АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/158/18 Справа № 202/2457/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000152 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпро, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати як незаконний, необґрунтований у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 виправдати.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина вироку не містить належного формулювання обвинувачення, оскільки редакція обвинувального акту не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Крім того, мотивувальна частина вироку не містить опису способу вчинення злочину, та мотивів злочину.

Вважає, що при постановленні вироку суд зробив висновок про винність

ОСОБА_9 на підставі суперечливих та неналежних доказів, оскільки прийняв до уваги, у якості доказу провини ОСОБА_9 показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , які заявили, що не були свідками нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , а показання свідка ОСОБА_12 містять показання з чужих слів, тобто, відомості, начебто, зі слів ОСОБА_11 та сусідів, крім того, показання свідка ОСОБА_13 суд визнав належним доказом, не зважаючи на те, що вони містять відомості про події початку грудня 2015 року, а не 19 січня 2016 року.

Більш того, у судовому засіданні не було з`ясовано думку сторін, а саме, сторони захисту про можливість визнання доказом показань ОСОБА_12 з чужих слів, що не відповідає засадам кримінального провадження.

Вважає, що при ухваленні вироку, судом не прийнятий до уваги та не
досліджений той факт, що ОСОБА_9 страждає судомним синдромом, та
під час виникнення судом, взагалі не контролює своє тіло, а питання щодо можливості спричинення тілесних ушкоджень, саме під час
нападу, судом не розглядалась, таким чином, поза увагою суду залишилось
питання винності, що є обов`язковою ознакою злочину.
Посилається на те, що а ні в ході слідства, а ні під час судового розгляду не встановлено спосіб, знаряддя злочину, не з`ясовано зміст і спрямованість умислу ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений просить вирок суду скасувати та направити матеріали кримінального провадження до суду першої інстанції на новий розгляд.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд розглянув кримінальне провадження не в повному об`ємі, а саме обвинувачення не відповідало вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Вважає, що судом було порушено вимоги ст. 66 КК України, а стороною обвинувачення ст. ст. 11, 12 Конституції України.
В судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги захисника.
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років; також вирішено питання щодо речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_9 19 січня 2016 року близько 23 години 40 хвилин, знаходився в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де на побутовому ґрунті у нього виник конфлікт з його матір`ю ОСОБА_11 . В ході конфлікту у обвинуваченого ОСОБА_9 раптово виник намір, спрямований на спричинення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 перебуваючи у вказаний час в зальній кімнаті квартири АДРЕСА_2 , реалізовуючи свій злочинний намір спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс невстановленими тупими, твердими предметами не менше 12 ударів в область тіла ОСОБА_11 , яка в цей час сиділа на дивані у вказаній кімнаті, у результаті чого смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 01 годині 20 хвилин в реанімаційному відділенні КЗ "Дніпропетровська шоста клінічна лікарня" ДОР, яка розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Батумська 13, від тупої травми грудної клітини, з численними переломами ребер, що ускладнилося розвитком шоку.

У ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: на правій молочній залозі синець; на передній поверхні лівого плеча в середній третині синець; на зовнішній поверхні правого плеча в середній третині синець; на верхній повіці правого ока синець; на правій щоці два синці; на повіках лівого ока з переходом на ліву виличну ділянку синець; на лівій щоці синець; на верхній губі зліва синець; нижче підборіддя на 2 см синець. Прямі переломи 1,2,3,4 ребер зліва, по середньо-пахвовій лінії без ушкодження пристінкової плеври. Прямі переломи 1-6-го ребер справа по середньо-пахвовій лінії аналогічного характеру. Навколо переломів добре виражені темно-червоні крововиливи. Крововилив і тім`яній ділянці; крововилив в м`які тканини спини зліва по лопатковій лінії. Тілесні ушкодження в області грудної клітини як зовнішні так і внутрішні, у вигляді: синців, крововиливів, переломів ребер у своїй сукупності перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, потерпілу, які підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту та просили задовольнити вимоги відповідно до апеляційної скарги захисника, думку прокурора, яка просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони захисту та залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Доводи обвинуваченого та його захисника щодо не доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим судом першої інстанції доказам, яким судом у вироку надано належну оцінку.
Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть ОСОБА_11 за ч. 2. ст. 121 КК України, підтверджується:
-показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка повідомила, що обвинувачений ОСОБА_9 є її батьком, раніше вони проживали разом у с. Миколаївка та приблизно влітку 2015 року останній переїхав жити до своєї матері за адресою АДРЕСА_1 ,

