Справа № 467/1467/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченої ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 червня 2017 року за № 0000230 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області, громадянки України, освіта вища, працюючої головним спеціалістом Управління освіти Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, одруженої, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 03 червня 2017 року близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_5 , незаконно, всупереч волі власника, без його дозволу, переслідуючи умисел на порушення передбаченого ст. 30 Конституції України права особи на недоторканість іншого володіння з метою забрати речі, перелізши через паркан, а згодом через дах сараю, проникла до огородженої території домоволодіння ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де почала вибивати замок з приміщення літньої кухні молотом.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України і оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 162 КК України не визнала та показала суду, що напередодні події її мати ОСОБА_8 та тітка ОСОБА_9 приходили до додому до потерпілого, який доводиться їй рідним дядьком, аби забрати речі, які належали їх покійній матері. Будинок, в якому проживає потерпілий, знаходиться в смт. Костянтинівка Миколаївської області та раніше належав її покійній бабі матері потерпілого, а потім потерпілому на підставі договору дарування. Оскільки він сказав їм прийти наступного дня, то мати попросила її піти до дядька разом з нею та її сестрою аби допомогти виносити належні бабі речі.

Прийшовши до домоволодіння дядька, вони постукали у ворота, але ніхто не відчиняв. Подумавши, що дядько спить, мати сказала їй, щоб вона пішла та розбудила його. Оскільки ворота були зачинені, проглянути через них на подвір`я неможливо, то вона, аби розбудити дядька, перелізла через невисокий паркан на город, а звідти, ставши на клітку для тварин, вилізла на дах сараю, з якого зістрибнула на подвір`я. В цей час потерпілий знаходився на подвір`ї, спостерігав за нею та сказав, що зараз з приїде якась господарка з міста. Опинившись на подвір`ї, вона відразу відчинила хвіртку аби зайшли мати й тітка, які почали сваритись з дядьком. А вона в цей час, знайшовши на території домоволодіння молоток, почала вибивати навісний замок, яким було зачинене приміщення літньої кухні. Вибивши замок, вона побачила в літній кухні доньку потерпілого та його онуків. Будинок потерпілий відчинив сам аби вони могли забрати бабусині речі. Вона нічого не говорила потерпілому, дозволу зайти в його двір та відчинити хвіртку запитувала.

Допитаний в порядку ст. 353 КПК України потерпілий показав суду, що зараз він проживає в будинку, який належав його матері та за її життя був йому подарований нею. 03 червня 2017 року близько 18 год. 30 хв. до нього додому прийшли дві його сестри ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та його племінниця ОСОБА_5 , яка перелізши через паркан, зістрибнула на подвір`я та відчинила хвіртку, щоб зайшли її мати і тітка. Відчинивши сарай, вона знайшла там молот, яким вибила замок на дверях літньої кухні, де він зачинив свою доньку з її малолітньою дитиною аби вони не чули сварки, яку вчиняють сестри та обвинувачена. ОСОБА_8 та ОСОБА_10 тримали його за руки, щоб ОСОБА_5 мала змогу вибити замок.

Коли ОСОБА_5 зайшла в приміщення літньої кухні, слідом за нею зайшли її мати та тітка та почали виносити речі, зокрема, кухонну плиту. Вони також хотіли вибити зачинені двері до житлового будинку, але їх відчинила його донька, щоб уникнути сварки. Потрапивши до будинку, ОСОБА_5 разом із своєю матір`ю та тіткою стали виносити речі карнизи, штори, ікону, доріжки, які складали на дорозі.

До цього вони неодноразово приходили до нього аби забрати належні матері речі, вчиняли сварки, за життя матері виганяли його з будинку, в них був тривалий конфлікт через те, що не могли поділити речі, які залишились після смерті матері.

Напередодні, у п`ятницю, сестри приходили до нього, але вже було пізно, вони були напідпитку, а він не відчинив їм ворота та з ними не спілкувався, нічого їм не казав, а останні не казали чому вони прийшли. Коли вони прийшли наступного дня з обвинуваченою, він також їм не відчиняв хвіртку, оскільки знав, що вони вчинять сварку, він нічого їм не говорив, чому вони прийшли не запитував, а просто знаходився на подвір`ї, але своєї згоди на те, щоб вони зайшли у подвір`я, він не давав.

Свідки, будучи допитаними в порядку ст. 352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, кожен окремо, дали суду такі показання.

Так, свідок ОСОБА_11 показала суду, що точної дати не пам`ятає, але того дня вона разом із своїм малолітнім сином та племінницею приїхала до свого тата потерпілого ОСОБА_6 в смт. Костянтинівку Арбузинського району Миколаївської області. Коли вони перебували на подвір`ї, то почули нецензурну лайку та стукіт у ворота. Це були татові сестри, які кричали: «Відкривай ворота». Оскільки діти злякались, то вона разом з ними зайшла в приміщення літньої кухні, а батько зачинив їх на замок. Звіди вона бачила, що обвинувачена йде по даху сараю з арматурою в руках, якою пізніше била батька. Опинившись на подвір`ї, ОСОБА_12 відчинила ворота, які були закриті на металевий засов, а до двору зайшли її мати і тітка, напавши на її батька та вимагаючи речі. В цей час обвинувачена вибила замок до літньої кухні молотом та зайшла всередину, викрикуючи нецензурну лайку. Свідок сама відчинила вхідні двері до житлового будинку, звідки обвинувачена разом з її матір`ю та тіткою винесли речі, які належали матері її батька.

Свідок вказала, що останні три роки у її батька із сестрами тривають неприязні відносини, вони били його, але він до поліції не звертався. Домоволодіння належало її бабі, яка за життя подарувала його її батькові, а зараз воно належить її сину на підставі договору дарування. Батько проживає в будинку за її згодою, а вона не бажала, щоб його сестри разом з обвинуваченою зайшли в двір, так як спокійної розмови не вийшло б.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні дала показання про те, що влітку 2017 року, точної дати вона не пам`ятає, коли вона знаходилась на подвір`ї в домоволодінні потерпілого, то почула крик обвинуваченої і його сестер. Разом з його дочкою та дітьми вона зайшла до приміщення літньої кухні, сховалась на печі, однак невдовзі туди потрапила обвинувачена, її мати та тітка, почали ображати її та погрожувати. Вона чула, як хтось гупав по вхідних дверях літньої кухні, але хто саме це робив і чим не бачила. Напередодні хтось приходив і кричав, що прийшли за своїми речами, але хто саме там був не знає.

Свідок ОСОБА_14 показала суду, що вона проживає по сусідству з потерпілим. Того дня вона сиділа на лавці біля свого домоволодіння та бачила обвинувачену, її матір та тітку, які стукали у ворота до потерпілого і кричали, щоб він їх відкрив. Однак вона не чула чи потерпілий їм щось відповів. Свідок бачила, як обвинувачена ходила по даху сараю, але як вона туди потрапила не знає. ЇЇ мати кричала, щоб вона стрибала. Тоді обвинувачена відчинила хвіртку, а її мати та тітка зайшли в двір та лаялись. Пізніше почали виносити якісь речі. Що саме відбувалось на подвір`ї свідок не бачила, так як воно огороджене.

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні за клопотанням сторони захисту, дала показання про те, що напередодні, близько 21 год. 00 хв. вона разом із своєю сестрою ОСОБА_10 прийшли до потерпілого додому, однак потрапити в двір не могли, оскільки він хвіртку він не відчинив, сказав, що вже пізно і щоб ми приходили завтра. Але оскільки потрібно було забрати належні їх матері речі, то вона разом із сестрою та дочкою ОСОБА_5 прийшли до потерпілого наступного дня, стукали у ворота але ніхто не відчиняв. Вони подумали, що потерпілий спить та хотіли постукати у вікно. Тоді донька перелізла через паркан та відкрила хвіртку із середини. Потерпілий в цей час стояв на подвір`ї і сказав, що загубив ключ. Двері до літньої кухні були закриті, а потерпілий сказав, щоб ми їх відкривали. Коли ОСОБА_12 вибила замок молотком, то вони побачили, що в літній кухні перебувають ОСОБА_13 та донька потерпілого, яка сама відчинила двері до житлового будинку, звідки вона разом із сестрою та донькою винесли потрібні їм речі, які потерпілий дозволи їм забрати напередодні.

Ці показання обвинуваченої, потерпілого та свідків суд визнає допустимим, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб, а також належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Крім того, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні досліджено інші докази, подані стороною обвинувачення, а саме :

-протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 червня 2017 року, зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області 03 червня 2017 року за № 910, з якого видно, що ОСОБА_15 заявив про те, що 03 червня 2017 року близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та донька ОСОБА_8 . ОСОБА_12 проникли до будинку АДРЕСА_2 (а.к.п. 50) ;

-довідка Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 288/03-02/1/17 від 22 червня 2017 року, згідно якої дані про те, кому належить та в чиєму користування перебуває земельна ділянка, розташована за адресою : АДРЕСА_2 в селищній раді відсутні (а.к.п. 39) ;

-довідка Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області № 287/03-02/1/17 від 22 червня 2017 року, з якої вбачається, що по АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає ОСОБА_6 ; відомості про те, кому належить земельна ділянка за цією адресою в селищній раді відсутні (а.к.п. 40) ;

-договір дарування від 21 грудня 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області ОСОБА_16 , відповідно до якого ОСОБА_17 подарувала, а ОСОБА_6 прийняв в дар цілий жилий будинок з усіма побутовими спорудами та господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . З вказаного договору, крім того, вбачається, що за вказаною адресою розташовано: один житловий будинок, загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., літня кухня, погріб, два сарая, вбиральня, огорожа (бут, метал), замощення (зацементоване). На прилеглій до жилого будинку території знаходяться дві присадибні земельні ділянки площею 0, 1500 га, яка призначена для обслуговування індивідуального жилого будинку та площею 0,1900 га, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та які розташовані по АДРЕСА_2 та перебувають у власності Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області (а.к.п. 41) ;

-витяг про державну реєстрацію прав № 28513068 від 27.12.2010 року, згідно якого право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_6 (а.к.п. 42) ;

-договір дарування житлового будинку від 06 червня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу ОСОБА_18 , зареєстрований в реєстрі за № 740, згідно якого ОСОБА_6 (дарувальник) та малолітній ОСОБА_19 (обдаровуваний) подарував, а обдаровуваний прийняв в дар житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 (а.к.п. 44-47) ;

-витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрація права власності (індексний номер: 888896357) від 06.06.2017 року, згідно якого власником житлового будинку АДРЕСА_2 є ОСОБА_19 (а.к.п. 48-49).

В свою чергу сторона захисту надала суду копії свідоцтв про народження ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , а також довідку Служби у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 15 лютого 2018 року за № 179, згідно якої ОСОБА_5 не позбавлена батьківських прав відносно своїх неповнолітніх дітей (а.к.п. 97-99).

Тож суд, приходить до висновку, що цими джерелами доказів в їх сукупності підтверджуються обставини, регламентовані ст. 91 КПК України, зокрема, щодо події кримінального правопорушення (часу, місця, та способу його вчинення), винуватості обвинуваченої, форми її вини, мотиву і мети вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, обставин, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому висунуте ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України вважає доведеним.

Приймаючи таке рішення, суд виходив, зокрема, із такого.

Статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 р., передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Аналогічна вимога міститься в ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 р., який набув чинності для України 23 березня 1976 р.
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 07.ХІ. 1950 р.) комплексно декларує зазначені права. Зокрема, в ній вказано, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини вважається, що держава виконує свої зобов`язання дотримуватися вимог цієї статті, якщо утримається від дій, що порушують ці права, а також гарантуватиме їх забезпечення.
У рішенні Європейського суду з прав людини, (справа «Ейрі проти Ірландії» (1979), Суд констатував порушення ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «Хоча метою ст. 8 є, головним чином, захист особи від довільного втручання з боку державних властей, ця стаття змушує державу не тільки утримуватися від такого втручання: до цього негативного зобов`язання додається також позитивне, яке є необхідним для дійсної поваги особистого і сімейного життя».
Виходячи з цих міжнародно-правових актів, держава закріпила в своєму Основному законі, а саме, в ч.1 ст. 30 Конституції України правило, за яким не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду, встановивши кримінальну відповідальність за порушення недоторканості житла.
Так, відповідальність за ч.1 ст. 162 КК України настає у випадку незаконного проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконного проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконного виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.
Обговорюючи питання про наявність у діях обвинуваченої ознаки проникнення, суд керувався роз`ясненнями, що містяться в абз. 2 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно яких під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.
При цьому суд враховував, що в теорії кримінального права незаконним є будь-яке проникнення до житла чи іншого володіння особи всупереч чинному законодавству, тобто коли винний не має законної підстави увійти у нього.
Із тлумачення ст. 30 Конституції України випливає, що правовою підставою для порушення недоторканості житла є вмотивоване рішення суду або ж об`єктивна наявність невідкладних випадків, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.
Незаконним визнається і проникнення, якщо воно здійснюється без попередньої згоди володільця. При цьому така його згода повинна бути попередньою.
До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).

Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в частині другій статті 233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо).

Щодо наявності умислу в діях обвинуваченої, то суд враховував таке. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 162 КК України, характеризується лише прямим умислом.

Згідно ч.2 ст. 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
Вирішуючи питання про те, чи з прямим умислом діяла обвинувачена, тобто з`ясовуючи зміст і спрямованість її умислу, суд виходив із сукупності всіх обставин вчиненого діяння і враховував її поведінку до, під час і після злочину та спосіб його вчинення.

