АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/125/18 Справа № 172/953/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2 ;

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000553 від 13 серпня 2017 року, за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року, ухвалений відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка Васильківського району Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування покарання та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Крім того, за результатами розгляду провадження судом визначено долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , 13 серпня 2017 року близько 09.00 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до території домоволодіння своєї колишньої дружини ОСОБА_8 , яка проживає по АДРЕСА_2 , з метою примирення. Остання запросила ОСОБА_7 до будинку. У ході розмови між ними виникла сварка. ОСОБА_7 , користуючись своєю перевагою в силі, бажаючи нанести тілесні ушкодження потерпілій, перебуваючи в положенні стоячи обличчям до обличчя, взяв ніж, який лежав на кухонному столі, у праву руку та наніс потерпілій один удар ножем під праву молочну залозу та ще один у грудну клітину.
Відповідно до висновку експерта при огляді у потерпілої ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колюче-різаного поранення черевної порожнини, яке відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення, та колюче-різаного поранення грудної клітини, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість місяців, але не більше як три тижні.
В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КК України, не зазначив кваліфікацію злочину у відповідності з вимогами закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, всупереч вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання та необґрунтовано дійшов висновку про необхідність звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого, його захисника, а також потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Основною умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчинені за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, роз`яснивши учасникам провадження зміст ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів та обмежився лише допитом обвинуваченого та потерпілої.

Між тим, колегією суддів встановлено, що під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , останнім були надані такі показання, які виключають можливість застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, з технічного запису судового засідання під час якого здійснювався допит обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_7 вказує на те, що обставини нанесення потерпілій тілесних ушкоджень не пам`ятає. При цьому, вину у скоєнні злочину обвинувачений визнає, хоча достеменно згадати події того дня не може.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини унеможливлюють слухання справи у скороченому порядку, адже не можуть свідчити про визнання обвинуваченим своєї вини, а тому істотним чином порушують право останнього на захист.

Крім того, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 перебував у зоні АТО і був комісований по психіатрії, про що самостійно наголосив під час допиту судом першої інстанції.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 50 КПК України передбачено, що обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначені обставини повинен був перевірити та з`ясувати чи здатний обвинувачений захищати себе самостійно. Тому, з позиції суду апеляційної інстанції, такі обставини також ставлять під сумнів забезпечення обвинуваченому права на захист.

В п. 6 ч. 3 ст.129 Конституції України закріплено конституційні права громадян на забезпечення права на захист від обвинувачення при вирішенні справ у судах та інших держаних органах.

В силу положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, законодавчих приписів ст.cт. 20, 24 КПК України, суд повинен забезпечити реалізацію конституційного права засудженого на захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до протоколів № 1, 2,4,7 та 11 до Конвенції», говорить, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, зокрема, якщо встановлено порушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Виходячи з того, що обвинувачений безпідставно був обмежений у реалізації свого права на захист, а також, що суд першої інстанції розглянув справу в порушення порядку, визначеного ст. 349 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений ним вирок з викладених вище підстав підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, скасовуючи вирок у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, не досліджує їх та вважає, що останні підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року задовольнити частково.

Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суддів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді: