печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2018 року Печерський районного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника-адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.
Адвокат ОСОБА_4 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , звернувся до суду з клопотаннями про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0002079 від 09.08.2016 року. В обґрунтування клопотання, зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2016 року було задоволено клопотання у кримінальному провадженні № 0002079 та накладено арешт на годинник «Ulysse Nardin Automatic» та 500 євро, які були вилучені слідчим 27.10.2016 року під час обшуку автомобіля «Range Rover» д.н.з. НОМЕР_1 . Також, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.01.2017 року в даному кримінальному провадженні накладено арешт на вилучені 27.10.2016 - 28.10.2016 року під час проведення обшуку грошові кошти в сумі 330000 гривень та 260000 доларів США, шляхом заборони розпорядження та користування ними. Вказує, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 07.02.2018 року у справі № 757/43776/17-ц позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено та зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_7 майно, визначене у договорі зберігання б/н від 26.06.2016 року, а саме: грошові кошти у сумі 260 000, 00 доларів США та 400 000, 00 гривень. Вважає, з огляду на ст. 170 КПК України та практику Європейського суду, що вжитий захід кримінального провадження порушує право власності третьої особи, та зумовлює неможливість застосування конфіскації майна, як виду порання, до майна, яке не належить підозрюваному, що в цілому обумовлює необхідність його скасування. Щодо підстав скасування арешту на годинник «Ulysse Nardin Automatic» та 500 євро, посилається на те, що вказаний годинник з грошовими коштами був отриманий ОСОБА_5 від ОСОБА_8 для їх передачі в магазин «Нобліс» з метою заміни зламаного ремінця. Вказаний годинник ОСОБА_5 поклав до автомобіля «Range Rover» яким користувався, проте він був вилучений 27.10.2016 року під час проведення обшуку. Враховуючи, що даний годинник «Ulysse Nardin Automatic» та 500 євро є власністю ОСОБА_8 просить скасувати арешт в тому числі і на вказане майно.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 клопотання підтримав з викладених в них підстав, просив його задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника, просив задовольнити клопотання про скасування арешту.
Представник власника майна адвокат ОСОБА_6 підтримав необхідність скасування арешту на грошові кошти в сумі 330000 гривень та 260000 доларів США з огляду на необхідність виконання ОСОБА_5 рішення Печерського районного суду м.Києва у справі № 757/43776/17-ц про стягнення заборгованості на користь ОСОБА_7 .
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, зазначаючи, що власниками майна не надано доказів на підтвердження права власності на годинник «Ulysse Nardin Automatic», а оскільки він разом з грошовими коштами в сумі 500 євро були вилучені під час проведення обшуку в автомобілі який знаходився в фактичному користування підозрюваного ОСОБА_5 , тому є власністю останнього.
Також заперечував і щодо скасування арешту на грошові кошти в сумі 330000 гривень та 260000 доларів США у зв`язку з тим, що вказані кошти були вилучені під час обшуку у підозрюваного, а тому є його приватною власністю, арешт слідчим суддею накладено обґрунтовано, на даний час підстави для арешту майна не відпали, оскільки вказаний захід забезпечення кримінального провадження був вжитий з метою забезпечення конфіскації майна. При цьому вказував, що з огляду на статтю 174 КПК України, вирішення питання про скасування арешту майна можливе лише одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд.
Суд, враховуючи процесуально позицію учасників кримінального провадження, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається судом за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.
В судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року накладено арешт на грошові кошти в сумі 330000 (триста тридцять тисяч) гривень та 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, які належать ОСОБА_5 та вилучені під час проведення 27.10.2016-28.10.2016 року обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року в задоволенні апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року про накладення арешту грошові кошти в сумі 330000 гривень та 260000 доларів США - відмовлено.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29.12.2016 року скасовано арешт на грошові кошти в сумі 330000 (триста тридцять тисяч) гривень та 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2016 року повторно накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_5 , вилучене 27.10.2016-28.10.2016 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на грошові кошти в сумі 330000 (триста тридцять тисяч) гривень та 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, шляхом заборони розпоряджатися та користуватися ними.
Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер.
При накладенні арешту на грошові кошти в сумі 330000 (триста тридцять тисяч) гривень та 260000 (двісті шістдесят тисяч) доларів США, слідчим суддею, з огляду на дані досудового розслідування в кримінальному провадженні, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, з метою забезпечення можливості конфіскації, як виду покарання яке може бути застосовано до майна ОСОБА_5 .
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Проте, як встановлено під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна та вбачається з матеріалів, наданих до клопотання, 26.06.2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір зберігання б/н, за яким Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на зберігання речі, а саме - грошові кошти у сумі 260 000,00 доларів США та 400 000,00 гривень. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 07.02.2018 року у справі № 757/43776/17-ц позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволено та зобов`язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_7 майно, визначене у договорі зберігання б/н від 26.06.2016 року, а саме: грошові кошти у сумі 260 000, 00 доларів США та 400 000, 00 гривень. Дане рішення суду набрало законної сили 23.03.2018 року.
Враховуючи викладене підозрюваний ОСОБА_5 на даний час не є власником вказаних грошових коштів та і не був на час проведення обшуку 27.10.2016-28.10.2016 року, під час якого їх було вилучене.
Відповідно до частини 1 статті 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.
Враховуючи зазначене, суд вважає необґрунтованими твердження прокурора про відсутність підстав для скасування арешту на зазначені грошові кошти через можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_5 покарання у виді конфіскації майна, з огляду на те, що вони не є власністю останнього.
При цьому слід зазначити, що відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276 - 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.
Також, при вирішенні питання щодо доцільності та можливості розгляду вказаного клопотання про скасування арешту на майно на даній стадії судового провадження, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Суд має певну свободу у здійсненні своїх повноважень, що надані йому статтею 41 Конвенції, що підтверджується у тексті прикметником «справедливий» та словосполученням «у разі необхідності» (див. рішення від 06 листопада 1980 року у справі «Гуццарді проти Італії», п. 114 Series A № 39).
Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту на грошові кошти в розмірі 330 000, 00 гривень та 260 000, 00 доларів США є обґрунтованими, а наданими матеріалами доведено відсутність підстав для їх арешту з метою забезпечення конфіскації майна підозрюваного, а вказаний захід забезпечення кримінального провадження наразі порушує право власності, володіння та користування третьої особи.
Однак, враховуючи, що до клопотання не долучено допустимих доказів на підтвердження факту права власності ОСОБА_8 на годинник «Ulysse Nardin Automatic» та 500 євро, на яке посилається адвокат ОСОБА_4 в підтвердження своїх доводів, як і не надано доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, суд приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту на вказаний годинник та 500 євро не містить належного обґрунтування, яке б надало суду підстави дійти висновку, що необхідність накладення арешту на теперішній час відпала або арешт накладено необґрунтовано, а тому відмовляє в задоволенні поданого такого клопотання.
За таких обставин, керуючись ст. 174, 371, 392 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити частково.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03.01.2017 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0002079 на грошові кошти у сумі 330 000 грн. та 260 000 дол. США.
В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2016 року на годинник «Ulysse Nardin Automatic» та 500 євро відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1