Суд першої інстанції обґрунтовано пославсь у вироку на показання потерпілої ОСОБА_7 , оскільки вона підтвердила факт проживання обвинуваченого з потерпілою ОСОБА_11 за адресою, де і сталася подія, а тому доводи апеляційної скарги захисника щодо неправомірного посилання у вироку на показання потерпілої як на доказ вини не заслуговують на увагу, оскільки її показання не спростовують встановлених у вироку обставин,

-показаннями свідка ОСОБА_10 , яка суду повідомила, що 19 січня 2016 року заходила до квартири АДРЕСА_2 , привозила туди продукти харчування для ОСОБА_11 , оскільки остання не могла самостійно пересуватись та бачила там ОСОБА_9 , також підтвердила, що восени 2015 року, приблизно у листопаді між обвинуваченим та ОСОБА_11 був конфлікт з приводу вживання обвинуваченим алкогольних напоїв.

Зазначений свідок підтвердила факт перебування ОСОБА_9 в день події за місцем проживання потерпілої ОСОБА_11 , та конфлікт між потерпілою ОСОБА_11 і обвинуваченим, що мав місце до цього часу, зазначені свідком відомості не спростовують встановлених у вироку обставин, а тому обґрунтовано взяті судом до уваги на підтвердження перебування обвинуваченого в день події в місці скоєння злочину та характеристики відносин, які склались між обвинуваченим та потерпілою.

- показаннями свідка ОСОБА_12 , який підтвердив, що проживав по сусідству з обвинуваченим і його матір`ю ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_3 . 19 січня 2016 року близько 22 години повернувся додому, та близько 24 години йшов палити та побачив, що двері квартири АДРЕСА_4 , де проживав обвинувачений і його мати, відчинені та звідти було чутно крики, нецензурну брань з боку обвинуваченого на адресу його матері, після чого почув декілька глухих ударів та прохання ОСОБА_11 не бити її, у зв`язку з чим він викликав співробітників поліції, допомагав лікарям виносити з квартири ОСОБА_11 , на обличчі і руках якої були синці, видимі тілесні ушкодження, вона знаходилась у свідомості і повідомила, що тілесні ушкодження їй були спричинені обвинуваченим ОСОБА_9 .

Доводи сторони захисту про те, що судом необґрунтовано прийнято до уваги показання зазначеного свідка, оскільки вони є показаннями з чужих слів, не заслуговують на увагу, так як свідок як очевидець повідомлених ним обставин зазначив, що чув з квартири, в якій проживали обвинувачений та його матір та в якій були відчинені двері, крики обвинуваченого на адресу потерпілої, удари та прохання ОСОБА_11 не бити її, потім свідок побачив видимі тілесні ушкодження у потерпілої, а тому такі свідчення правомірно взяті судом в основу обвинувального вироку, повідомлення свідком тієї обставини, що потерпіла йому говорила, хто наніс їй тілесні ушкодження, не спростовують висновків суду про покладення в основу вироку показань зазначеного свідка, які правомірно взяті судом до уваги.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що на початку грудня 2015 року він чув крики ОСОБА_11 , викликав поліцію та швидку допомогу , оскільки ОСОБА_11 повідомила йому, що ОСОБА_9 її побив. Вранці 20 січня 2016 року він побачив у дворі швидку допомогу та поліцію, ОСОБА_11 забрали до лікарні, а через два дні йому стало відомо, що остання померла.

Твердження сторони захисту про те, що свідок свідчив про конфлікт, що мав місце задовго до обставин злочину, вчинення якого інкримінують обвинуваченому, а тому судом необґрунтовано прийнято такий доказ, не заслуговують на увагу, оскільки свідчать про відносини, які склались між обвинуваченим та потерпілою.

-письмовими доказами, а саме: протоколом огляду від 20 січня 2015 року з фото-таблицею до нього, згідно із яким було оглянуто квартиру АДРЕСА_2 та вилучено жіноче пальто синього кольору з плямами бурого кольору, протоколом огляду трупа від 21 січня 2016 року згідно із яким було оглянуто труп ОСОБА_11 , на якому виявлені на правій груді садна синюшно-фіолетового кольору, на правому плечі та передпліччі наявні синці та садна синюшно-фіолетового кольору, на обличчі правого ока та правій щоці знаходяться синці, протоколом огляду від 21 січня 2016 року з фото-таблицею до нього, згідно із яким було оглянуто особисті речі ОСОБА_11 ,

- висновком судово-медичної експертизи №62/ЛЕ/20 від 24 лютого 2016 відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлено: на правій молочній залозі синець; на передній поверхні лівого плеча в середній третині синець; на зовнішній поверхні правого плеча в середній третині синець; на верхній повіці правого ока синець; на правій щоці два синці; на повіках лівого ока з переходом на ліву виличну ділянку синець; на лівій щоці синець; на верхній губі зліва синець; нижче підборіддя на 2 см синець. Прямі переломи 1,2,3,4 ребер зліва, по середньо-пахвовій лінії без ушкодження пристінкової плеври. Прямі переломи 1-6-го ребер справа по середньо-пахвовій лінії аналогічного характеру. Навколо переломів добре виражені темно-червоні крововиливи. Крововилив і тім`яній ділянці; крововилив в м`які тканини спини зліва по лопатковій лінії.

