Справа № 305/1225/15-к
Провадження по справі № 1-кп/305/43/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2018 року. Рахівський районний суд Закарпатської області

в особі головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рахів, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000674 від 07.08.2014 про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, приватного підприємця, одруженого, має на утрманні 2 неповнолітніх дітей, раніше не судимого, -

у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, -
ВСТАНОВИВ: ОСОБА_4 , пред`явлено обвинувачення в тому, що 04 серпня 2014 року близько 21 години, перебуваючи поруч з огорожею будинку АДРЕСА_1 , умисно наніс удар металевим профілем в область голови ОСОБА_5 , після чого потерпілий прикривши руками своє обличчя, коли ОСОБА_4 наніс йому другий удар вищевказаним предметом в область обличчя та рук.
Своїми діями спричинив ОСОБА_6 - тілесні ушкодження у вигляді: синця з ссадном правої щоки, забою мягких тканин голови в лівій скроневій ділянці забійної рваної рани 1-го пальця лівої кисті, зверху ніхтьової фаланги 1-го пальця лівої кисті, які згідно висновку експерта № 329 від 15.08.2014 року потягли за собою розлад здоров`я більше 6 днів, але менше 21 і згідно п. 2.3.3 Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Дії ОСОБА_4 кваліфіковано по ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні інкримінованого йому крмінального правопорушення не визнав, та пояснив, що тілесних ушкоджень ОСОБА_6 за викладених в обвинувальному акті обставин не завдавав.
Показав, що з потерпілим ОСОБА_6 він та його родина тривалий час перебували у неприязних відносинах.
04 серпня 2014 року біля 2 години в с. Середнє Водяне, Рахівського району, Закарпатької області поруч з буднком АДРЕСА_1 , між ним та ОСОБА_6 виник спір із-за скандального характеру потерпілого. Особисто його не бив, а навпаки ОСОБА_6 побив його матір.
Просив виправдати його з-під обвинувачення.
На закриття кримінального провадження за строками давності не згідний.
Як з`ясовано судом, 30.11.2016 року ОСОБА_6 потерпілий у даному кримінальному провадженні до дачі показів у суді помер внаслідок хронічного тромбофлебіту глибоких вен нижніх кінцівок, про що прокурор надав суду витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, смерть його не пов`язана з наслідками отримання тілесних ушкоджень.
Правонаступництво у кримінальному провадженні чинним законодавством України не передбачено.
Прокурор у судовому засіданні, незважаючи на смерть потерпілого, просив визнати ОСОБА_4 винним та засудити.
Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достовірності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення, виходячи з наступного.
Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як випливає із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції".

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Барбера, Мессеґе і Хабардд проти Іспанії № 10590/83 від 6 грудня 1988 р. та § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

Згідно з положеннями ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи. Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обгрунтованим і справедливим.

У правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається звинувачувальний ухил, по суті якого кожен, хто з`явився перед судом, має бути визнаний винуватим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду має бути законним і обгрунтованим тими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Стаття 125 частина 2 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне заподіяння особі легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню: 1)подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2)винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, сторона обвинувачення посилалася на безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, а саме показання потерпілого добуті в ході досудового слідства, свідків, висновку експерта, з якого суд встановив наступне:

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що потерпілий ОСОБА_6 був при житті її свекром. Чула і бачила сварку між свекром та сусідом ОСОБА_4 , 04 .08.2014 року біля 21 год. Потім приїхав голова села і вони помирилися. Опісля ОСОБА_4 металевим прутом вдарив по голові та руці потерпілого. В руках ОСОБА_4 бачила предмет схожий на пістолет.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що бачив сварку між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , 04.08.2014 року, однак ця подія була давно, і він не пам`ятає обставин чи бив хтось когось не пригадує. За життя батько ворогував із ОСОБА_4 із-за землі, 04.08.2014 року ОСОБА_4 погрожував батькові пістолетом, а ввечері батько прийшов з окровавленою головою та пальцями руки, а тому звернувся у поліцію з заявою про побиття.

Свідок ОСОБА_9 показала суду, що вона не бачила, щоб 04.08.2014 року хтось бився на АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_10 показала суду, що 04.08.2014 року біля 21 год. чула як сварилися сусіди ОСОБА_6 з ОСОБА_4 виражаючись нецензурними словами, бійки між ними не бачила.

Вирішуючи питання про оцінку показань зазначених осіб як доказів у кримінальному провадженні, суд виходить з того, що потерпілий мав підстави обмовляти обвинуваченого, так само як свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які мають підстави свідчити на користь потерпілого в силу зацікавленості у результатах розгляду справи, виходячи з родинних відносин їх покази містять суттєві протиріччя, що є підставою ставитися до них критично.

Як з`ясовано судом, потерпілий ОСОБА_6 помер, після відкриття у даному кримінальному провадженні підготовчного судового засідання, 30.11.2016 року, тобто до початку розгляду справи по суті, отже такий допитаним у ході судового слідства не був.

З дослідженого судом протоколу допиту пояснення потерпілого ОСОБА_6 слідує, що 04.08.2014 року біля 21 год. йдучи вулицею Дечебал, відчув удар по голові повернувшись побачив ОСОБА_4 в руках якого був металевий профіль довжиною 3-4 м., яким повторно вдарив його ОСОБА_4 по руці та в область голови. Від ураду втратив свідомість та впав на землю. Бачив у руках ОСОБА_11 пістолет, який викрикував погрзливі слова, про інцидент повідомив поліцію. Очевидцем нанесення йому тілесних ушкодень були: невістка ОСОБА_7 та син ОСОБА_8 .

Натомість допитаний в ході судового слідства син потерпілого - ОСОБА_8 даючи покази відповів, що не бачив чи ОСОБА_11 бив його батька поскільки в той час не відомо де знаходився.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що чула і бачила сварку між її тестем ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , 04.08.2014 року біля 21 год. коли ОСОБА_11 металевим прутом двічі вдарив потерпілогопо голові та руках. Таким чином, подружжя ОСОБА_8 та його дружина ОСОБА_7 знаходячись одночасно поруч з потерпілим дали різні свідчення з приводу того, чи наносив побої 04.08.2014 року ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_6 .

Згідно письмового клопотання прокурор надав суду, слідуючі письмові докази, які він ввважав мають лягти в основу доказів винуватості ОСОБА_4 - протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_6 , протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 12.06.2015 року та висновок експерта № 329 від 07.08.2014 року, які просив визнати належними і допустимими у даному кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання про їх належність та допустимість, суд виходить з слідуючого.

Згідно з ст. 477 КПК України, кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, є провадження яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень передбачених ст. 125 КК України (втому числі).

Натомість такої заяви прокурором, суду не надано, однак така міститься у реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Постанова слідчого СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_14 датована 07.08.2014 року про призначення експертизи, яка чомусь розпочата експертом 06.08.2014 року, тобто на день раніше винесеної слідчим постанови, і це факт не обумовлений, тому опискою визнаний не може бути.

Протокол проведення слідчого експерименту від 12.06.2015 року (проведено через 10 місяців після реєстрації злочину) якоби на підставі ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ст. 240 КПК України, поскільки суд не виносив такої ухвали, про неї відутні дані у реєстрі, а суду для огляду така не надана. Відсутні дані і про те, чи надавала згоду на проведення експерименту особа, яка володіє таким майном чи житлом.

З висновку екперта № 329 від 6-15.08.2014 року, слідує, що саме у приміщенні будинку АДРЕСА_1 мало місце нанесення тілесних ушкоджень потерпілому,що відповідно випливає з постанови слідчого.

Залишилося поза увагою слідчого і те, що у протоколі слідчого експерименту ОСОБА_6 як потерпілий вказав, що він проживає у будинку АДРЕСА_3 .

В обвинувальному акті як при встановленні фактичних обставин так і у формулюванні обвинувачення вказано місце скоєння кримінального правопорушення; як поруч з огорожею будинку АДРЕСА_4 , що само по собі є різними.

Невиясненими в ході досудового слідства і обставини яким чином проводилося досудове розслідування слідчим ОСОБА_14 так і ОСОБА_15 одночасно при реєстрації матеріалів досудового розслідування про це не вказано, а значиться тільки слідчий ОСОБА_15 .

Зі змісту протоколу слідчого експерименту ОСОБА_6 , пояснив, що металевий профіль був довжиною біля 3 м., а ОСОБА_4 стояв у своєму дворі біля 4-5 метрів від фундамента, під час ударів, що не відповідає тим обставинам, які вказані у обвинувальному акті та здобуто судом.

З фотосвітлин до протоколу слідчого експерименту вбачається, що ОСОБА_6 показав на огорожу, і пояснив, що саме там він отримав перший удар ззаду, однак особа залучена до слідчого екперименту наносила удар ззаді знаходячись на вулиці позаду потерпілого, а не за тих обставин які вказав потерпілий, які не скріплені печатками та не відомо до якого слідчого експерименту вони належать.

Щодо протоколу допиту свідка ОСОБА_13 то слідчий ОСОБА_15 , 12.06.2015 роу допитав його щодо матеріалів досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 674 від 07.08.2014 року в той час коли слідчий експеримент проводився щодо матеріалів внесених до ЄРДР за № 680 від 09.08.2014 року.

Відсутні в матеріалах кримінального провадження і речові докази.

Цивільний позов не заявлено.

Таким чином дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, які надав суду прокурор, суд вважає перевіривши їх у ході судового слідства неналежними та недопутимими, що передбачено ст. 89 КПК України.

Відповідно до ухвали Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.02.2016 року, яка набула законної сили, судом закрито кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , тобто тієї ж особи за ч. 1 ст. 125 КК України, де потерпілою значилася ОСОБА_16 тобто мати ОСОБА_12 обвинуваченого у даному кримінальному провадженні.

З вступної частини ухвали слідує, що 04.08.2014 року біля 21 год. ОСОБА_6 біля огорожі будинку АДРЕСА_1 , спричинив ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження, що не привели до короткочасного розладу здоров`я, тим самим підтверджено неприязні відносини між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 .

З об`єктивної сторони злочин передбачений ст. 125 КК України, характеризується дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння легкго тілесного ушкодження, наслідками у виді спричинення легкого тілесного ушкодження, причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідками, тобто необхідною ознакою закінченого складу цього злочину є настання злочинного наслідку у виді шкоди здоров`ю людини визначеного ступеня тяжкості.

Як передбачено ст. 242 ч. 2 п. 2 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і предметів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства.

Таке визначення опосередковано зазначає і головного суб`єкта судово-експертної діяльності - судового експерта, який на основі спеціальних знань здійснює дослідження і є самостійною процесуальною фігурою.

Згідно ст. 101 ч. 1 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обгрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта.

Зі зімісту висновку експерта встановлено, що така проводилася на підставі постанови слідчого СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_14 , який не значиться в реєстрі досудового розслідування взагалі.

Висновок експерта № 329 не містить відповідей частково викладених в п.п. 3.4 вступної частини: чи могли вони бути спричинені при падінні з висоти власного росту, та в якому положенні знаходився під час отримання тілесних ушкоджень (хто саме не вказано).

Постанова про призначення експертизи винесена слідчим 07.08.2014 року, а саме експертиза почата розглядом на день раніше 06.08.2014 року, тобто експерт почав проведення експертизи на один день раніше ніж слідчий призначив її; чи мала місце описка в даному випадку, прокурор це не оговорив.

Відповідно до ст. ст. 85, 99 КПК України, доказами у кримінальному процесі, які мають відношення до справи, є зокрема документи, що підтверджують достовірність чи недостовірність можливість чи не можливість використання інших доказів, отже документи, що підтверджують законність збирання інших доказів.

В розділі ІІ реєстру матеріалів досудового розслідування проведені в ході досудового розслідування процесувальних дій, відсутні відомості про зміну слідчих, не має посилання на попередню кваліфікацію дій ОСОБА_4 .

В судовому засіданні стороною обвинувачення не надано доказів, які підверджують законність отримання інших доказів, зокрема: письмового протоколу проведеного слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_6 , протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 12.06.2015 року, тощо.

Отже при прийнятті процесуальних рішень без залучення до матеріалів кримінального провадження матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази.

Отже, суд вказані докази визнає неналежними та недопустимими.

З огляду на вказані обставини, враховуючи засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини (п. 10 ч. 1 ст. 7, ст. 17 КПК України), що полягають у тому, що всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи ( ч. 4 ст. 17 КПК України), в ході оцінки допустимості наданих доказів - результатів проведення експертиз, суд зобов`язаний перевірити підстави та умови їх проведення, за результатами яких отримано фактичні дані, що є змістом наданих доказів.

Відтак, неналежна перевірка судом доказів на предмет їх допустимості є порушенням вимог ч.2 ст.370 КПК України, якою закріплено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про відсутність належних допустимих доказів про спричинення потерпілому діями обвинуваченого при ударі металевим предметом, у вигляді легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, причинного зв`язку між вказаним діянням та наслідками.

Частиною І статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, дослідивши в судовому засіданні всі надані докази по даному кримінальному провадженню в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.12.2012 р.).

Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11.07.2013р.)

Сумнівний характер вчинення обвинуваченим саме інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння по ч. 2 ст. 125 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожиш неоспорюваних презумпцій факту.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може грунтуватись на припущеннях. Аналізуючи всебічно, повно й неупереджено дослідженні у процесі судового розгляду всі фактичні обставини, надані на їх підтвердження докази, оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано і не пропонується стороною обвинувачення, стороною обвинувачення залишилися нез`ясованими обставини, які мають суттєве значення для законного та обґрунтованого вирішення даного кримінального провадження та ухвалення обвинувального вироку, суд приходить до вмотивованого висновку, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано достатніх переконливих доказів, оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів, що у діях ОСОБА_4 наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

Речові докази до кримінального провадження не долучались.

Судові витрати відсутні.

Відносно обвинуваченого запобіжний захід не обирався.

На підставі ст. ст. 368, 373, 374, 375, 392 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Виправдати ОСОБА_4 по обвинуваченню в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в зв`язку з недоведеністю його винуватості.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано набирає законної сили, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд Закарпатської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копію вироку слід вручити негайно, після його проголошення, обвинуваченому, та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, та ознайомитися з журналом судового засідання.

Суддя: ОСОБА_1

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного суду: ОСОБА_1