КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/275/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий 04 березня 2011 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та 27 липня 2012 року звільнений умовно-достроково на не відбутий термін покарання 1 рік 2 місяці 28 днів,

на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року, постановлений у кримінальному провадженні № 0010589,

за участю: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

захисника ОСОБА_12

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Судом також вирішено питання щодо речового доказу у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_8 30 листопада 2017 року о 16 годині, перебуваючи на території торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 », по АДРЕСА_3 , вирішив вчинити крадіжку чужого майна в торговому павільйоні № НОМЕР_1 , який використовує для здійснення підприємницької діяльності ФОП " ОСОБА_13 ", а продавцем у нього працювала ОСОБА_14 . Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_8 взяв чоловічу дублянку чорного кольору, розміром ХХХ, марки «KEMER DERI», вартістю 5500 гривень, яка висіла на вішалці, але його дії були помічені продавцем ОСОБА_14 . З метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_8 намагався втекти з місця скоєння злочину разом із викраденим майном, однак довести свій злочинний умисел до кінця не зміг, оскільки після виходу із торгового павільйону був затриманий перехожими разом із викраденим майном.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року в частині правової кваліфікації вчиненого ним діяння з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України і призначити йому за цим законом про кримінальну відповідальність покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений вважає, що суд недостатньо дослідив питання щодо спрямованості його умислу, який був направлений виключно на вчинення крадіжки, але недоведений до кінця з причин, що не залежали він нього. При цьому звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_14 в суді показала, що в момент вчинення злочину займалася складуванням товару, а тому залишилося нез`ясованим в суді чи могла вона взагалі бачити як він викрадав куртку, між тим одразу після виявлення крадіжки він добровільно відмовився від продовження своїх дій, тобто вчинив виключно замах на крадіжку.

На думку обвинуваченого, судом неправильно встановлено і таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину повторно, оскільки в даному випадку, виходячи з вимог ст. ст. 34, 67 КК України, суд повинен був визнати рецидив злочинів як обтяжуючу обставину та врахувати її при призначенні покарання.

Обвинувачений також звертає увагу на те, що в порушення вимог ч. 1 ст. 23 КПК України судом не було досліджено предмет злочину - дублянку, яку він хотів таємно викрасти, а також не встановлено її дійсної вартості, хоча це має значення для кваліфікації злочину.

За вказаних обставин обвинувачений просить змінити правову кваліфікацію вчиненого ним діяння на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України і, врахувавши встановлені судом першої інстанції обставини, які пом`якшують його покарання, а це - щире каяття та інвалідність другої групи, обмежитись покаранням у виді штрафу.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_12 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила змінити вирок суду першої інстанції в частині правової кваліфікації діяння з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України і призначити ОСОБА_8 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення у виді штрафу, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні, надав їм правильну юридичну оцінку у вироку, отже з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого процесуального рішення.

На підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано послався на:

- показаннями потерпілого ОСОБА_13 , котрий підтвердив, що саме йому належить чоловіча дублянка чорного кольору, розміром ХХХ, марки «KEMER DERI», яку намагався викрасти обвинувачений; повідомив її дійсну закупівельну вартість, яка становить 5500 гривень, а також розповів обставини викрадення його майна, які повідомили йому продавець ОСОБА_14 та племінник, котрий брав участь у затриманні обвинуваченого;

- показання свідка ОСОБА_14 , яка повідомила в суді, що 30 листопада 2017 року на території торгівельного комплексу "Борщагівський" в м. Києві здійснювала продаж дублянок та шуб жіночих і чоловічих, які належать ФОП " ОСОБА_13 ", при цьому вказала, що товари були зв`язані між собою та закріплені таким чином, що їх неможливо було викрасти. Приблизно о 14 годині, як далі показала свідок, до неї підійшов ОСОБА_8 , поцікавився вартістю товарів та пішов. Приблизно о 16 годині вона почала складувати товари, розв`язавши їх, а ОСОБА_8 знову підійшов до павільйону, схопив одну із дублянок разом з вішалкою та став тікати, а вона побігла за ним і кричала, щоб він повернув викрадене. Наздогнавши обвинуваченого, вона схопила дублянку, ОСОБА_8 намагався утримати у себе викрадене майно, виривав з її рук дублянку, чим привернув увагу перехожих, тому його затримали громадяни, а пізніше прибули поліцейські;

