АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/777/2018 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду

м. Києва від 18 січня 2018 року у кримінальному провадженні № 0009935 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-04 лютого 2003 року Апеляційним судом м. Києва за п. «ж», «е», «и» ст. 93, ч. 2

ст. 17, ч. 4 ст. 117, ст. 42 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років;

- 27 травня 2014 року Голосіївським районним судом м. Києва за ст. 395 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці,
за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Судом вирішенні питання щодо зарахування попереднього ув`язнення, процесуальних витрат та речового доказу в кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_7 22 жовтня 2017 року об 11 годині, перебуваючи в АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту із своїм братом ОСОБА_9 , на ґрунті особистих неприязнених відносин, з метою спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, умисно наніс йому ножем удар в живіт, від чого потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжке тілесне ушкодження (згідно з висновком експерта № 1637/Е від 13 листопада 2017 року).

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації діяння, посилаючись виключно на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня

2018 року змінити та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з іспитовим строком 3 роки.

Захисник вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував інвалідність ОСОБА_7 другої групи з дитинства через вади зору, що відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України може бути визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, а також не надав належної оцінки тому факту, що судовий розгляд справи проводився у скороченому провадженні.

За вказаних обставин, на думку захисника, суд повинен був призначити ОСОБА_10 покарання у мінімальному розмірі позбавлення волі, застосувати положення ст. 75 КК України та визначити іспитовий строк терміном 3 роки, про що він і просить в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційної вимоги, заперечення прокурора щодо доводів скарги та апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За визначеним обсягом доказів, що підлягали дослідженню, в суді першої інстанції за погодженням з усіма учасниками судового провадження у відповідності з ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та роз`яснено наслідки щодо таких обставин, а саме позбавлення права оскаржити їх. Оскільки застосування вказаного порядку стороною захисту не оспорюється, колегія суддів виходить виключно з встановлених судом першої інстанції обставин.

Отже, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч.1 ст. 121 КК України, колегія суддів, виходячи з вищевикладеного, не переглядає.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в указані частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про надмірну суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, обираючи ОСОБА_7 вид і міру покарання, суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким; відношення обвинуваченого до скоєного, визнавши обставинами, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; обставину, що обтяжує покарання, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України рецидив злочинів; прийняв до уваги позицію потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання у максимальному розмірі, а також проаналізував дані про особу винуватого, який раніше судимий, в тому числі за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя особи, за місцем проживання характеризується задовільно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра.

Отже, зваживши сукупність усіх обставин, а також відомості щодо особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, за відсутності альтернативних покарань за цей злочин і підстав для застосування ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі в розмірі, наближеному до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, яке він повинен відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Щодо доводів захисника про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що ОСОБА_7 є інвалідом другої групи з дитинства через вади зору, то зазначене, з огляду на наявність таких відомостей в матеріалах провадження і їх дослідження в судовому засіданні, на переконання колегії суддів, фактично було враховано судом і вплинуло на розмір покарання. При цьому необхідно вказати, що будь-яких даних про те, що стан здоров`я обвинуваченого унеможливлює відбування ним покарання у виді позбавлення волі в провадженні немає. В той же час відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину (щире каяття) та сприяння у його розкритті ще на стадії досудового розслідування було визнано судом обставинами, які пом`якшують покарання, та враховано при призначенні покарання, отже доводи захисника в цій частині, які він пов`язує в апеляційній скарзі з посиланням на обсяг досліджених доказів, є безпідставними.

Таким чином, враховуючи характер вчиненого злочину, його фактичні обставини і тяжкість, особу винуватого, який характеризується задовільно, раніше судимий і неодноразово протягом 2017 року притягувався до адміністративної відповідальності, суспільно-корисною працею не займався, що в сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи і небажання стати на шлях виправлення, колегія суддів, з огляду на положення ст. 50 КК України і принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення нових злочинів та домірним вчиненому.

За відсутності підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі до мінімального, колегія суддів взагалі не вбачає правових підстав для обговорення питання щодо можливості застосування ст.ст. 75, 76 КК України.

За вказаних обставин, колегія суддів у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 відмовляє.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 січня 2018 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4