В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.09.2017 Справа №607/7516/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000307 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Романівка Тернопільського району Тернопільської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, на утриманні 1 неповнолітня дитина, непрацюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
Так, наприкінці травня 2017 року в обвинуваченого ОСОБА_3 , який перебував у дачному будинку ОСОБА_5 в СТ «Прогрес», що у с.Романівка Тернопільського району Тернопільської області, виник злочинний намір, направлений та таємне викрадення чужого майна, реалізовуючи який він тоді ж і там же, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, та, що він не буде поміченим сторонніми особами, таємно, з корисливих мотивів викрав мобільний телефон марки «Нокія Джей3», вартістю 250 грн., який знаходився в прихожій кімнаті на столі у вищевказаному будинку, з яким з місця вчинення даного кримінального правопорушення втік, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на вказаному суму.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України визнав повністю за обставин, вказаних в обвинувальному акті, щиро розкаявся, пояснивши, що дійсно вчинив вказане кримінальне правопорушення, а тому доповнити нічого не може.

Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.1 ст.185 КК України, тобто, таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до середньої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема до обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та добровільне відвернення заподіяної злочином шкоди.

Зважаючи на наведене, а також враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання у межах санкції статті обвинувачення, а саме у виді штрафу зі стягнення в дохід держави, що буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження нових злочинів, оскільки за вищенаведеного виправлення та перевиховання вказаного обвинуваченого можливе без ізоляції останнього від суспільства.

Разом з тим, 07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році», відповідно до п.в ст.1 якого, окрім зазначеного іншого, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

За ст.12 КК України злочин, що вчинений ОСОБА_3 відноситься до умисних злочинів середньої тяжкості та даний обвинувачений не підпадає під перелік осіб, зазначених у ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», до яких амністія не застосовується.

Водночас встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» має 1 дитину, якій не виповнилося 18 років, відносно якої він не позбавлений батьківських прав, що стверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 .

Таким чином, суд, на основі аналізу вищенаведених обставин, приходить до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_3 на підставі п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» слід звільнити від відбування покарання за даним вироком.

Речовий доказ, що повернутий потерпілому ОСОБА_5 , а саме мобільний телефон марки «Нокія Джей3» необхідно залишити у розпорядженні даного потерпілого.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України і призначити йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. в дохід держави.

Згідно п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання за даним вироком.

Речовий доказ, що повернутий потерпілому ОСОБА_5 , а саме мобільний телефон марки «Нокія Джей3» залишити у розпорядженні даного потерпілого.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1