Справа № 487/1686/17
Провадження № 1-кп/487/371/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2018 року м.Миколаїв Заводський районний суд м.Миколаєва

Головуючий суддя: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3

захисника: ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000363 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст..ст.186 ч.2, 187 ч.2 КК України

ВСТАНОВИВ:

До суду з апеляційного суду Миколаївської області, згідно ухвали суду від 17.01.2018 року, надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст..ст.186 ч.2, 187 ч.2 КК України.

Ухвалою суду від 15.08.2018 року матеріали відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були виділені в окреме провадження. Обвинувачені оголошені у міжнародний розшук.

Провадження по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вчинені кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст..ст.186 ч.2, 187 ч.2 КК України зупинено до розшуку обвинувачених.

За положеннями ст..2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушь, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до змісту ст. 283, ч. 2 п. 3, ст. 291 КПК України, обвинувальний акт є остаточним процесуальним документом досудового слідства в якому викладається суть і підстави обвинувачення, визначається юридична оцінка та кваліфікація дій обвинуваченого.

Вичерпний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт, визначено ст.291 ч.2 КПК України.

З аналізу положень ст. 291 КПК України слідує, що обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст. 91 ч.1 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета вчиненого, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Таким чином, не конкретно викладене обвинувачення в обвинувальному акті, з порушенням загальних вимог ст.91 КПК України, є порушенням права обвинуваченого на захист.
Згідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року № 8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інша обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Згідно до обвинувального акту 25.01.2017 року приблизно о 02-00 годині, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у маршрутному таксі «Фольцваген» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , розташованому по вул..Курортній в м.Миколаєві, де також знаходилися ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , де розпивали спиртні напої. В цей час у обвинувачених раптово виник умисел на заволодіння чужим майном із застосуванням фізичного насильства.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи за попередньою змовою, обвинувачені приїхали на перетин вулиць Крилова та Проектної у м.Миколаєві, де вийшовши з транспортного засобу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_9 .. ОСОБА_5 , із застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилось у спричиненні удару рукою в обличчя ОСОБА_9 , від яких останній упав на землю. Після цього ОСОБА_7 наніс рукою не менше двох ударів в обличчя ОСОБА_9 , а ОСОБА_6 наніс рукою та ногою в область голови та тіла не менше двох ударів ОСОБА_9 , від яких той впав знову на землю.

Таким чином, своїми протиправними діями обвинувачені заподіяли потерпілому ОСОБА_9 , тілесні ушкодження у вигляді синців очей, вушної раковини,саден лиця, струсу головного мозку.

Після чого, скориставшись безпорадним станом потерпілого, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи майном ОСОБА_10 .

Вказані дії обвинувачених органом досудового розслідування кваліфіковано за ст..187 ч.2 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, при зазначених вище обставинах, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел на відкрите заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, на перетині вулиць Крилова та Проектної у м.Миколаєві, вийшовши з транспортного засобу та підійшовши до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 наніс йому рукою не менше двох ударів, від яких ОСОБА_8 упав. Після чого ОСОБА_7 наніс ОСОБА_8 не менше двох ударів в область голови та ОСОБА_6 також наніс потерпілому рукою не менше двох ударів в область голови, від яких ОСОБА_8 упав.

Після чого обвинувачені відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 .

Вказані дії обвинувачених органом досудового розслідування кваліфіковано за ст..186 ч.2 КК України як відкрите заволодіння чужим майном (грабіж), поєднаний з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Як вбачається з обвинувального акту, його складено старшим слідчим СВ Заводського ВПГУНП в Миколаївській області та затверджено прокурором Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 21.03.2017 року, при цьому, відповідно реєстру матеріалів досудового розслідування обвинувальний акт затверджено 22.02.2017 року.

Відповідно до обвинувального акту, кримінальне провадження було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.12.2016 року, однак встановленою датою вчинення інкримінованих обвинуваченим злочинів, слідчий у обвинувальному акті зазначив 25.01.2017 року.
Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, час проведення процесуальної дії по допиту потерпілого ОСОБА_9 зазначено з 00-00 години по 00-25 годину 25.01.2017 року, при цьому за обвинувальним актом умисел на вчинення злочинів у обвинувачених виник приблизно о 02-00 година 25.01.2017 року.

Таким чином, при викладі фактичних обставин щодо вчинення ОСОБА_5 , злочинів, передбачених ст.ст.186 ч.2, 187 ч.2 КК України, органом досудового слідства не зазначено фактичні обставини щодо місця (оскільки вулиці Крилова та Проектна у м.Миколаєві не перетинаються), часу, способу та обставин їх вчинення, конкретність дій кожного з обвинувачених як співучасників в інкримінованих злочинах, а також мотив їх дій, не зазначено яким саме способом обвинувачені заволоділи майном потерпілих що, у свою чергу, не дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною кваліфікацією (суб`єктивну та об`єктивну сторону злочинів).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваному він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006 року у справі І.Н. та інші проти Австрії, п.34).

В рішенні від 25.07.2000 року, у справі «Маттоціа проти Італії» зазначено: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що безперечно, порушує право особи на захист.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що виключає можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду і є безумовною підставою для повернення обвинувального акту прокурору на підставі ст. 314 ч.3 п.3 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів. Крім того, з метою забезпечення безперервного розгляду провадження в суді, виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, посилаючись на наявність

ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме: що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, на підтвердження чого свідчить факт зміни ОСОБА_5 своїх показань, а в подальшому зайняття позиції щодо невизнання своєї вини у зв`язку з чим інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти зазначеним ризикам, що унеможливлює їх застосування до ОСОБА_5 .

Обвинувачений та його захисник проти задоволення клопотання заперечували, посилаючись на недоведеність стороною обвинувачення існування на теперішній час ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріли обвинувального акту, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, які гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що на даний час прокурором не доведено наявність ризиків, визначених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки протягом попереднього розгляду провадження, та на теперішній час ОСОБА_5 належним чином виконує свої процесуальні обов`язки, до кримінальної відповідальності не притягувався, будь-яких заяв від потерпілих чи свідків, щодо незаконного впливу на них до правоохоронних органів не надходило. Зміна ОСОБА_5 своїх показів є реалізацією обвинуваченим принципу свободи від самовикриття, а невизнання вини, не є обставиною, яка враховується судом при вирішенні питання щодо обрання запобіжного заходу.

Таким чином у задоволенні клопотання прокурора, щодо обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст..314 ч.3 п.3 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000363 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст..ст.186 ч.2, 187 ч.2 КК України - повернути прокурору через його невідповідність вимогам КПК України.
Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м.Миколаєва, протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя: ОСОБА_1