Провадження № 1-кс/761/476/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 120 171 000 000 001 67 щодо неповернення тимчасово вилученого майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5 у зв`язку з неповерненням тимчасово вилученого майна звернулася власник майна ОСОБА_3 .

На обґрунтування скарги її ініціатор зазначила, що на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2017 у кримінальному провадженні № 120 171 000 000 001 67 працівниками ГУ НП у м. Києві 27.09.2017 проведений обшук за адресою - АДРЕСА_1 , у результаті якого вилучені грошові кошти у гривні та доларах США, а також MacBook Air (серійний номер C02Q16НRG941).

Крім того, у період з 27.09.2017 по 03.10.2017 також на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.09.2017 проведений обшук за адресою м. Київ, вул. Світлогірська, 2/25, за наслідками якого вилучені спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, 2009 року випуску, марки DAF, модель FT XF 105.460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ключі від нього, оригінал свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу; спеціалізований напівпричіп Н/ПР паливоцистерна-Е, 1992 року випуску, марки AUREPA, модель TSA-36-SPK, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оригінал свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу.

У той же час, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2017 задоволена скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого ОСОБА_5 та прийнято рішення, яким на цього слідчого та інших слідчих у вказаному кримінальному провадженні, на прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_6 або інших прокурорів у кримінальному провадженні № 120 171 000 000 001 67 покладений обов`язок повернути ОСОБА_3 усе вищезазначене майно.

Усупереч прийнятому рішенню слідчого судді, з метою його невиконання слідчий ОСОБА_7 , фактично утримуючи вищевказане майно, звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про надання тимчасового доступу до речей і документів ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2017 клопотання задоволено.

У подальшому - 11.12.2017 слідчий ОСОБА_7 , перебуваючи у службовому кабінеті за адресою м. Київ, вул. Володимирська, 15, під час нібито повернення майна ОСОБА_3 примусово вилучив ключі та технічні паспорти на вищезазначені транспортні засоби.

Зазначені дії слідчого, на думку заявника, є незаконними та свавільними, арешт на вилучене майно не накладений.

З огляду на зазначене, заявник просила задовольнити скаргу, зобов`язавши слідчого повернути їй вилучений ноутбук та транспортні засоби.

У судовому засіданні власник майна ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_4 наполягали на задоволенні скарги з підстав, які в ній наведені. Просили врахувати, що вищезазначене майно тривалий час перебувало у слідчого, що давало можливість провести його огляд та дослідження, якби саме результативне розслідування є метою цього кримінального провадження. Проте, як вважають вказані особи, орган досудового розслідування переслідує іншу мету створити штучні, протиправні перешкоди у здійсненні законної підприємницької діяльності, оскільки відсутній склад злочинів, за якими здійснюється розслідування. Також власник майна та її представник просили взяти до уваги, що не є співмірними вартість вилученого майна та розмір шкоди - 19 тис. грн., яка начебто спричинена кримінальним правопорушенням.

Слідчий ОСОБА_7 заперечував проти задоволення скарги, вважаючи свої дії такими, що повністю відповідають вимогам закону, вилучені транспортні засоби є тимчасово вилученим майном і відповідно до ст. 100 КПК України може утримуватися без накладення на нього арешту, комп`ютер прямо зазначений в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, через що не є тимчасово вилученим майном.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника володільців майна, аргументи слідчих, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Викладена засада закріплена у статті 41 Конституції України та зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Отже, наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Навіть тимчасове вилучення об`єктів власності має розглядатися як позбавленням володільця майна можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що вилучення у будь-якої особи належного їй на законних підставах майна у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті скарги, що розглядається слідчим суддею, надається оцінка правомірності примусового, тобто без добровільної згоди особи, вилучення з її володіння та користування речей та предметів.

Главою 2 КПК встановлені засади кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених принципів кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, збалансованості їх прав та обов`язків, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти набуває це питання у відношенні сторони обвинувачення через наявність у її представників можливостей реалізації заходів примусового характеру, з метою запобігти зловживанню такими повноваженнями.

Як беззаперечно встановлено під час розгляду скарги, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2017 ( справа №761/400046/17, провадження № 1-кс/761/25454/2017) задоволена скарга в інтересах ОСОБА_3 , констатовано, що вищевказані транспортні засоби є тимчасово вилученим майном, на яке арешт у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку не накладений, внаслідок зазначеного на слідчого ОСОБА_5 покладений обов`язок повернути вилучене майно власнику ОСОБА_3 .

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно вилучено у випадку, передбаченому ч. 5 ст. 171 КПК, тобто у разі, якщо слідчий або прокурор упродовж 48 годин після вилучення у процесі обшуку майна не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучене.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання.

У силу ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими для виконання всіма органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, встановлену законом.

Як визначено частиною 2 статті 21 КПК, ухвала суду, що набрала законної сили, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню на всій території України.

Положення ст. 309 КПК свідчать, що ухвала слідчого судді, якою на слідчого покладений обов`язок повернути вилучене майно, не може бути оскаржена, тобто набирає законної сили після її оголошення.

Таким чином, ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2017 у справі №761/400046/17 (провадження № 1-кс/761/25454/2017) підлягала безумовному виконанню.

Отже, слідчий ОСОБА_7 , на якого судом покладався вищезазначений обов`язок і, який є службовою особою органу державної вдали, мав би діяти у суворій відповідності до Закону, тобто повернути майно згідно з прийнятим судовим рішенням.

У той же час, 29.11.2017 - на 12-й день після ухвалення вищезазначеного рішення, слідчий ОСОБА_7 , фактично ухиляючись від дій, вчинення яких вимагала від нього ухвала слідчого судді, не повернувши власнику належне йому майно, утримуючи його під своїм контролем, ініціював перед слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва шляхом падання відповідного клопотання питання щодо надання тимчасового доступу до речей, а саме комп`ютера та транспортних засобів, що фактично перебували під його контролем.

Про обізнаність слідчого ОСОБА_5 про існування ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2017 та покладений на нього обов`язок щодо повернення майна на день його звернення до Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про тимчасовий доступ до речей свідчить те, що слідчий прямо зазначає про цю обставину у своєму клопотанні.

Частиною 1 статті 159 КПК визначено, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Відповідно до ч. 1 ст. 165 КПК, особа, яка зазначена в ухвалі слідчого судді про тимчасовий доступ як володілець речей, зобов`язана надати тимчасовий доступ до зазначених в ухвалі речей.

Наведеними процесуальними нормами передбачено, що речі, доступ до яких дозволяється судовим рішенням, мають перебувати у володінні певної особи. Тобто саме ця особа - володілець майна повинна мати той ступінь контролю над річчю, який би давав їй реальну можливість забезпечити уповноваженій службовій особі фактичний доступ до відповідних речей.

Статтею 131 КПК тимчасовий доступ віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які згідно з ч. 2 ст. 132 КПК не повинні застосовуватися у разі, коли є можливість у інший спосіб отримати речі і документи.

Попри зазначене, слідчий ОСОБА_7 , будучи поінформованим, що транспортні засоби ще 27.09.2017 вилучені під час обшуку, тобто ОСОБА_3 не повернуті, усвідомлюючи, що вказана обставина дозволяє мати безперешкодний доступ до них, а також гарантовано унеможливлює добровільне виконання володільцем майна ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ, ігноруючи те, що вказане майно понад два місяці знаходиться не у його власника, а у визначеному слідством місці, подав клопотання про надання тимчасового доступу до речей ОСОБА_3 , крім того, протизаконно ініціюючи можливість їх вилучення.

Відповідно до ст. 2 КПК одним із завдань кримінального провадження є забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з врахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з практикою ЄСПЛ застосування органом владних повноважень заходу, що передбачає втручання у право особи володіти, користуватись чи розпоряджатись належним їй майном, має бути законним і спрямованим на досягнення балансу між інтересами суспільства та інтересами особи, право якої обмежується.
Таким чином, обмеження права особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» «справедливої рівноваги» між інтересами держави, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.
«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Принцип «пропорційності» вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів).
Вищенаведене з достатньою повнотою свідчить, що на ОСОБА_3 , яка є законним власником вилучених транспортних засобів, покладений надмірний тягар, який порушує справедливий баланс між інтересами держави та правами особи.

Крім того, у своєму рішенні «Бєслер проти Італії» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, якщо справа впливає на основоположні права людини, зокрема, майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Подальше тлумачення наведеного вище принципу «належного урядування» здійснено Судом у рішенні «Лелас проти Хорватії», де останній зазначив, що державні органи, які не дотримуються власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Отже, що ігноруючи рішення слідчого судді від 17.11.2017 у справі №761/400046/17 (провадження № 1-кс/761/25454/2017) та намагаючись утримати майно під своїм контролем шляхом отримання ухвали про дозвіл на тимчасовий доступ, слідчий свідомо ухилився від виконання покладеного на нього обов`язку щодо відновлення права ОСОБА_3 на мирне володіння належним їй майном.

Слідчий суддя також враховує, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Згідно з ч. 2 ст. 168 КПК тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, однак тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Попри вказане слідчим ОСОБА_8 не спростовані доводи власника майна ОСОБА_3 та не надане відповідне рішення суду, на підставі якого вилучений та перебуває під контролем органу досудового розслідування комп`ютер MacBook Air.

Отже, попри засади верховенства права та законності, вимоги закону щодо процедури обмеження права власності вилучення майна у його власника відбулося всупереч порядку, передбаченому КПК, тобто є незаконним.

Подальше утримання незаконно вилученого майна органом досудового розслідування продовжує суттєво обмежувати право власності ОСОБА_3 , що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б мінімізувало спричинені негативні наслідки допущених порушень закону та відновило би право власності у його первісному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 41, 129 Конституції України, ст. 2, 7, 8, 9, 16, 234, 303, 307, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Зобов`язати слідчого СУ ГУ НП у м. Києві, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120 171 000 000 001 67, повернути власнику майна - ОСОБА_3 :

- MacBook Air (серійний номер C02Q16НRG941);

- спеціалізований вантажний сідловий тягач-Е, 2009 року випуску, марки DAF, модель FT XF 105.460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ключі від нього, оригінал свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу;

- спеціалізований напівпричіп Н/ПР паливоцистерну-Е, 1992 року випуску, марки AUREPA, модель TSA-36-SPK, реєстраційний номер НОМЕР_2 , оригінал свідоцтва про реєстрацію цього транспортного засобу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1