Номер провадження: 11-сс/785/708/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА1
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

представника МПП «Кошеленко» адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу директора МПП «Кошеленко» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2018 року,-

встановив:
оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України та накладено арешт шляхом заборони відчуження та здійснення реєстраційних дій, на нежитлову будівлю «Закритий склад металів» площею 9519,9 квадратних метрів за адресою: Одеська обл., м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км (Старокиївська дорога, 21 км), будинок 41-а, яка належить на праві приватної власності МПП «Кошеленко» ().
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на необхідність накладення арешту на нежитлову будівлю «Закритий склад металів» площею 9519,9 квадратних метрів за адресою: Одеська обл., м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км (Старокиївська дорога, 21 км), будинок 41-а, належну на праві приватної власності МПП «Кошеленко», шляхом заборони розпорядження, продажу та передачі майнових прав щодо зазначеного майна, з метою забезпечення відшкодування завданих державі збитків, оскільки слідчим доведено, що у разі незастосування такого заходу забезпечення існують ризики відчуження цього майна.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, директор МПП «Кошеленко», подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно. Мотивуючи поважність пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт посилається на те, що справа в районному суді була розглянута за відсутністю власника майна та без повідомлення про такий розгляд. Про існування оскаржуваного рішення апелянт дізнався з Єдиного реєстру судових рішень 21.04.2018 року, а 23.04.2018 року звернувся з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі директор МПП «Кошеленко» посилається на те, що слідчим суддею не було надано належної оцінки доводам слідчого та прокурора щодо об`єктивної необхідності накладення арешту, оскільки є очевидними обставини, що власник майна або посадові особи підприємства є підозрюваними у кримінальному провадженні, доказів того, що майно, на яке накладено арешт може бути пошкоджено, знищено або відчужено не надано.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи представника МПП «Кошеленко» адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно матеріалів судового провадження та змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно, на яке оскаржуваною ухвалою було накладено арешт, зазначене майно, належить на праві власності МПП «Кошеленко». Даний факт підтверджується наявною в матеріалах провадження Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, директор МПП «Кошеленко» є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику представника МПП «Кошеленко», а про ухвалене рішення апелянту стало відомо після прийняття оскаржуваної ухвали та як стверджував сам апелянт та не спростовувалось стороною обвинувачення оскаржувану ухвалу апелянт в суді першої інстанції не отримував, вона йому не надсилалася, а про існування ухвали слідчого судді МПП «Кошеленко» дізналося з Єдиного державного реєстру судових рішень 21.04.2018 року. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України, строк на апеляційне оскарження МПП «Кошеленко» пропущений не був, а тому поновлення не потребує.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на наказне в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого у клопотанні, так і слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, на те, що вилучене під час обшуку майно, відповідає критеріям визначеним ч.2 ст.167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно матеріалів кримінального провадження №0000049, долучених до клопотання слідчого, вказане кримінальне провадження зареєстроване за фактом ухилення від сплати посадовими особами МПП «Кошеленко» орендної плати за земельну ділянку площею 41 000 м2, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету держави суми коштів у розмірі 1 589 тис. грн.

Разом з цим, матеріали кримінального провадження не містять даних, що МПП «Кошеленко» або його керівник, будь-яка посадова особа має процесуальний статус у даному кримінальному провадженні. Крім того, посадовий особам МПП «Кошеленко» не оголошувалось про підозру, вони не є у даному кримінальному провадженні підозрюваними, обвинуваченими чи особою, яка за законом несе цивільну відповідальність, а тому на сьогоднішній день відсутні підстави для застосування щодо належного згаданій юридичній особі майна, обмежувальних заходів. Матеріали справи не містять відомостей, що прокурор та слідчий надали слідчому судді будь-яких доказів, які б підтверджували обґрунтованість клопотання та давали слідчому судді підстави для його задоволення. Більш того, матеріали справи не містять доказів, що за фактом ухилення від сплати податків у встановленому законом порядку проводилися перевірки та складалися податкові повідомлення.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на необґрунтованість клопотання про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, а також на те, що до клопотання не додано жодного документу, який би підтверджував існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч.2 ст.170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (розрахунки завданої державі шкоди, податкові повідомлення тощо). За таких умов ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на зазначене в клопотанні майно могло мати місце лише в тому випадку, коли б воно відповідало вимогам ч. 2 ст. 167 КПК України.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що слідчий суддя також не звернув уваги на відсутність на даний час повноважень у старшого слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженню, оскільки згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» №1797-VIII від 21.12.2016 року, яким виключено «Розділ XVIII-2. Податкова міліція» Податкового кодексу України, цей Закон набирає чинності з 1 січня 2017 року, крім пункту 133 розділу I (щодо виключення розділу XVIII-2) - з дня набрання чинності законом, який визначає правові основи організації та діяльності центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, та інших осіб, з якими цей орган взаємодіє. Тобто, з одного боку у Законі є пряме посилання на відстрочку набуття ним законної сили в частині виключення Розділу XVIII-2 «Податкова міліція», а з другого в Законі відсутня вказівка на пункт 134, що вказує на те, що на даний час фактично відсутні достатні правові підстави для діяльності податкової міліції, і зазначене питання викликає неоднозначне тлумачення, яке потребує законодавчого врегулювання рішенням Верховної ради України.
За таких обставин, покладені в основу оскаржуваної ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими та незаконними, а ухвалу слідчого судді такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 131, 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу директора Малого приватного підприємства «Кошеленко» ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України та накладено арешт шляхом заборони відчуження та здійснення реєстраційних дій, на нежитлову будівлю «Закритий склад металів» площею 9519,9 квадратних метрів за адресою: Одеська обл., м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км (Старокиївська дорога, 21 км), будинок 41-а, належну на праві приватної власності МПП «Кошеленко», скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000049 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України про накладення арешту на нежитлову будівлю «Закритий склад металів» площею 9519,9 квадратних метрів за адресою: Одеська обл., м. Одеса, Старокиївської дороги 21 км (Старокиївська дорога, 21 км), будинок 41-а, належну на праві приватної власності МПП «Кошеленко», .
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5