АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/6067/17 Номер провадження 11-сс/786/512/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
17 листопада 2017 року м. Полтава
Я , суддя Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_2 за результатами апеляційного розгляду апеляційної скарги ВТП «Бізнесконтакт» на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 28 вересня 2017 року про арешт майна , висловлюю окрему думку.
Так 17 листопада 2017 року колегією суддів апеляційного суду Полтавської області залишено без задоволення апеляцію ВТП «Бізнесконтакт» на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава , якою було накладено арешт на майно урожай зернових культур , розміщений на земельних ділянках , які перебувають у володінні та користуванні ВТП «Бізнесконтакт» на території Лохвицького району Полтавської області та Новгород-Сіверського району Чернігівської області.
Вважаю , що рішення колегії суддів апеляційного суду є помилковим і суперечить положенням кримінального процесуального закону.
Як вбачається із матеріалів слідчий суддя прийняв рішення про накладення арешту на підставі клопотання цивільного позивача (ТОВ`Альянс-Агро») у кримінальному провадженні , який звернувся із цивільним позовом.
Проте така підстава і мета арешту майна у даному конкретному випадку і за даних фактичних обставин кримінального провадження суперечать положенням КПК.
Апеляційним судом встановлено , що кримінальне провадження здійснюється за ст.190 ч.4 КК України за фактом вчинення кримінального правопорушення невизначеним колом посадових осіб різних суб`єктів господарювання.
Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове , до скасування у встановленому цим Кодексом порядку , позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження , розпорядження та/або користування майном , щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати , що воно є доказом злочину , підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного , обвинуваченого , засудженого , третіх осіб , конфіскації у юридичної особи , для забезпечення цивільного позову , стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди , можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування , пошкодження , псування , зникнення , втрати , знищення , використання , перетворення , пересування , передачі , відчуження.
Згідно положень частини другої цієї статті арешт майна допускається з метою забезпечення :1. збереження речових доказів ; 2.спеціальної конфіскації ; 3. конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи ; 4. відшкодування шкоди , завданої внаслідок кримінального правопорушення ( цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Між тим відповідно до частини шостої статті 170 КПК України у випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті , арешт накладається на майно підозрюваного , обвинуваченого , засудженого , фізичної чи юридичної особи , яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду , завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного , обвинуваченого , засудженого або неосудної особи , яка вчинила суспільно небезпечне діяння , а також юридичної особи , щодо якої здійснюється провадження , за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні , а також само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди , яка отримана юридичної особою , щодо якої здійснюється провадження.
Згідно пункту 3 частини 2 статті 173 КПК України при вирішення питання про арешт майна слідчий суддя , повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння , що підпадає під ознаки діяння , передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках , передбачених пунктами 3,4 частину другої статті 170 цього Кодексу);
Таким чином виходячи із системного аналізу зазначених положень закону вважаю , що у випадку накладення арешту на майна на підставі пункту 4 частини другої статті 170 КПК України , оголошення підозри у кримінальному провадженні є обов`язковою умовою. Формальне обґрунтування нібито наявності обґрунтованої підозри у вчиненні певною особою кримінального правопорушення не створює правових підстав для накладення арешту на майно.
В ході апеляційного розгляду встановлено , що підозра жодній особі (зокрема ОСОБА_3 ) у зазначеному кримінальному провадженні на момент розгляду клопотання слідчим суддею та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді оголошена не була.
Не може бути накладено арешт на майно також і з підстав нібито відповідальності юридичної особи за шкоду спричинену ОСОБА_3 ..
На мою думку особами , які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду , завдану діями підозрюваного , обвинуваченого , засудженого або неосудної особи , яка вчинила суспільно небезпечне діяння , в розумінні положень ч.6 ст.170 КПК України можуть бути : батьки (усиновлювачі) або опікуни малолітньої особи чи інші фізичні особи , які на правових підставах здійснюють виховання малолітньої дитини ; батьки (усиновлювачі) або піклувальники неповнолітньої особи; опікуни або заклади , які зобов`язані здійснювати нагляд за недієздатною фізичною особою ; юридична або фізична особа за шкоду , завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків ; особа , яка на відповідній правовій підставі володіє джерелом підвищеної небезпеки.
Наведені вище правові підстави цивільної відповідальності у взаємозв`язку із правовими підставами здійснення кримінального провадження , його суб`єктним складом , не дає підстав вважати , що ВТП «Бізнесконтакт» може відповідати за шкоду спричинену ОСОБА_3 ..
Не встановлено в ході апеляційного розгляду і факту здійснення провадження щодо юридичної особи на підставі положень статті 96-3 КК України.
З урахуванням наведеного вважаю , що арешт майна у вказаному кримінальному провадженні не відповідає приписам ст.ст.170,173 КПК України.
Суддя Апеляційного суду
Полтавської області ОСОБА_2