АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/476/18 Справа № 202/6616/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0002770 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231», потерпілої ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Терни Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, працюючого водієм ТОВ «АТП 11231», неодруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

У відповідності до ст. 75 КК України від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі звільнено, якщо протягом 1 року ОСОБА_7 не вчинить нового злочину.

Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації; повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в орган з питань пробації.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ТОВ «АТП 11231» на користь потерпілої ОСОБА_6 100 000 грн. В задоволенні позову про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в сумі 5400 грн.
Провадження щодо цивільного позову про відшкодування матеріальних збитків закрито.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 790,96 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

06 вересня 2017 року, приблизно о 16:15 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Мерседес-Бенс» р/н НОМЕР_1 , рухався в Індустріальному районі м. Дніпро по пр. П. Калнишевського з боку вул. Калинової в напрямку вул. Байкальської, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змін, рухаючись у населеному пункті із перевищенням допустимої швидкості 77,9 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі перехрестя з вул. Байкальською, по якому рухався пішохід ОСОБА_6 , зліва направо по ходу його руху, заходів до зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, щоб надати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, внаслідок чого скоїв на нього наїзд.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 3234е від 26.09.2017 року, заподіяно тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких у вигляді тупої травми нижніх кінцівок: закритої тупої травми правого колінного суглобу з внутрішньо-суглобовим переломом зовнішнього мищелку правої великогомілкової кістки та прокольного перелому правого надколінику, відкритих багатоуламкових переломів лівої великогомілкової та малогомілкової кісток у нижній третині зі зміщенням уламків в забійно-рваною раною по задньо-зовнішній поверхні лівої гомілки у нижній третині, переломів внутрішньої та зовнішньої кісточок лівого гомілковостопного суглобу, синців на передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки від верхньої до середньої третини та на задній поверхні лівого стегна з переходом в поперекову область та далі вниз до середньої третини лівої гомілки.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_11 , не оскаржуючи доведеності вини обвинуваченого, фактичних обставин злочину і кваліфікації його дій, просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Просив ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з іспитовим строком терміном 3 роки.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано тяжкість скоєного ОСОБА_7 злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, злочин посягає на відносини у сфері безпеки дорожнього руху. Судом першої інстанції належним чином не враховано, що ОСОБА_7 відшкодував лише матеріальну шкоду, заподіяну злочином, не відшкодувавши жодним чином шкоду, завдану моральними стражданнями потерпілій. Вважав, призначене судом першої інстанції покарання несправедливо м`яким за своїм видом, адже злочин, вчинений ОСОБА_7 , хоча й відноситься до категорії необережних, проте є тяжким. Крім того, зазначив, що судом першої інстанції призначене надто м`яке додаткове покарання. Оскільки саме свідоме порушення правил безпеки дорожнього руху України ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом із легковажним розрахунком на ненастання наслідків стало причиною вказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Також, не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, цивільний відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині задоволення цивільного позову, постановити новий вирок, яким в цивільному позові щодо стягнення з ТОВ «АТП 11231» на користь ОСОБА_6 коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги представник цивільного відповідача посилається на те, що суд першої інстанції допустив ряд істотних порушень вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд прийняв до розгляду цивільний позов, який не відповідає вимогам та формі, передбаченим ч.4,5 ст. 128 КПК України, а також не виконала потерпіла свого обов`язку по сплаті судового збору за подання цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим суд не мав права задовольняти цивільний позов потерпілої, а повинен був залишити його без розгляду.

Також зазначає, що потерпіла не довела та не долучила документів, на підтвердження завданої моральної шкоди потерпілій, зокрема не надала будь-яких експертних висновків щодо наявності та розміру моральної шкоди.

Також цивільний відповідач зазначив, що суд першої інстанції проігнорував визнання вини та цивільного позову ОСОБА_7 та при ухваленні вироку при вирішенні цивільного позову помилково дійшов висновку щодо відповідальності працівника лише в порядку регресу.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду скасувати частково, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 без застосування ст. 75 КК України. Стягнути з ТОВ «АТП 11231» на користь потерпілої ОСОБА_6 кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.

В обґрунтування своїх доводів потерпіла зазначає, що покарання, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції, є несправедливо м`яким та поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений скоїв наїзд на потерпілу на нерегульованому пішохідному переході. Після ДТП, за час досудового та судового провадження жодним чином не намагався відшкодувати потерпілому заподіяну матеріальну та моральну шкоду. Обвинувачений лише на передостанньому судовому засіданні відшкодував матеріальну шкоду у розмірі 9050,00 грн. При цьому потерпіла зазначила, що продовжує лікування на даний час, їй була зроблена хірургічна операція, у зв`язку з чим сума матеріальної шкоди збільшилась. Також потерпіла зазначила, що судом першої інстанції не в достатній мірі враховано, що неправомірними діями ОСОБА_7 потерпілій також завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначились у негативних змінах в її житті.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та цивільного відповідача представник потерпілої ОСОБА_10 просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, апеляційну скаргу цивільного відповідача залишити без задоволення. Вирок просив скасувати частково, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання без застосування ст.75 КК України. Задовольнити цивільний позов потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Вказує, що доводи апеляційної скарги цивільного відповідача є необґрунтованими, зазначив, що цивільні відповідачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення. Посилався на те, що потерпіла продовжує лікування, остання перенесла хірургічну операцію, отримала 2 групу інвалідності, також потерпілій завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначились у негативних змінах в її житті.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілої, просив задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги цивільного відповідача.

Представник потерпілої підтримав апеляційну скаргу потерпілої та просив її задовольнити.

Представник цивільного відповідача підтримав апеляційну скаргу цивільного відповідача та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги потерпілої заперечував.

Обвинувачений ОСОБА_12 підтримав апеляційну скаргу цивільного відповідача, заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої.

Заслухавши думки учасників процесу, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду першої інстанції стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінального правопорушення, та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційних скаргах прокурора, цивільного відповідача та потерпілої не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача з приводу того, що розмір моральної шкоди є необґрунтований, та потерпіла не надала документів на підтвердження завданої моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Під час ухвалення вироку в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень з ТОВ АТП 11231, який є цивільним відповідачем, суд першої інстанції законно та обґрунтовано дійшов вказаного висновку та визначив, що стаття 1187 ЦК України відноситься до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктивного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_12 знаходився в трудових відносинах з ТОВ Автотранспортне підприємство 11231 і заподіяв позивачці шкоду під час виконання своїх трудових обов`язків тому, відповідно до ст. 1172 ЦК , юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним трудових обов`язків.

Крім того, ТОВ «Автотранспортне підприємство «11231» є власником джерела підвищеної небезпеки-автомашини, на якій заподіяно шкоду позивачу, тому відповідач несе відповідальність за заподіяну шкоду як володар джерела підвищеної небезпеки, відповідно до ст. 1187 ЦК України.
Тобто, суд вмотивовано, проаналізувавши норми цивільного права України визначив, що шкода, в тому числі в моральна, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Судом при визначенні розміру моральної шкоди враховано стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, зокрема, вона втратила можливість активного життя, відпочинку, час та зусилля, необхідні для підтримки здоров`я та неможливість відновлення у потерпілої попереднього стану у зв`язку з отриманими нею тілесними ушкодженнями, необхідність постійного стороннього догляду і, як наслідок, порушення звичайного способу життя, у тому числі враховані і ті обставини, на які посилається представник цивільного відповідача у своїй апеляційні скарзі.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд з`ясував, що за своїм характером злочин вчинений у формі прямої дії, що виражається у завданні тілесних ушкоджень потерпілій. Також, судом взято до уваги глибину фізичних страждань позивачки, оскільки завдання тяжкого тілесного ушкодження потерпілій суттєво вплинуло на її стан здоров`я та самопочуття, у зв`язку з чим фізичні здібності позивачки суттєво погіршились.

