Справа № 305/779/16-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.06.2018 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/777/344/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 06.02.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Тячів мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений, пенсіонер, не судимий, засуджений:

- за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді «штафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідає 850 грн.».

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 6 000 грн..

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 , 01.03.2016, близько 16 год., на земельній ділянці будинку АДРЕСА_2 , на грунті неприязних відносин з ОСОБА_9 , наніс останній один удар правою рукою стиснутою у кулак в область грудей, чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синця передньої поверхні грудної клітки, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 88 від 14.04.2016 року потягли за собою розлад здоров`я до 6 днів і згідно п. 2.3.5. наказу №6 МОЗ України від 17.05.1995 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вироку Рахівського районного суду Закарпатської області від 06.02.2018 скасувати, ухвалити новий, яким у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України його виправдати за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються доказами, здобутими та дослідженими під час судового розгляду, а ґрунтуються лише на суперечливих та неправдивих свідченнях потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , з якими він знаходиться в неприязних стосунках.

-2-

Також зазначає, що всупереч вимогам ч.3 ст.374 КПК України, вирок суду першої інстанції не містить мотивів, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Про однобічність та неповноту судового розгляду, на його думку свідчить і відмова в задоволенні клопотань сторони захисту, зокрема, про приєднання до матеріалів кримінального провадження письмових доказів, їх витребування судом та виклик свідків сторони захисту ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були очевидцями події. Крім того, зазначає про недотримання судом першої інстанції принципу змагальності сторін та упередженість, у зв`язку із задоволенням судом клопотань представника потерпілої та відмовою в задоволенні заявленого ним відводу прокурору, не дивлячись на наявність об`єктивних сумнівів в неупередженості останнього, оскільки прокурор ОСОБА_13 є донькою керівника установи, в якій працює свідок ОСОБА_10 , на неправдивих показаннях якого і побудовані висновки суду про винуватість. Крім того, судом першої інстанції не дано належної оцінки протоколу слідчого експерименту, який проведено 11.04.2017, зі змісту якого вбачається, що він не наніс потерпілій удар кулаком, а штовхнув останню, проте ці суперечності також не були усунуті при розгляді кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор вказує на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим просить вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 06.02.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати, і призначити новий розгляд цього кримінального провадженні в суді першої інстанції. В обгрунтування своїх вимог вказує на невмотивованість вироку суду першої інстанції та неналежне дослідження доказів. На його думку, всупереч вимогам ст.368 КПК України, судом в мотивувальній частині вироку не дано оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Також прокурор зазначає, що не дивлячись на протилежні за змістом показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_14 , показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , вирок суду першої інстанції взагалі не містить мотивів, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Також, у вироку не проаналізовано та не дано належної оцінки поясненню допитаного в судовому засіданні судово-медичного експерта з приводу механізму заподіяння потерпілій тілесного ушкодження.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого на підтримання своєї апеляційної скарги та часткове підтримання апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу і частково підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого в частині скасування вироку, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 - задоволенню частково з таких підстав.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

-3-
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів(ч.3 ст.370, з урахуванням ст.94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведеною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.
Згідно з п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи винуватою, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті ( частини статті ) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Як убачається з вироку, судом при його постановленні даних вимог закону в повній мірі дотримано не було, оскільки залишилися нез`ясованими обставини, які мають значення для правильного вирішення кримінального провадження.

У порушення вимог п. п. 2, 3 ч.1 ст.411 КПК України суд першої інстанції у вироку належним чином не вмотивував свої висновки про прийняття одних і відхилення інших доказів, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Зокрема, суд не взяв до уваги та не дав належну оцінку показанням свідка ОСОБА_14 та поясненням експерта, обмежившись тільки їх викладом у мотивувальній частині вироку.

-4-

Як вбачається з вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнав та показав, що жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не наносив.
Разом з тим, із мотивувальної частини вироку вбачається, що в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні даного кримінального правопорушення, суд послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та окремі матеріали кримінального провадження, зокрема, протоколи проведення слідчих експериментів від 05.04.2016 та 11.04.2017, висновок експерта №88 від 14.03.2016, згідно якого у потерпілої ОСОБА_9 виявлено легкі тілесні ушкодження. Інших доказів у підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у вироку не наведено.
Поряд з цим, із мотивувальної частини вироку та журналів судових засідань вбачається, що в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_14 дружина обвинуваченого, яка показала, що за встановлених в обвинуваченні обставин та вказаний час знаходилася поруч з чоловіком і категорично заперечила нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 ..
Крім того, згідно наведених у вироку пояснень допитаного в судовому засіданні судового медичного експерта ОСОБА_17 , останнім не виключалось можливість іншого способу нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , зокрема нанесення таких самостійно.
Проте, всупереч вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, суд першої інстанції у постановленому вироку не навів мотивів чому прийняв до уваги одні докази і відхилив інші, які добуті при тих же обставинах.

Отже, судом першої інстанції не давалась належна оцінка доказам у їх сукупності з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та вазаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Аналогічним чином суд першої інстанції допустив неповноту та однобічність судового слідства, не допитавши в судовому засіданні безпосередньо свідків сторони захисту, зокрема, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. Такі порушення судом першої інстанці вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, призвели не тільки до неповноти та однобічності судового розгляду, але й до порушення права обвинуваченого на захист, про що обґрунтовано зазначає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_14 ..

Апеляційний суд вважає, що належного аналізу, оцінки і співвідношення доводів сторони захисту із доказами наявними у матеріалах провадження суд першої інстанції не зробив, не усунув суперечності в досліджених доказах, що в свою чергу викликає наявність припущень у висновках суду, які є недопустимими при ухваленні вироку. Всупереч вимогам ст.ст.370, 374 КПК України суд не навів у вироку мотиви неврахування доказів, на які посилалися обвинувачений та його захисник.

Також у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив, що невизнання вини обвинуваченим є формою захисту з метою уникнення відповідальності, проте жодним чином не вмотивував своє рішення та не вказав до яких саме показань обвинуваченого ОСОБА_6 ставиться критично, не обгрунтував своє рішення, чим допустив порушення права обвинуваченого на захист, що протирічить положенням ст.62 Конституції України.

-5-

Крім того, суд першої інстанції не сформулював у вироку належним чином і висновки щодо обгрунтованості засудження ОСОБА_6 , фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального акту і за наявності таких суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, зокрема, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, в тому числі належно не виклав свої висновки з цього приводу.

Вказані обставини є грубим порушенням судом першої інстанції права обвинуваченого на захист, оскільки відповідно до статті 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Крім того, відповідно до ст.65 КК України суд зобов`язаний призначати покарання як у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

У санкціях частин статей Особливої частини КК України покарання у виді штрафу встановлено в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян. Зокрема, санкція частини 1 ст. 125 КК України, за якою ОСОБА_6 притягнуто до кримінальної відповідальності, встановлює покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Однак, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд застосував покарання яке не зазначеного в санкції статті за цей злочин та яке не відповідає визначеним в ст.51 КК України видам покарань.

Згідно п.3 ч.1, ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені ст. 412 КПК України.
Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.
Колегія суддів уважає, що неухильне дотримання передбаченої законом процесуальної форми є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в справі й прийняття правильного рішення. При цьому конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано апеляційним судом істотним чи неістотним, залежно від обставин кримінального провадження.
Установлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення кримінального процесуального закону є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів як обвинуваченого так і потерпілого, які перешкодили суду повно, і всебічно розглянути кримінальне провадження, і вплинули, чи могли вплинути на постановлення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а тому вирок підлягає до скасування.

-6-

Отже, апеляційним судом установлено порушення вимог ч. 1 ст.412 КПК України, що відповідно до вимог ст.415 цього Кодексу є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Тому доводи апеляційних скарг про незаконність вироку в зв`язку з недотриманням вимог кримінального процесуального закону підлягають до ретельної перевірки, відповідної оцінки та належного вмотивування під час нового розгляду в суді першої інстанції, і визнаються частково обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст.415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути встановлені недоліки, всебічно, повно й об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора, дати відповідну оцінку доказам у їх сукупності та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, яке б відповідало вимогам ст.370 КПК України.

При прийнятті рішення про направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги ; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника) апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що прокурор під час розгляду апеляційним судом кримінального провадження не заявляв клопотань про приєднання доказів, про дослідження наявних у кримінальному провадженні доказів у підтвердження доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні злочину, в якому він обвинувачується.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення, а прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури до задоволення, а вирок до скасування з направленням кримінального провадження на новий розгляд в іншому складі.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 06.02.2018 щодо ОСОБА_6 - скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: