Справа №333/2519/18
провадження 1-кп/333/423/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2018 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за обвинуваченням:

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харків, українця, громадянина України, освіта вища, не одружений, малолітніх дітей на утримані не має, перебуває на контрактній військовій службі в посаді начальника продовольчої служби тилу військової частини НОМЕР_1 , раніше не засуджений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:
У військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 , на посаді начальника продовольчої служби тилу, на підставі наказу №131 від 29 червня 2017 року по теперішній час проходить службу лейтенант ОСОБА_6 . У цій же військовій частині, з 22 листопада 2017 року, на посаді стрільця 1 відділення, 3 взводу, 3 роти проходить строкову військову службу солдат ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.ст. 29 - 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, лейтенант ОСОБА_6 по відношенню до солдата ОСОБА_4 , являється начальником за своїм військовим званням, тобто являвся військовою службовою особою.

Лейтенант ОСОБА_6 , будучи військовою службовою особою - начальником для солдата ОСОБА_4 , в порушення гарантованої Конституцією України недоторканості особи, а також вимог ст.ст. 9, 11, 49, 50, 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 3, 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, які зобов`язували його показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів /начальників/, бути ввічливим і справедливим у ставленні до підлеглих, не принижувати їх честі і гідності, проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям і злочинам серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини, додержуватися правил військової ввічливості та поведінки військовослужбовців, проявляти чуйність та бути уважним до підлеглих, поєднувати вимогливість і принциповість з повагою їх честі і гідності, бездоганно і неухильно дотримуватися порядку та правил, встановлених військовими статутами, додержуватися Конституції України, її законів, військової Присяги, неухильно виконувати їх вимоги, виявляти повагу один до одного, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, а також не допускати протиправних дій самому та утримувати від скоєння таких дій інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту, введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Встановлено, що у відповідності до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації. Таким чином, 18 березня 2014 року в Україні почав діяти особливий період, який дотепер не закінчено.

Так, 26 квітня 2018 року, о 3 - тій годині ночі військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 лейтенант ОСОБА_6 , утримуючи у правій руці сокиру зайшов до казарменого розташування 3 роти військової частини НОМЕР_1 .

В даному приміщенні солдат ОСОБА_4 перебував у добовому наряді днювальним та знаходився біля входу.

В цей час, лейтенант ОСОБА_6 , являючись для ОСОБА_4 начальником, вирішив продемонструвати свою перевагу у знані історії України, шляхом перевірки знань у ОСОБА_4 .

Так, лейтенант ОСОБА_6 , утримуючи в правій руці сокиру, почувши невірні відповіді від ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, своєю лівою рукою схопив за кисть лівої руки ОСОБА_4 та відвівши її за спину наніс 5 ударів тильною частиною сокири по лівому плечу ОСОБА_4 , чим згідно висновку експерта № 584 від 20 квітня 2018 року, спричинив синці в ділянці лівого плеча і лівого ліктьового суглоба, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Умисні дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.4 ст.426-1 КК України, тобто перевищення військовою службовою особою влади, шляхом застосування насильства щодо підлеглого, вчинені в умовах особливого періоду.

До Комунарського районного суду м.Запоріжжя обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України надійшов разом із угодою про визнання винуватості. Згідно вказаної угоди, між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000055 від 03.04.2018 року в порядку, передбаченому ст.ст.468,469 та 472 КПК України, в приміщенні службового кабінету військової прокуратури Запорізького гарнізону, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул.Базарна буд.2, укладено угоду про визнання винуватості.

Відповідно до умов зазначеної угоди прокурор військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.426-1 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин та покарання, яке повинен понести обвинувачений. Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди буде призначене покарання за ч.4 ст.426-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України більш м`яке ніж передбачене санкцією ч.4 ст.426-1 КК України у виді штрафу в розмірі 400 неоподаткованих доходів громадян, тобто 6800грн.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`ясненні сторонам угоди.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину у скоєнні злочину, передбаченому ч.4 ст.426-1 КК України, у повному обсязі та пояснив, що зможе виконати усі умови, передбачені угодою. ОСОБА_6 підтвердив суду, що угода про визнання винуватості укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, та просили її затвердити, призначивши узгоджену в ній міру покарання.

Прокурор, захисник обвинуваченого, потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечували проти затвердження угоди про визнання винуватості.

На виконання вимог ст.474 КПК України, судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитися в тому, що обвинувачений усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до нього застосовано, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст.476 КПК України.

Таким чином, суд, заслухавши думку сторін угоди та прокурора, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та КК України приходить до наступного.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року, суд наголосив, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».

Стаття 6 Конвенції гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»). А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28 жовтня 2010 року та «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року, у пунктах 52 та 80 яких, відповідно, зазначено, що «… ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (рішення у справі «Сейдович проти Італії»).

Пунктом 2 частини 1 статті 468 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно з ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
Судом у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України, який згідно ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Потерпілим ОСОБА_4 надано письмову згоду прокурору військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_7 на укладання угоди про визнання винуватості, про що ОСОБА_4 підтверджено в судовому засіданні.

Зі змісту угоди про визнання винуватості від 14 травня 2018 року вбачається, що вона відповідає вимогам, встановленим в ст. 472 КПК України, так як містить усі необхідні реквізити.

Зокрема, у вказаній угоді зазначені: її сторони; формулювання підозри та її правова кваліфікація із зазначенням частини статті Кримінального кодексу України; істотні для даного кримінального провадження обставини; узгоджене покарання та згода сторін на його призначення; наслідки укладення та затвердження угоди; наслідки невиконання угоди. Угода містить зазначення дати укладення та скріплена підписами сторін.

Крім того, судом встановлено, що укладення угоди про визнання винуватості між сторонами є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, ОСОБА_6 зможе виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. Для з`ясування добровільності укладення угоди прокурором надані матеріали провадження №000055, які судом вивчені на предмет наявності скарг обвинуваченої під час досудового розслідування.

Також, суд переконався, що обвинувачений ОСОБА_6 цілком розуміє права, визначені п.1 ч.5 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені п.1 ч.1 ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а потерпілий розуміє наслідки укладення та затвердження даної угоди, визначені п.2 ч.1 ст.473 КПК України.

Судом встановлено, що дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч.4 ст.426-1 КК України, умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, обвинувачений може виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, і обставини, що пом`якшують її покарання, а саме: щире каяття та усунення заподіяної шкоди, думку потерпілого.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання своєї винуватості, добровільне усунення заподіяної шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Приймаючи до уваги, що умови даної угоди відповідають вимогам ст.472 КПК України та КК України, враховуючи, що обвинуваченому ОСОБА_6 роз`яснені та зрозумілі наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 і призначення останньому узгоджених сторонами виду та міри покарання.

Цивільний позов, процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не застосовувався.

Питання про долю речового доказу суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.370,373,374,468,469,472,473 - 476 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду від 14 травня 2018 року у кримінальному провадженні №0000055 від 03 квітня 2018 року про визнання винуватості, укладену між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.426-1 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 400 неоподаткованих доходів громадян, тобто 6800грн.

Речовий доказ: пожежна сокира, що знаходиться на зберіганні в кімнаті речових доказів військової прокуратури Запорізького гарнізону повернути за належністю.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 394 КПК України:

- обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.5-7 ст. 474 КПК України, у тому числі, не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- потерпілим, виключно з підстав: призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.6-7 ст.474 КПК України,

- прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч.3 ст.469 КПК України угода не може бути укладена.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1