Зокрема, суд зважав на той факт, що обвинувачена, побачивши потерпілого на його подвір`ї, не запитала його згоди щодо можливості свого перебування на території належного йому домоволодіння, більш того, відчинила хвіртку своїй матері та тітці, яких впустила на територію домоволодіння потерпілого, знайшла молот та почала вибивати замок до вхідних дверей літньої кухні.
За таких обставин, суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що обвинувачена проникла до домоволодіння потерпілого з метою його розбудити, так як побачивши його, не запитала його дозволу, а продовжила дії, направлені на досягнення своєї мети.
Суд не погоджується із доводами захисту про те, що обвинувачена вважала, що у її матері є згода на входження в домоволодіння, оскільки такі її показання та показання свідка ОСОБА_8 , за умови заперечення потерпілим, нічим не підтвердились в судовому засіданні.
При цьому, суд із показань потерпілого та обвинуваченої, які узгоджують між собою в цій частині, встановив, що безпосередньо сама обвинувачена згоди потерпілого на її входження до його домоволодіння не отримувала, будь-яких дій, спрямованих на її отримання не вчинила, а тому навіть за умови, що матір обвинуваченої попередньо отримала згоду потерпілого, у цьому, конкретному випадку не має правового значення.
Крім того, суд критично ставиться до тверджень сторони захисту про те, що у обвинуваченої не було підстав вважати, що її дії є протиправними, оскільки потерпілий прямо не заборонив її входження на територію його домоволодіння, а сама вона раніше мала вільний доступ до нього, оскільки там проживала її бабуся, через те, що обвинувачена знала про належність домоволодіння потерпілому та про тривалий конфлікт з ним з приводу поділу майна.
Тож враховуючи вищевикладене, суд, розглядаючи кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, приходить до висновку про його доведеність і кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 162 КК України, оскільки вона незаконно проникла до іншого володіння особи.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Незважаючи на те, що прокурор не висунув ОСОБА_5 обвинувачення у проникненні до приміщення літньої кухні, яка розташована на території домоволодіння потерпілого, суд, між тим, не вбачає підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення згідно із правилами ст. 337 КПК України.

Обговорюючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, виходячи зі ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суд враховує положення ст. 12 КК України, а окрім цього, бере до уваги особливості й обставини його вчинення, зокрема, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію, ставлення обвинуваченої до вчиненого, її поведінку до, під час та після вчинення злочинних дій ; відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання відповідно до ст. 66, 67 КК України, бере до уваги, що обвинувачена має постійне місце реєстрації та проживання, одружена, виховує двох неповнолітніх дітей, працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судима, що свідчить про те, що оточуюча її обстановка в сім`ї та побуті виражає міцні соціальні зв`язки і вважає за необхідне призначити їй покарання в межах санкції ч.1 ст. 162 КК України у виді штрафу.
При цьому суд переконаний, що дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), в той час як відсутність будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Окрім вищевикладеного, суд ураховував досудову доповідь відносно обвинуваченої, складену інспектором Первомайського міськрайонного відділу з питань пробації Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.
В судовому засіданні сторона захисту ініціювала питання про застосування відносно обвинуваченої Закону України «Про амністію у 2016 році» (далі Закон), оскільки вона має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
Тож перевіривши наявність підстав для цього, суд прийшов до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Статтею 86 КК України регламентовано, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Статтею 1 Закону визначено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили: ... в) не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
У даному випадку, ОСОБА_5 за цим вироком визнана винною у вчиненні злочину, який згідно ч.2 ст. 12 цього Кодексу є злочином невеликої тяжкості.
Вона є не позбавленою батьківських прав та на день набрання чинності цим Законом має двох синів - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким не виповнилося 18 років на час розгляду кримінального провадження.
При цьому суд ураховує, що ст. 13 Закону передбачає, поширення його дії на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Публікація Закону відбулася в офіційному виданні Голос України № 163 від 06.09.2017 року.
Як наслідок, Закон набрав чинності з 07.09.2017 року, у той час, як ОСОБА_5 вчинила злочин 03.06.2017 року, тобто до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до положень ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
З огляду на таке вказані клопотання захисника та обвинуваченої підлягають задоволенню, як обґрунтовані.
Питання речових доказів і судових витрат судом не вирішувалось у зв`язку з відсутністю таких у цьому кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

В силу статті 86 КК України, статті 3 Закону України «Про застосування амністії в України», пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного за цим вироком, у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. 00 коп.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Миколаївської області через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів ) з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1