Справа № 466/2645/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/489/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2018 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 23 квітня 2018 року про відмову в умовно-достроковому звільненні з місць позбавлення волі, засудженому
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 23 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні спільного клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, умовно-достроково звільнявся від відбування покарання, однак на шлях виправлення не став та після звільнення знову вчиняв злочини, за вчинення останнього на даний час відбуває покарання в державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)», а наявність у нього за час відбування покарання лише двох заохочень, не свідчать про те, що він довів своє виправлення, оскільки належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання.

На ухвалу суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дану ухвалу та постановити нову, якою задоволити спільне клопотання адміністрації державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування покликається на те, що не згідний з даною ухвалою, так як така є невмотивована та суперечити кримінальному процесуальному закону. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що після прибуття в установу виконання покарань №30 офіційно працевлаштований в їдальні установи, а згодом призначений на посаду старшого кухаря, що підтверджується матеріалами справи. Також вказує, що заохочувався не два рази, про що вказано в ухвалі суду першої інстанції, а три рази. Вважає, що на підставі наведеного, висновок суду першої інстанції не відповідає дійсності та суперечити чинному законодавству.

27 липня 2018 року в.о. начальника установи начальник арештного дому «Личаківська виправна колонія №30» ОСОБА_8 скерував на адресу апеляційного суду довідку про наявність заохочень та стягнень відносно ОСОБА_7 , зокрема в даній довідці вказано, що ОСОБА_7 отримав заохочення, а саме подяки 18 жовтня 2017 року, 29 грудня 2017 року, 17 квітня 2018 року та 05 липня 2018 року.

09 серпня 2018 року засуджений ОСОБА_7 подав заяву про розгляд даної справи без його присутності.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 про безпідставність апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та відбув певну частину призначеного строку покарання.

Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26 квітня 2002 року вказує, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці та навчання довів своє виправлення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.11.2016 засуджено за ст.ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 15 ч.3 -185 ч.3, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 72 ч.5 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 05 травня 2016 року по день набрання вироком законної сили (21 лютого 2017 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок терміну покарання: 05 травня 2016 року. Кінець терміну покарання: 20 липня 2019 року. Станом на день подання клопотання ОСОБА_7 відбув 2 роки 8 місяців 3 дні, не відбув 1 рік 3 місяці 27 днів. За час відбування покарання в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином: з 07 травня 2016 року, перебуваючи під вартою в Львівській УВП-19 порушень вимог режиму утримання не допускав, адміністрацією ЛУВП-19 не заохочувався. У Личаківську виправну колонію (№30) прибув 12 квітня 2017 року. По прибутті в колонію не був працевлаштований. На даний час працює кухарем в їдальні установи. За час перебування в установі порушень вимог режиму утримання не допускав, два рази заохочувався, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості та дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом установи.

Приймаючи рішення суд першої інстанції вірно врахував, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, умовно-достроково звільнявся від відбування покарання, однак на шлях виправлення не став та після звільнення знову вчиняв злочини, за вчинення останнього на даний час відбуває покарання в державній установі «Личаківська виправна колонія (№30)», а наявність у нього за час відбування покарання лише двох заохочень, не свідчать про те, що він довів своє виправлення, оскільки належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання.

Щодо доводів апелянта, які передбачені в апеляційній скарзі, зокрема те, що після прибуття в установу виконання покарань №30 він офіційно працевлаштований в їдальні установи, а згодом призначений на посаду старшого кухаря, що підтверджується матеріалами справи, то такі колегія суддів не бере до уваги, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що такі дані були в розпорядженні суду при розгляді клопотання по суті й досліджувались судом, а викладені в ухвалі суду висновки зроблені на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин та їх оцінки в сукупності.

Також, колегія суддів вважає, що отримання за час відбування покарання чотирьох заохочень, є недостатнім підтвердженням можливості продовження процесу виправлення за умови застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення й не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 23 квітня 2018 року про відмову в умовно-достроковому звільненні з місць позбавлення волі, засудженому ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3