Смерть ОСОБА_11 настала від тупої травми грудної клітини з численними переломами ребер, щодо ускладнилась розвитком шоку.

Тілесні ушкодження в області грудної клітини, як зовнішні так і внутрішні у вигляді: синців, крововиливів, переломів ребер, у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки для життя і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

В область тіла ОСОБА_11 було спричинено не менше 12 механічних дій тупими, твердими предметами. Ушкодження у вигляді синців на плечах виникли за 7-14 дів до настання смерті, всі інші ушкодження виникли за 1-2 доби до настання смерті.

Враховуючи кількість, характер та локалізацію тілесних ушкоджень потерпіла не могла сама заподіяти собі тілесні ушкодження.

Експерт ОСОБА_14 в суді апеляційної інстанції підтвердив висновок проведеного ним експертного дослідження щодо спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, та пояснив, що для надання висновку йому була надана медична документація - історія хвороби на ім`я ОСОБА_11 , спричинення тілесних ушкоджень постраждалій в області грудної клітини, зокрема, переломів ребер, відповідає часу їх спричинення, що встановлений за вироком суду -19 січня 2016 року близько 23 години 40 хвилин.

Судом першої інстанції перевірялись твердження сторони захисту про те, що потерпіла отримала тілесні ушкодження за інших обставин, у вироку суду надана цьому належна оцінка, судом обґрунтовано зазначено, що заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілою самостійно шляхом падіння обличчям донизу із дивану, або у лікарні, спростовуються висновком судово-медичної експертизи №62/ЛЕ/20 від 24 лютого 2016 року, згідно із яким, з урахуванням кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої ОСОБА_11 , остання не могла сама заподіяти собі тілесні ушкодження. При цьому суд взяв до уваги, що вказаний висновок експерта судового медика є належно мотивованим, науково обґрунтованим, складений кваліфікованим експертом, що має достатні фах (вища медична освіта, експертна спеціальність), досвід і стаж експертної роботи, на підставі ретельного дослідження даних безпосереднього огляду трупу поєднаних з додатковими спеціальними дослідженнями, яким не суперечить, відповіді та висновки експерта повні та вичерпні, не допускають подвійного тлумачення та суперечностей, які потребували б роз`яснення, його результати сторонами не оспорювалися, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав його в основу вироку, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Долучені як судом першої інстанції довідки про стан здоров`я потерпілої, в яких зазначені поставлені лікарями діагнози ОСОБА_11 під час перебування її у лікарніструс головного мозку, перелом 7-9 ребер з обох сторін (а.п.93-94,109), так і судом апеляційної інстанції довідки про стан здоров`я потерпілої (а.п.37), відповідно до яких у ОСОБА_11 є підозра на перелом 6-7 ребер та лівосторонній гайморит, не спростовують висновків судово-медичної експертизи №62/ЛЕ/20 від 24 лютого 2016 року, підтверджених експертом, та яким судом надано належну оцінку і обґрунтовано взято до уваги.

Встановлення причин смерті здійснюється відповідно до п.1 ч.2 ст.242 КПК України шляхом проведення експертизи, а тому надані довідки не можуть спростовувати висновки експерта.

- висновком судово-імунологічної експертизи №82к від 18 лютого 2016 року, відповідно до якої кров ОСОБА_9 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВ0, висновком судово-імунологічної експертизи №383 від 17 березня 2016 року, згідно з яким кров потерпілої ОСОБА_11 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за системою АВ0. При подальшому дослідженні був виявлений і супутній антиген Н.

На представленому на експертизу жіночому пальто встановлена наявність крові людини. В слідах крові були виявлені антигени А і Н, що не виключає можливості утворення цих слідів за рахунок крові групи А з ізогемаглютиніном анти-В з вмістом супутнього антигену Н або за рахунок змішування в цих слідах крові кількох осіб, груповій характеристиці крові яких властиві антигени А і Н. Таким чином не виключається можливість походження слідів крові на пальто як від потерпілої ОСОБА_11 , так і від обвинуваченого ОСОБА_9 , груповій характеристиці крові яких властиві, виявлені і цих слідах, антигени А і Н, або від іншої особи (осіб) з аналогічними груповими властивостями,

-іншими доказами, зазначеними у вироку .

Висновки суду підтверджені наведеними у вироку доказами, які узгоджуються між собою, а тому обґрунтовано прийняті судом до уваги.
За таких обставин місцевий суд дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочиніу вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 121 ч.2 КК України.

Твердження захисника про те, що у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина вироку не містить належного формулювання обвинувачення, оскільки редакція обвинувального акту не відповідає вимогам ст.291 КПК України, не містить опису способу вчинення злочину та мотивів вчинення злочину, не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинуваченого, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Цих вимог суд дотримався, зазначивши у вироку у встановлених обставинах час та місце вчинення злочину- 19 січня 2016 року близько 23 години 40 хвилин, в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , а також мотиви вчинення злочину- через конфлікт обвинуваченого з його матір`ю, який виник на побутовому ґрунті, та вказавши опис способу вчинення злочину ОСОБА_9 , реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс невстановленими тупими, твердими предметами не менше 12 ударів в область тіла ОСОБА_11 , яка в цей час сиділа на дивані у кімнаті, а також зазначив наслідки цих дій.

Доводи сторони захисту про те, що судом не було з`ясовано зміст і спрямованість умислу ОСОБА_9 , не заслуговують на увагу, оскільки встановлені обставини щодо наявності у обвинуваченого умислу на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень підтверджені дослідженими судом доказами, які суд взяв до уваги, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 , який чув, як ОСОБА_11 прохала обвинуваченого не бити її, після чого він бачив ОСОБА_11 з тілесними ушкодженнями, показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які свідчили про те, що між обвинуваченим і потерпілою виникали і до цього конфлікти, великою кількістю завданих ударів 12 дій тупими, твердими предметами, що були спричинені у область грудної клітини, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №62/ЛЕ/20 від 24 лютого 2016 року.

Доводи сторони захисту в тій частині, що не було встановлено знаряддя злочину, не впливають на висновки суду щодо доведення винуватості ОСОБА_9 , оскільки висновки суду щодо нанесення потерпілій ударів невстановленими тупими, твердими предметами підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №62/ЛЕ/20 від 24 лютого 2016 року.

Також під час розгляду апеляційних скарг не встановлено допущених порушень стороною обвинувачення ст. ст. 11, 12 Конституції України, на що посилається обвинувачений, оскільки зазначеними нормами не передбачено вимог до складання обвинувального акту.
Твердження захисника, який вважає, що при ухваленні вироку судом не прийнятий до уваги та недосліджений той факт, що ОСОБА_9 страждає судомним синдромом, та
під час виникнення судом, взагалі не контролює своє тіло, а питання щодо можливості спричинення тілесних ушкоджень під час нападу судом не розглядалось, не підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких є висновок судово-психіатричного експерта №67 від 31.03.2016, згідно із яким ОСОБА_9 в період інкримінованого діяння через наявний у нього психічний розлад не був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії(бездіяльність) та керувати ними.
Суд першої інстанції проаналізував стан здоров`я обвинуваченого та зазначений висновок судово-психіатричного експерта №67 від 31.03.2016, та зробив правильний висновок щодо визнання обвинуваченого обмежено осудною особою, яка відповідно до ст. 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності.

Судом не застосовано рекомендацію експертів про одночасне застосування щодо обвинуваченого примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання, однак за відсутності таких вимог апеляційних скарг колегія суддів позбавлена можливості застосувати такий захід.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом належним чином виконано.
Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за законом віднесений до категорії тяжких злочинів згідно із ст. 12 КК України, особу винного, який характеризується посередньо, не працює, утриманців не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не повною мірою міг керувати своїми діями (обмежено осудний), потерпіла претензій матеріального та морального характеру немає, та не встановив обставин, які обтяжують та які пом`якшують покарання.

Порушення вимог ст. 66 КК України, як вказує в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, під час апеляційного перегляду не встановлено, оскільки наявність у обвинуваченого розкаяння не заслуговує на увагу, так як ОСОБА_9 вину не визнав, при призначенні покарання суд врахував всі обставини та призначив мінімальний строк покарання.
Таке покарання колегія суддів вважає, що буде достатнім для виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог апеляційних скарг сторони захисту судом не встановлені, а тому вирок слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року залишити без задоволення.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який перебуває під вартою з моменту отримання копії судового рішення.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4