Ухвала
Іменем України
26 липня 2018 року

м. Київ
справа № 11-п/796/7/2018
провадження № 51-17к18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
адвоката ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_5

на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2018 року про відмову

в задоволенні його клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судом обставини
За вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 25 жовтня 2002 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 142 КК в редакції 1992 року, п.п. «а», «з» ст. 93 КК в редакції 1996 року, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 357 КК в редакції 2001 року до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 20 лютого 2003 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні заяви про порушення кримінальної справи щодо слідчого прокуратури ОСОБА_7 .
20 квітня 2017 року ОСОБА_5 направив до Апеляційного суду м. Києва касаційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження вказаної ухвали апеляційного суду від 20 лютого 2003 року, у задоволенні якого ухвалою того ж суду від 3 серпня 2017 року відмовлено, а касаційну скаргу визнано такою, що не підлягає розгляду.
Не погодившись з таким рішенням апеляційного суду, 27 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав клопотання про поновлення строку на його оскарження,

а згодом долучив касаційну скаргу.
Апеляційний суд м. Києва ухвалою від 1 лютого 2018 року відмовив ОСОБА_5 у задоволенні клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження ухвали від 3 серпня 2017 року, а касаційну скаргу визнав такою, що не підлягає розгляду. Приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що копію останньої ухвали ОСОБА_5 отримав 11 серпня 2017 року, а касаційну скаргу на неї подав

27 листопада 2017 року, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 386 КПК

1960 року одномісячного строку на касаційне оскарження. Наведену

засудженим причину пропуску вказаного строку відсутність в оскаржуваній ухвалі роз`яснення, до якого суду її може бути оскаржено в касаційному порядку, апеляційний суд не визнав поважною з огляду на те, що ОСОБА_5

було достовірно відомо, що судом касаційної інстанції на той час був Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2018 року і направити матеріали за його клопотанням

на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 53, 353 КПК 1960 року дійшов необґрунтованого висновку про відсутність необхідності зазначати в ухвалі назву суду, до якого подається касаційна скарга. На підтвердження того, що наведене є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону ОСОБА_5 посилається на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 липня 2015 року,

якою йому відновлено строк на касаційне оскарження судового рішення через відсутність належного роз`яснення порядку та строків його оскарження.

Також ОСОБА_5 зазначає, що розгляд його клопотання про поновлення строку на оскарження рішення суду від 20 лютого 2003 року Апеляційним судом

м. Києва здійснено незаконним складом суду з підстави порушення правил підсудності, оскільки мав бути проведений одноособово суддею одного із районних судів м. Києва.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та адвокат підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 , просив ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Мотиви суду
Згідно із ч. 4 ст. 386 КПК в редакції 1960 року строк на касаційне оскарження може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст. 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 353 КПК в редакції 1960 року у разі пропуску строку

на оскарження судового рішення з поважних причин особи, які мають право

на подання скарги, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову про відновлення пропущеного строку.

За змістом кримінального процесуального закону під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти лише ті обставини, які були

чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами,

що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суди мають перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення,

такі підстави. При цьому такі обставини належить підтвердити доказами.

Звертаючись до Апеляційного суду м. Києва із клопотанням про відновлення строку на касаційне оскарження ухвали цього ж суду від 3 серпня 2017 року, ОСОБА_5 обґрунтував невчасне подання касаційної скарги тим, що вказане рішення не містило роз`яснення, до якого суду належить її подавати й така обставина вже була причиною відновлення йому строку на касаційне оскарження іншими суддями апеляційного суду.

Перевіривши такі доводи засудженого, апеляційний суд констатував, що судовий розгляд 3 серпня 2017 року відбувався за участю ОСОБА_5 , якому було достовірно відомо, що судом касаційної інстанції на час розгляду його клопотання був Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ. Копю ухвали

апеляційного суду від 3 серпня

2017 року ОСОБА_5 було вручено 11 серпня 2017 року,

в резолютивній частині цього судового рішення зазначено про можливість його оскарження в касаційному порядку протягом одного місяця з моменту отримання копії.

Отже, апеляційний суд в ухвалі від 3 серпня 2017 року роз`яснив порядок

та строки її касаційного оскарження.

Також Апеляційний суд м. Києва в ухвалі від 1 лютого 2018 року зазначив,

що зі змісту самого клопотання убачається обізнаність ОСОБА_5 про те,

який саме суд на момент його звернення був наділений касаційними повноваженнями.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Про обізнаність засудженого, що станом на дату отримання ним копії оскаржуваної ухвали від 3 серпня 2017 року судом касаційної інстанції

був Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ свідчать також неодноразові звернення ОСОБА_5 до цього суду

з касаційними скаргами на інші рішення Апеляційного суду м. Києва

(зокрема, справи №№ 11/796/135/2016 (5-7601км16), 1-6/2002 (51-2к18, 51-3к18) тощо).

Наведене вказує, що зазначена ОСОБА_5 причина пропуску строку

на касаційне оскарження судового рішення і звернення із відповідним клопотанням у листопаді 2017 року належним чином судом перевірена

і правомірно не визнана такою, що об`єктивно завадила його вчасному зверненню до суду касаційної інстанції.

Оскільки інших причин, які б ОСОБА_5 просив визнати поважними,

у касаційній скарзі не наводилося, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва прийняла обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні його клопотання

щодо відновлення строку на касаційне оскарження ухвали того ж суду

від 3 серпня 2017 року.

Що ж стосується доводів ОСОБА_5 про порушення правил територіальної підсудності та незаконності складу суду при розгляді його клопотання,

то вони є безпідставними, виходячи з такого.

З матеріалів справи за розглядом клопотання засудженого вбачається,

що рішення у справі, на яке просив поновити строк ОСОБА_5 , постановлено Апеляційним судом м. Севастополя.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року зі змінами

та доповненнями визначено статус території України, в тому числі сухопутної території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ

і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 12 вказаного Закону у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя

на тимчасово окупованих територіях, територіальну підсудність підсудних

їм судових справ змінено. Передбачено здійснення розгляду кримінальних проваджень, підсудних Апеляційному суду Автономної Республіки Крим

та Апеляційному суду м. Севастополя, Апеляційним судом м. Києва.

Положеннями статей 353, 386 КПК 1960 року передбачено, що клопотання

про відновлення пропущеного строку на оскарження вирішується в судовому засіданні судом, який розглядав справу. Питання інстанційності даними нормами не вирішується, адже чітко вказує на конкретний суд, яким в даній справі є Апеляційний суд м. Києва, котрий відповідно до наділених законом повноважень розглянув клопотання засудженого.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в ухвалі від 14 березня

2018 року (провадження № 51-2к18).

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_5 .

Керуючись статтями 394-396КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду м. Києва від 3 серпня 2017 року залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5
без задоволення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3