Таким чином, суд в повній мірі врахував всі вище зазначені обставини, у тому числі і ті, на які посилається в апеляції цивільний відповідач, а тому на переконання колегії суддів, задоволення моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. є справедливим, необхідним та достатнім для компенсування завданих страждань потерпілій.
Доводи цивільного відповідача щодо незаконного розгляду судом цивільного позову потерпілої з огляду на несплату нею судового збору колегія суддів визнає необгрунтованими, так як згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" №3674-У1 від 08 липня 2011 року позивачі - у справах про відшкодування шоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров,я, а також смертю фізичної особи, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи всіх судових інстанціях.
Твердження цивільного відповідача про наявність правових підстав для сплати потерпілою судового збору з позову про відшкодування моральної шкоди, з посиланням на п.6 ч.1 ст.5 зазначеного Закону, не грунтуються на точному змісті наведеної правової норми.
Положеннями зазначеного пункту також передбачено звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення будь-якого кримінального правопорушення, незалежно від об,єкту посягання.
Разом з тим, п.2 цієї ж частини статті передбачена інша самостійна підстава звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров,я, а також смертю фізичної особи.
Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної і моральної), завданої у результаті заподіяння тілесних ушкоджень або її смерті, незалежно від того настали такі наслідки в результаті вчинення кримінального правопорушення або інших дій чи бездіяльності, за які відповідач несе цивільну відповідальність, згідно Закону. Виходячи з наведеного, цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення. Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для сплати потерпілою судового збору ґрунтуються на правильному застосуванні норм вищенаведеного Закону. Доводи цивільного відповідача щодо допиту судом першої інстанції доньки потерпілої ОСОБА_6 з порушенням вимог кримінально-процесуального закона колегія суддів не визнає слушними, так як клопотання про допит доньки потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_13 - заявлено представником потерпілої ОСОБА_10 разом із поданням позовної заяви, в підготовчому засіданні 31.10.2017 року (а.п.45-46 т.1), 10.11.2017р. цивільний позов оголошено у присутності представника цивільного відповідача (а.п.53-54 т.1) та за клопотанням останнього відкладено і 24.11.2017 року, в судовому засіданні з врученням пам,ятки та з приведенням до присяги допитано доньку потерпілої - ОСОБА_13 у присутності представника цивільного відповідача (а.п.65-66 т.1), яким не надавалось будь-яких запитань, клопотань та заперечень, більш того, в той же день - 24.11.2017 року доньки потерпілої ОСОБА_13 обвинуваченим ОСОБА_7 відшкодовано матеріальну шкоду в повному обсязі в сумі 9050грн. при свідках з наданням розписки від 24.11.2017р. з підписами всіх осіб та долученням останньої до матеріалів провадження (а.п.68 т.1). Таким чином, судове рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої, є обґрунтованим та належним чином вмотивованим.
Доводи апеляційних скарг потерпілої та прокурора з приводу того, що вирок є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на м`якість призначеного судом покарання, колегія суддів вважає також безпідставними та необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання і через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, суд, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку має дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При обранні міри і розміру покарання суд першої інстанції, як вбачається з вироку, врахував всі обставини провадження, ступінь тяжкості скоєного злочину, особу обвинуваченого, який скоїв злочин з необережності, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, пом`якшуючі покарання обставин - щире каяття у вчиненому злочині, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування матеріальної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
При таких обставинах, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбуття ним покарання, тобто без ізоляції від суспільства, що в повній мірі узгоджується з положеннями статті 75 КК України.
На переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_12 судом першої інстанції зі звільненням обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, при зазначеному є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»

Підстав для скасування вироку і призначення ОСОБА_12 більш суворого покарання за апеляційними скаргами прокурора та потерпілої з наведених ними мотивів, колегія суддів не вбачає.

Стосовно доводів апеляційної скарги потерпілої щодо стягнення з ТОВ АТП 11231 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень, колегія суддів вважає необґрунтованими , як і доводи апеляційної скарги потерпілої в частині збільшення матеріальної шкоди, так як вона продовжує лікування і їй була зроблена хірургічна операція, які у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 7 ст.128 КПК України повинні бути заявлені до початку судового розгляду, і також не позбавлена права заявити їх в порядку цивільного судочинства.

З огляду на вище наведене, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілої, цивільного відповідача та прокурора, оскільки судом ухвалено вирок, який є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь в розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, цивільного відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Автотранспортне підприємство 11231», потерпілої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4