АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/818/17 Справа № 700/272/16-к Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Лисянка Черкаської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працює пожежником ДСНС, частина № 17 м. Київ, розлученого, на утриманні має неповнолітню дитину 2006 року народження, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн. (вісімсот п`ятдесят гривень). Стягнуто на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. (чотири тисячі гривень); в задоволенні цивільного позову відмовлено; вирішено долю речових доказів, -

в с т а н о в и л а :
Згідно з вироком ОСОБА_7 28 жовтня 2015 року, близько 16 год. 00 хв., на території домоволодіння ОСОБА_9 , що знаходиться в АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки умисно застосував в обличчя ОСОБА_9 газовий балончик «Перець-1б» (засіб сльозоточивої та дратівливої дії), внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді опіку оболонки обох очей, який виник від дії хімічної речовини, та які згідно з висновком експерта № 388 від 23.12.2015 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 22.09.2017 в частині рішення про відмову в задоволенні цивільного позову та задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про

відшкодування шкоди. В решті вирок суду просить залишити без змін. Також просить повторно дослідити цивільний позов з додатками до нього та висновок експерта № 388 від 23.12.2017.

Указує, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, не заперечуючи при цьому встановлених судом фактичних обставин справи та доведеності вини ОСОБА_7 .

Зазначає, що судом до ухвалення вироку фактично постановлено рішення щодо розгляду цивільного позову, адже суд в порушення ч. 1 ст. 129 КПК України в мотивувальній частині вироку послався на ухвалу від 16.05.2017 р., згідно з якою потерпілому ОСОБА_9 було надано строк на усунення недоліків заявленого останнім цивільного позову на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в частині сплати судового збору, й, оскільки в наданий судом строк вказані недоліки потерпілим усунуті не були, 19.05.2017 р. судом постановлено ухвалу про відмову в цивільному позові. Проте єдиною підставою для відмови в задоволенні позову, виходячи з положень ч. 2 ст. 129 КПК України, є відсутність події кримінального правопорушення.

При цьому, вказує прокурор, внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження й шкода здоров`ю, тому рішення про залишення позовної заяви потерпілого ОСОБА_9 без руху під час розгляду кримінального провадження було ухвалене судом всупереч вимогам матеріального та процесуального права, зокрема п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок Лисянського районного суду від 22 вересня 2017 року та ухвалити новий, яким його виправдати, а кримінальне провадження закрити.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, а суд, встановивши обставини справи, допустив суттєві порушення норм матеріального і процесуального права, необґрунтовано прийшов до висновку про наявність в його діях вини у вчинені інкримінованого йому діяння.

Вказує, що застосував газовий балончик з метою захисту, адже потерпілий почав завдавати йому удари держаком від лопати та бити його автомобіль. Відразу після цього він звернувся до Лисянського відділення поліції та до Лисянської ЦРЛ для отримання першої медичної допомоги, що підтверджується відповідним талоном про прийняття заяви та протоколом огляду пошкодженого автомобіля. Крім того, 29 жовтня 2015 року він був оглянутий судово-медичним експертом та отримав висновок спеціаліста № 337 від 29.10.2015 р.

За цим фактом Лисянським відділенням поліції проводилось досудове розслідування № 0000396, й рішенням Лисянського районного суду ОСОБА_9 визнано винним у навмисному пошкодженні автомобіля й стягнуто заподіяну шкоду в сумі 7 000 грн. Вказане рішення ніким не оскаржувалося і на даний час перебуває на примусовому виконанні.

Крім того місцевий суд не врахував, що в діях ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України (невиконання судового рішення), адже останній достеменно знав про рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2014 року, яким обвинуваченому встановлено дні і часи спілкування з дитиною.

Також судом допущено порушення норм матеріального права, а саме вимог ч. 2 ст. 36 КК України, відповідно до якої кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Вказує, що судом не враховані допущені органом досудового розслідування істотні порушення кримінального процесуального законодавства, а саме, що при наданні матеріалів для ознайомлення він особисто ознайомився лише з висновком спеціаліста, а не з висновком експерта. При цьому під час судового розгляду органом обвинувачення надано висновок експерта № 383 від 23.12.2015 р., відповідно до якого ОСОБА_9 заподіяно легких тілесних ушкоджень. Водночас судом залишено поза увагою клопотання захисника щодо визнання висновку експерта недопустимим доказом, оскільки в судовому засіданні встановлено, що даний висновок ґрунтувався на недостовірних даних, що відповідно тягне за собою визнання його недопустимим доказом.

