Постанова
Іменем України
9 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 466/8328/16-к

провадження № 51-3195км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000822, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, котра проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки шість місяців та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання і роботи та періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Вироком Апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року скасовано вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 5 грудня 2016 року в частині застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК та ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 1 березня 2016 року в період часу з 10-ої години 00 хвилин до 13-ої години 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в квартирі АДРЕСА_2 , з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень умисно завдала численні удари руками та дерев`яними палками по голові, у тулуб та кінцівках своїй малолітній дочці ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю малолітньої ОСОБА_8 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції (далі прокурор), вказуючи на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування ст. 69 КК судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, не проаналізував їх та не зазначив мотивів, з яких ці доводи відхилив, унаслідок чого вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). На думку прокурора, за змістом наданих ОСОБА_6 показань, каяття її не було щирим, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК у цьому випадку щире каяття не може бути підставою для призначення їй більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Крім того, прокурор вважає, що обираючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд не в повній мірі врахував наявність обставин, що обтяжують покарання, в зв`язку з чим призначене їй покарання із застосуванням ст. 69 КК є явно несправедливим внаслідок м`якості.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 змінити у частині призначення покарання та застосувати до неї ст. 75 КК. Вважає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. ст. 370 і 374 КПК, оскільки безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння. Вказує на відсутність доказів перебування його підзахисної під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та спрямованості умислу, мотиву та мети ОСОБА_6 на спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. Наведені обставини, а також визнання її обмежено осудною, захворювання на вірус імунодефіциту людини, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, на думку захисника, впливають на міру покарання, значною мірою знижують суспільну небезпеку засудженої та необхідність ізоляції від суспільства.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав, що касаційна скарга прокурора є обґрунтованою, і просив її задовольнити та заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , засудженої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які просили касаційну скаргу захисника задовольнити, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому, згідно ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, та кваліфікацію її дій прокурор та захисник ОСОБА_7 у касаційних скаргах не оспорюють та не заперечують.
Доводи касаційних скарг прокурора та захисника про оскарження ними вироку суду апеляційної інстанції щодо призначеного ОСОБА_6 покарання є безпідставними.
Статтями 50і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор у кримінальному провадженні та заступник прокурора Львівської області подали апеляційні скарги, в яких вказували на неправильне застосування ст. ст. 69 і 75 КК та вважали призначене ОСОБА_6 покарання надто м`яким. Просили вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити щодо ОСОБА_6 новий вирок, яким призначити їй покарання за ч. 2 ст. 121 КК у виді семи років позбавлення волі. На обґрунтування своїх вимог вони зазначали, зокрема, що місцевий суд безпідставно не визнав вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння обставиною, що обтяжує покарання, не врахував конкретні обставини кримінального провадження вчинення злочину щодо малолітньої дитини особою, на яку законом покладено обов`язок піклування про життя і здоров`я дитини, її матір`ю.

Апеляційний суд задовольнив апеляційні скарги прокурорів частково, дійшовши обґрунтованого висновку, що при призначенні покарання місцевим судом не дано належної оцінки характеру і ступеню суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, способу його вчинення, наслідкам та поведінці обвинуваченої після злочину.

Так, місцевим судом не було враховано, що в даному випадку йдеться про смерть малолітньої дитини, яка протиправно позбавлена життя внаслідок умисного нанесення численних ударів руками та дерев`яними палками по голові та кінцівках особою, на яку законом покладено обов`язок піклуватися про життя і здоров`я дитини, її матір`ю.

Крім того, апеляційний суд обґрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, апеляційний суд мотивував рішення тим, що зазначений факт підтверджується зібраними в провадженні доказами та був встановлений в ході судового розгляду під час допиту ОСОБА_6 та ніким не оспорювався.

Крім того, згідно з даними висновку № 000543 під час медичного огляду було встановлено, що ОСОБА_6 о 22 годині 49 хвилин 1 березня 2016 року перебувала в стані алкогольного сп`яніння, про що свідчить наявність в її крові 2,08 проміле етанолу (т. 1, арк. 177).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд правильно визнав, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК є безпідставним та недостатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Водночас рішення апеляційного суду про обґрунтованість застосування до ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК є правильним.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.
Як вбачається з даних висновку судово-психіатричної експертизи, обвинувачена ОСОБА_6 в період інкримінованих їй дій хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждала, виявляла ознаки розладу адаптації зі змішаним порушенням емоцій і поведінки. Через наявний у неї психічний розлад вона не була здатною в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1, арк. 199204).

Зважаючи на вказані вище дані про психічний стан ОСОБА_6 , суд першої інстанції встановив, що на час вчинення злочину вона не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними і цей стан мав значний вплив у період інкримінованих їй дій на раціональність прийняття рішень, її здатність регулювати свою поведінку та контролювати свої дії.

Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та вчинення ОСОБА_6 злочину внаслідок збігу тяжких обставин, а також дані про її особу, яка раніше не судима, визнана судом обмежено осудною, позитивно характеризувалась за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції, що наведені обставини та дані про особу винної в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та свідчать про можливість призначення ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК.
З огляду на викладене, рішення апеляційного суду про призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді п`яти років позбавлення волі ґрунтується на положеннях ст. ст. 50і 65 КК, є справедливим, необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку колегії суддів, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, або м`яким, підстав немає.

Зважаючи на викладене та враховуючи вказані обставини кримінального провадження, вчинення в стані алкогольного сп`яніння злочину щодо малолітньої дитини особою, на яку законом покладено обов`язок піклуватися про життя і здоров`я дитини, її матір`ю, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення ОСОБА_6 покарання та звільнення її на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, про що викладено прохання в касаційній скарзі захисника.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам ст.ст. 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , не встановлено.
Тому колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги прокурора та захисника залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:
вирок Апеляційного суду Львівської області від 2 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3