Постанова
Іменем України
8 травня 2018 року

м. Київ
справа № 127/17993/15-к

провадження № 51-2021 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 1 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003605, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 24 квітня 2009 року вироком Староміського районного суду м. Вінниці за ч. 2 ст. 186, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, звільнений по відбуттю строку покарання,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.185, ст. 395 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк п`ять місяців, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтись для реєстрації в кримінальну-виконавчу інспекцію.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 2 червня 2015 року о 12 год. 00 хв., перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 , помітив на балконі однієї з кімнат велосипед марки Ardis, який належить ОСОБА_7 , після чого переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно, повторно шляхом вільного доступу викрав вказаний велосипед, з місця скоєння злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_7 матеріальної шкоди на 4145, 33 грн.
Крім того, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що відносно нього встановлено адміністративний нагляд та порушуючи обмеження, визначені постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року, під час перевірок дільничним інспектором міліції 29 травня 2015 року о 22.10 год., 30 травня 2015 року о 22.10 год., 31 травня 2015 року о 22.10 год., 1 червня 2015 року о 22.10 год., 2 червня 2015 року о 22.00год., був відсутній за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , про що було складено відповідні акти. Також 3 червня 2015 року ОСОБА_6 умисно, без будь-яких поважних причин не з`явився на реєстрацію до Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області.
Вироком Апеляційного суду Вінницької області від 1 червня 2016 року вирок місцевого суду в частині призначення покарання скасовано та призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст.185 КК у виді позбавлення волі строком три роки; за ст. 395 КК у виді арешту строком на шість місяців. На підставі ст.ст. 70, 72 КК призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком три роки три місяці. В решті вирок залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо м`якості призначеного покарання, дійшов висновку щодо необхідності скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, однак призначив ОСОБА_6 менш суворе покарання, ніж те, що було визначене судом першої інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила її залишити без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних і перевірених у судовому засіданні доказах та в касаційній скарзі не оспорюються.

Статтями 22, 26 КПК закріплено засади змагальності сторін і диспозитивності. За змістом вказаних засад сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 22 КПК). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК). При цьому суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ч. 2 ст. 26 КПК).
Відповідно до ст. 404 КПК, яка встановлює межі апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення (ч. 2).
Таким чином, визначення меж перегляду судом апеляційної інстанції засноване на вимогах засад змагальності сторін і диспозитивності. А можливість виходу суду за межі апеляційних вимог допускається лише за умови, що цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись з рішенням місцевого суду подав апеляцію, в якій вказував на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. У зв`язку з цим порушував питання про скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового, яким просив визнати винним ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК і призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком на три роки; за ст. 395 КК у виді арешту строком на шість місяців; на підставі ст.ст. 70, 72 КК остаточне призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком три роки три місяці.

Перевіривши вирок згідно з положеннями ст. 404 КПК в межах апеляційної скарги прокурора, надавши вказаним доводам відповідну оцінку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неналежне виконання судом першої інстанції вимог ст.ст. 50, 65 КК в частині застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК у зв`язку з відсутністю підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При цьому апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасувавши вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, та ухвалив в цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання зач. 2 ст.185 КК у виді позбавлення волі строком три роки; за ст. 395 КК у виді арешту строком на шість місяців, а на підставі ст.ст. 70, 72 КК визначив йому остаточне покарання у виді позбавлення волі строком три роки три місяці.

Таким чином, апеляційний суд прийняв рішення в межах апеляційної скарги, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 404 КПК, та призначив ОСОБА_6 саме таке за своїм розміром покарання, про яке просив прокурор в апеляційній скарзі, оскільки не мав права згідно з ч. 2 ст. 404 КПК та в силу дії засад змагальності сторін і диспозитивності вийти за ці межі.
А тому доводи прокурора про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.

Отже, вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судового рішення, не встановлено.
Тому суд вважає, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
вирок Апеляційного суду Вінницької області від 1 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3