- відомості, викладені у протоколі огляду місця події від 30 листопада 2017 року;

- дані постанови слідчого від 30 листопада 2017 року про визнання речовим доказом;

а також безпосередньо показання в суді обвинуваченого ОСОБА_8 , який фактично не оспорював показання свідка ОСОБА_14 та повідомив, що мав намір таємно викрасти дублянку; у той час коли продавець відволіклася, він взяв одну із дублянок та став тікати, але продавець побігла за ним і кричати, щоб він повернув викрадене, наздогнала його і забрала дублянку, а його затримали громадяни та пізніше прибули поліцейські.

Суд першої інстанції у вироку надав детальну оцінку зазначеним доказам, які є належними, допустимими та достатніми, узгоджуються між собою, в тому числі і з показаннями обвинуваченого в суді.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений в апеляційній скарзі жодний із доказів, які суд поклав в основу своїх висновків, не ставить під сумнів. Його ж доводи, які він пов`язує з неповнотою судового розгляду, не заслуговують на увагу, оскільки свідок ОСОБА_14 надала в суді детальні, логічні та послідовні показання про обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину, потерпілий повідомив вартість викраденого майна, яка не оспорювалася стороною захисту під час досудового розслідування та в суді, а питання щодо безпосереднього огляду судом речового доказу сторонами не порушувалося.

Таким чином, підстав вважати, що судом першої інстанції не були виконані вимоги ст.ст. 22, 23, 26 КПК України, у колегії суддів немає.

Отже, наведеними у вироку доказами підтверджується, що дії ОСОБА_8 , які були розпочаті як крадіжка, але виявлені свідком ОСОБА_14 , і, незважаючи на це, продовжені обвинуваченим з метою утримання викраденого майна, не були доведені до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, оскільки він був затриманий пересічними громадянами.

За таких обставин, з урахуванням даних про попередню судимість ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ст. 186 КК України, його дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як замах на відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

При цьому, на противагу твердженням апелянта щодо відсутності в його діях такої кваліфікуючої обставини як повторність, колегія суддів виходить із того, що згідно з приміткою до ст. 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу, а з матеріалів провадження вбачається, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 04 березня 2011 року ОСОБА_8 засуджувався за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, і судимість за цим вироком не погашена.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неправильної правової кваліфікації судом першої інстанції його дій є безпідставними.
Що стосується покарання, то на переконання колегії суддів, судом першої інстанції ОСОБА_8 призначено покарання у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65, 69 КК України і висновки суду в цій частині у вироку є також вмотивованими.

Так, згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинений злочин, визначаються у ст. 69 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, при виборі заходу примусу і порядку його відбування, разом із ступенем тяжкості та завершеності вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд першої інстанції взяв до уваги і відношення ОСОБА_8 до скоєного, врахував стан його здоров`я, сімейний стан та інші дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, суспільно-корисною працею не займався, в цілому характеризується посередньо.

За відсутності обставин, які обтяжують покарання, обставинами, що його пом`якшують, суд визнав щире каяття та встановлення ОСОБА_8 інвалідності другої групи за загальним захворюванням. В той же час, дійшовши висновку, що обставини, які пом`якшують покарання, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд першої інстанції визнав можливим застосування положень ст. 69 КК України і призначив обвинуваченому покарання, яке він повинен відбувати реально, у виді позбавлення волі, але нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому і не вбачається підстав для його пом`якшення.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування постановленого щодо ОСОБА_8 вироку, колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, оскільки вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 відповідає вимогам ст.ст. 370, 373 - 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів відмовляє в задоволенні поданої обвинуваченим апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2018 року стосовно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

________________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4