обставинам кримінального провадження; факт організації та проведення юридичною особою ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» будівельних робіт щодо власного будинку жодним чином не кваліфіковано та не оцінено з точки зору наявності в таких діях ознак злочину; в матеріалах провадження не міститься доказів віднесення будинку по вул. Червоноармійська, 98 в м. Київ до об`єктів культурної спадщини, як і немає копії рішення від 1986 року про присвоєння такого статусу; 18 квітня 2013 Державна архітектурно-будівельна інспекція України видала сертифікат, яким засвідчила відповідність закінченого будівництвом об`єкта «Реконструкція існуючої будівлі з будівництвом офісного комплексу з підземним паркінгом на вул. Червоноармійській, 98 в м. Києві» та підтвердила його готовність до експлуатації; діюче станом на дату прийняття об`єкта нерухомості в експлуатацію законодавство, не зобов`язувало ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» вказувати інформацію стосовно укладення договору про пайову участь чи про її сплату; відносини щодо укладення ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» та Київською міською радою договору про пайову участь у зв`язку з будівництвом об`єкту нерухомості є цивільно-правовими, а спір щодо укладення такого договору та сплати заборгованості за ним підлягає вирішенню в судовому порядку судом відповідної юрисдикції; факт не укладення договору про сплату пайової участі не містить ознак злочинів.

Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді. В обгрунтування причин пропуску строку вказує, що про існування ухвали слідчого судді товариству стало відомо 16.04.18 з Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційна скарга подана до суду 20.04.2018.
Заслухавши доповідь судді, думку представників власника майна, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України перебувають матеріали кримінального провадження № 0003689, відомості про яке 14.11.2017 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань,за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3, 4 ст. 358 та ч. 2 ст. 364 КК України.
Прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомості (громадський будинок (офісний комплекс з підземним паркінгом) загальною площею 10567.4 кв.м.), який розташований за адресою: вул. Велика Васильківська, 98, у Голосіївському районі м. Києва, та належать на праві приватної власності ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс», яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя, прийшов до правильного висновку, що клопотання прокурора відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на невідповідність арештованого майна, на яке прокурор просить накласти арешт, критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановою про визнання речовим доказом від 29.03.2018, відповідно до якої, майно, на яке прокурор просить накласти арешт, визнано речовими доказами, з посиланням на те, що об`єкт нерухомого майна містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (а.с. 57-59).
Крім того, твердження апелянта про відсутність у даному кримінальному провадженні обгрунтованої підозри, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки додані до клопотання матеріали свідчать про наявність обгрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Разом з цим, положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України не вимагають наявності обгрунтованої підозри щодо особи на відміну від пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 170 КПК України, проте такої мети, яка передбачена пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 170 КПК України у клопотанні не зазначено. З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження апелянта про відсутність підстав для висновку, що арештоване майно є доказом у кримінальному провадженні, підлягає конфіскації, необхідне для стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, необхідне для забезпечення цивільного позову.
Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Крім того, факт заперечення наявності обґрунтованої підозри не є визначеною законом підставою для її спростування. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України та є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ст.ст. 22, 26 КПК України).

Посилання адвоката на те, що слідчим суддею не враховано наслідки арешту для власника майна, не може бути визнано обґрунтованими, через відсутність доказів заподіяння власникові майна істотних витрат, які мав надати апелянт, з огляду на вимоги ч. 5 ст. 132 КПК України. Разом з цим, застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання.
Посилання апелянта на те, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є необгрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце в даному випадку.
Твердження апелянта про те, що власником арештованого майна є ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс», колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні клопотання, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, що у цьому випадку і мало місце.
Інші доводи апеляційної скарги адвоката стосовно дозвільних документів, договорів, організації та проведення будівельних робіт, віднесення будинку до об`єктів культурної спадщини, колегія суддів визнає передчасними, оскільки вони стосуються доведеності вини особи, що не є предметом розгляду при вирішення питання про застосування щодо особи заходів забезпечення кримінального провадження, проте підлягають перевірці на досудовому розслідуванні.

Більш того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, є передчасними, з огляду на стадію кримінального провадження, проте можуть бути предметом дослідження під час розгляду справи по суті.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.
За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити представнику власника майна ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2018 року, якою частково задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 та накладено арешт на об`єкт нерухомості (громадський будинок (офісний комплекс з підземним паркінгом) загальною площею 10567.4 кв.м.), який розташований за адресою: вул. Велика Васильківська, 98, у Голосіївському районі м. Києва, та належать на праві приватної власності ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс», із забороною будь-яким особам розпоряджатись вказаним майном, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «Ірпінь-Будпроект-Плюс» - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

___________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4