Представник потерпілого ОСОБА_11 подала заперечення, в якому просить відхилити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та задовольнити апеляційну скаргу прокурора. Указує, що потерпілий ОСОБА_9 повністю підтримує вимоги прокурора, викладені в його апеляційній скарзі, вважаючи, що вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 є надуманими, необґрунтованими й такими, що повинні бути відхилені судом апеляційної інстанції.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, та просили відхилити апеляцію прокурора.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокуратури та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого.

Потерпілий підтримав позицію прокурора та просив відхилити апеляцію обвинуваченого.

За клопотанням прокурора у судовому засіданні були досліджені матеріали цивільного позову потерпілого до обвинуваченого з додатками (Т-1, а.с. 15-19), а також висновок судово-медичної експертизи № 05-9-01/388 від 23 грудня 2015 року (Т-1, а.с. 108). За змістом цивільного позову потерпілий просить стягнути з обвинуваченого 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи це своїми стражданнями, до яких призвели опіки його очей газом. За змістом висновку експертизи у ОСОБА_9 виявлений опік оболонок обох очей, який міг виникнути від дії хімічної речовини. Давність спричинення може відповідати вказаному в постанові часу, тобто 28 жовтня 2015 року

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції в цілому указаних вимог закону дотримався, належно встановивши обставини діяння, обґрунтовано визнавши винним ОСОБА_7 у вчиненні поставленого йому у вину злочину, правильно кваліфікувавши його дії та призначивши йому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 на підставі сукупної оцінки показів потерпілого, свідків, експерта, які були безпосередньо допитані у судовому засіданні.

Доводи обвинуваченого про те, що він діяв в стані необхідної оборони, колегія суддів відхиляє як такі, що не мають об`єктивного підтвердження. За матеріалами провадження встановлюється, що у обвинуваченого і потерпілого виникла взаємна сварка на ґрунті неприязних відносин сімейного характеру, в ході якої обвинувачений застосував газовий балончик. Це зокрема підтверджує свідок ОСОБА_12 , якого суду першої інстанції безпосередньо допитав у судовому засіданні, вказуючи, що він не бачив, у потерпілого лопати чи палиці, однак бачив, як потерпілий тікав від обвинуваченого, а той бризкав у нього з газового балончика.

Доводи сторони захисту про недопустимість у якості доказу указаного вище дослідженого колегією суддів висновку експерта щодо отриманих потерпілим ушкоджень очей колегія суддів також не вбачає достатньо обґрунтованими. Апелянт стверджує, що він не був ознайомлений з цим висновком під час закінчення досудового розслідування, а сам висновок з`явився у матеріалах провадження вже в ході судового розгляду. Однак, крім суб`єктивних тверджень, це нічим не обґрунтовується. За змістом дослідженого колегією суддів висновку експерта встановлюється, що експертиза була ініційована згідно з постановою слідчого від 21 грудня 2015 року, й була фактично проведена 23 грудня 2015 року, тоді як обвинувальний акт був затверджений прокурором 29 березня 2016 року. Ознайомлення підозрюваного з матеріалами досудового розслідування згідно з даними реєстру матеріалів мало місце 21 березня 2016 року (Т-1, а.с. 6). Тому жодних об`єктивних даних про те, що на час такого ознайомлення вказаний висновок експерта був відсутній у матеріалах досудового розслідування, немає. Це питання було також належно вивчено і досліджено судом першої інстанції, який не знайшов достатніх підстав для визнання цього доказу недопустимим.

Крім цього, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого положень Закону України «Про амністію у 2016 році», хоча обвинувачений підпадає під його дію, оскільки має неповнолітню дитину, однак він не дав своєї згоди на таке застосування.

Цю ж позицію ОСОБА_7 підтвердив і в суді апеляційної інстанції, категорично відмовившись від звільнення від покарання чи його відбування, оскільки вважає себе повністю невинуватим.

В частині доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову потерпілого до обвинуваченого щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вбачає ці доводи обґрунтованими в певній частині.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Формально суд першої інстанції цієї вимоги дотримався, однак єдиною підставою для такого рішення стало те, що обвинувачений на раніше висунуту вимогу суду щодо усунення недоліків позову та сплату судового збору, цього не зробив.

Таким чином, суд першої інстанції, фактично не прийнявши позов до розгляду по суті, все ж ухвалив остаточне рішення стосовно нього, яким розглянув його по суті, відмовивши у його задоволенні.

При цьому, у вироку немає жодних мотивів чи аргументів по суті висунутих потерпілим позовних вимог, на ґрунті яких суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Це унеможливлює самостійне ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405, 407, 409, 412, 413, 414, 415, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги прокурора відділу Звенигородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині відмови у задоволенні цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :