Справа №473/3118/17 01.08.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/784/607/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 серпня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000750 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зайчевське Жовтневого району Миколаївської області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не одруженого, працюючого водієм НПК «Аметіст», який у період інкримінованого злочину працював водієм ТОВ «Ластівка», раніше не судимого, зареєстрованого на АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації на АДРЕСА_2 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, призначивши більш м`яке покарання із застосуванням статті 75 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 (один) рік.
Зараховано в строк відбування покарання тримання його під вартою з 28 лютого 2018 року по 1 березня 2018 року, за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, день за день.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертиз 2750,40 грн.
Цивільні позови залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Не оспорюючи обставин кримінального правопорушення, встановлених судом, доведеності винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що обвинувачений своєю поведінкою, як на досудовому слідстві, так і в суді, довів свою щирість та бажання виправитись, а тому, на переконання апелянта, є підстави для застосування статті 75 КК України.
Вважає, що призначене покарання є надто суворим.
Апелянт зазначає, що перебуваючи в місцях позбавлення волі обвинувачений не в змозі в повній мірі відшкодувати потерпілому завдану шкоду.

Також вказує, що ОСОБА_7 є сиротою, вину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях прокурор Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області вважає вирок суду першої інстанції законним та належним чином мотивованим.

Вважає, що при призначення покарання обвинуваченому судом першої інстанції враховано вчинення неумисного тяжкого злочину, керування обвинуваченим в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, що, на думку прокурора, є вирішальним фактором при обранні виду та міри покарання, незважаючи на позицію захисту, потерпілих та представника потерпілих, а також органу пробації.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом визнано доведеним, що 27 квітня 2016 року о 18.36 год. обвинувачений ОСОБА_7 в порушення вимог пункту 2.9 «а» ПДР України, перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, керуючи технічно несправним автомобілем моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в умовах нормальної видимості, в світлий час доби, в похмуру погоду без дощу, без туману та штучних явищ, що погіршували б видимість, у напрямку руху по проїжджій частині вул. Київська в м. Вознесенську Миколаївської області, у напрямку від перехрестя з вул. Одеською до перехрестя з вул. Танасчишина.
Технічна несправність автомобіля моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , полягала у технічно несправному, але працездатному стані ходової частини автомобіля, що виражалося у залишковій висоті малюнку протектору задніх лівих коліс від 0 до 6 міліметрів, що не відповідало вимогам пункту 31.4 та пункту 31.4.5 а ПДР України, а також наявності ділянки надмірного зносу протектору шини зовнішнього заднього лівого колеса, що призвело до оголення корду шини та відшарування протектору, що суперечить вимогам пункту 31.4.5 «б» ПДР України.
У цей час, попереду керованого обвинуваченим ОСОБА_7 автомобіля моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , у попутному напрямку, також у лівому ряду, рухався автомобіль моделі «Fiat Tipo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 .
Також в цей час, до пішохідного переходу, розташованому перед перехрестям вул. Київської та Танасчишина, підійшов пішохід ОСОБА_10 , який мав намір по переходу перетнути проїжджу частину вул. Київської у напрямку з права на ліво по відношенню до напрямку руху керованого обвинуваченим ОСОБА_7 автомобіля.
Коли пішохід ОСОБА_10 зупинився перед пішохідним переходом, згідно вимог пункту .4.14 «а» та «б» ПДР України, надаючи транспортним засобам, що рухалися по проїжджій частині вул. Київської, поруч із пішохідним переходом, можливість безпечно проїхати, то водій ОСОБА_9 зупинив керований ним автомобіль моделі «Fiat Tipo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , згідно з вимогами пункту 4.16 та пункту 18.1 ПДР України, у межах лівого ряду проїжджої частини перед пішохідним переходом, надаючи перевагу для руху пішохода ОСОБА_10 .
Надалі обвинувачений ОСОБА_7 , продовжуючи рух на керованому ним автомобілі моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 13.1.18.4 ПДР України, створив небезпеку для життя та здоров`я громадян, під час керування транспортним засобом, проявив неуважність, відповідним чином не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну у вигляді зупинки перед пішоходом автомобіля моделі «Fiat Tipo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ,
Не дотримуючись безпечної дистанції до автомобіля моделі «Fiat Tipo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , після його зупинки на його смузі руху, обвинувачений ОСОБА_7 не вжив всіх заходів для зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу автомобіля моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , хоча мав об`єктивну можливість та повинен був так зробити, але цього не зробив. Замість цього, ОСОБА_7 продовжив рух керованого ним автомобіля виїхавши на правий ряд, на якому знаходився на пішохідному переході, на «зебрі» пішохід ОСОБА_10 , та безпосередньо перед пішохідним переходом застосував екстрене гальмування керованого ним транспортного засобу. Внаслідок цього, обвинувачений ОСОБА_7 , керованим ним транспортним засобом автомобілем моделі «ГАЗ 3307», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , передньою правою частиною скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 .
Внаслідок виниклої дорожньої транспортної пригоди, пішохід ОСОБА_10 з отриманими тілесними ушкодженнями та травмами в виді перелому десятого ребра зліва з наявністю рідини та повітря в лівій плевральній порожнині, який відноситься до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя, крововилив під капсулу селезінки, який відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознаками довготривалого розладу здоров`я, був доставлений для надання медичної допомоги до комунальної установи «Вознесенська центральна районна лікарня».

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційний скарзі, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд визнає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за частиною 2 статті 286 КК України, апелянтом не оспорюється, внаслідок чого, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за частиною 2 статті 286 КК України, суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 67 КК України. Врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до необережного тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, зокрема, умови його життя, соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я, рівень культури та освіти, його соціально психологічні риси, стать та його вік, позитивну характеристику за місцем роботи, відсутність судимостей, дані висновку органу пробації за досудовою доповіддю, обставин, які пом`якшують покарання, а саме, його щире каяття та активне сприяння розкриттю вчиненого ним злочину, обставину, яка обтяжує покарання перебування в стані алкогольного сп`яніння та у стані викликаному вживанням наркотичних засобів.

Рішення суду першої інстанції про необхідність обрання ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на визначений у вироку строк є вірним і достатньо умотивованим.

Суд першої інстанції вірно визнав, що необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів йому має бути призначено основне покарання у мінімальних межах визначених санкцією частини 2 статті 286 КК України, за якою кваліфіковано його дії, із призначенням додаткового виду покарання в виді позбавлення права керування транспортними засобами на мінімальний строк

З цими висновками суд апеляційної інстанції погоджується.

Згідно з частиною 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо-визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип законності, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Враховуючи наведене, посилання апелянта, в апеляційній скарзі, на надто суворе покарання, є таким, що не заслуговує на увагу.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи обставини вчиненого обвинуваченим злочину (кримінального правопорушення), перш за все, перебування ОСОБА_7 під час керування ним транспортним засобом у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновком суду першої інстанції щодо істотного підвищення ступеня суспільної небезпеки вчиненого за вказаних обставин та унеможливлення виправлення засудженого без відбування покарання, тобто відсутності підстав звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі статі 75 КК України.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції також погоджуються із висновком суду першої інстанції щодо позиції потерпілих, представника потерпілих та органу пробації відносно призначення та відбуття обвинуваченим покарання.
Щодо визнання вини, щирого каяття обвинуваченого, його активного сприяння розкриттю злочину, даних про особу обвинуваченого, у тому числі на які посилається в апеляційній скарзі захисник, то судом першої інстанції ці обставини враховані судом при призначенні покарання, а тому доводи апелянта і в цій частині є такими, що не заслуговують на увагу.

Є безпідставними посилання захисника і щодо ускладнення відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому при перебування в місцях позбавлення волі, оскільки такі не грунтуються на Законі та не є безумовною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі щодо звільнення обвинуваченого від відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та його можливості виправлення без відбування покарання, є такими, що не знайшли підтвердження за висновками, ані суду першої інстанції, ані апеляційного суду.

Враховуючи наведене підстав для зміни вироку суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 квітня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: