ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1343/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ревне, Бориспільського району, Київської області, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, не одруженого, студента 3-го курсу, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України
в с т а н о в и в
24.11. 2017 року до суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄДДР № 0010829 та затверджений прокурором 23.11.2017 року.
Цього ж дня відповідно до здійсненого авто розподілу судових проваджень зазначений обвинувальний акт отриманий головуючим суддею.
24.11.2017 року ухвалою головуючого судді кримінальне провадження призначено до підготовчого розгляду. Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав за необхідне призначити провадження до судового розгляду.
Захисник ОСОБА_5 01.12. 2017 року у підготовчому провадженні надала письмове клопотання, підтримане захисником ОСОБА_6 , обвинуваченим , про повернення обвинувального акту прокурору, в обґрунтування якого захисник наводить доводи неповноти та однобічності проведеного досудового розслідування, невірної кваліфікації органом досудового розслідування інкримінованих їх підзахисному ОСОБА_7 дій.

Водночас захисник ОСОБА_5 подала скаргу на дії та бездіяльність слідчого в процесі досудового слідства та просила визнати незаконним проведене слідчим Дарницького УП ГУНЕП в м. Києві ОСОБА_8 затримання 08.10.2017 року ОСОБА_7 , підтриману захисником ОСОБА_6 , обвинуваченим.

Прокурор проти задоволення клопотання про повернення обвинувального акту заперечував, вважав, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України, містить необхідні відомості щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію з посиланням на положення закону і статті закону. формулювання обвинувачення.

Водночас заперечував і проти задоволення скарги на дії та бездіяльність слідчого в процесі досудового слідства, оскільки затримання ОСОБА_7 відбулось без порушень та у відповідності до вимог КПК.

З"ясувавши позицію прокурора ОСОБА_3 щодо можливості призначення до судового розгляду обвинувального акту або задоволення розглядуваного клопотання сторони захисту, заслухавши з цих же питань думку потерпілого, вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку заявленого його захисниками клопотань, допитавши у підготовчому засіданні свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 в обгрунтування скарги на дії та бездіяльність слідчого в процесі досудового слідства , дослідивши надані на розгляд суду відповідні процесуальні документи, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Положення ст.291 цього ж Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього,а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим,повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а за ч.4 цієї ж норми закону, надання до суду інших документів до початку судового розгляду забороняється

З огляду на ст.109 зазначеного Кодексу, реєстр матеріалів досудового розслідування, який є невід"ємним додатком до обвинувального акту при їх розгляді судом, наряду з іншим, повинен містити реквізити процесуальних дій та рішень, здійснених та прийнятих під час досудового розслідування, а положення ст.ст.110, 283 цього ж Кодексу передбачають, що всі рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ст.7 вказаного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов"язковість судових рішень, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та розумність його строків.

За приписами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Статтею 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, згідно ст.337 КПК України, проводиться судовий розгляд.

Проте, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України виклад фактичних обставин, встановлених прокурором, а саме вчинення ОСОБА_7 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та правова кваліфікація кримінального правопорушення, суперечать зазначеним в акті положенням частини статті закону України про кримінальну відповідальність, оскільки кримінальне провадження № 0010829 внесено до ЄРДР та розпочато за ч.1 ст. 121 КПК України ( умисні тяжкі тілесні пошкодження), однак постановою слідчого ОСОБА_8 від 23.11. 2017 року змінено кваліфікацію діяння обвинуваченого на ч. 2 ст. 125 КК України.

Як встановлено у підготовчому засіданні з пояснень сторони захисту, що після ознайомлення з матеріалами , стороною обвинувачення не було отримано заяву від потерпілого ОСОБА_4 щодо підтримання обвинувачення щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Тобто, обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст.ст. 91, 291 КПК України і містити, зокрема, формулювання обвинувачення, яке згідно з п. 13 ст. 3 КПК України є твердженням про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України з безпосереднім викладом деталей вчинення злочину, а не загальних розмитих формулювань, що у цьому випадку відсутнє, адже об`єктивна сторона злочину з урахуванням відображених вище відомостей не розкрита.

Однак, з положень ст. 17 КПК України слідує, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995_004 ), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики. Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …», або ж обвинувачують у вчиненні злочину, «… та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Однак, у цьому кримінальному провадженні формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону та кореспондувалося з позицією ЄСПЛ з цього питання, зокрема висловленою у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79, і не порушувало б презумпцію невинуватості відсутнє.

Зазначені вище обставини суперечать принципам верховенства права й неупередженості суду, безпосередності дослідження ним доказів, закріплених в ст.ст.7, 8, 22, 23 КПК України

Разом з цим, викладені вище обставини, а саме розкриття сутності доказів стороною обвинувачення до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, що фактичне ставить сторону захисту у невигідне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, суперечать принципам рівноправності та змагальності сторін, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 ст.7 КПК України, підлягає обов"язковому застосуванню.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013 року, в якій були встановлені порушення п.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що принцип «рівності зброї» у наданні своїх доказів, тобто зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді, передбачає, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище ніж інша сторона.

Викладені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 23.11.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_7 вимогам ч.ч.2, 4 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2, 7, 9, 22, 23, 109-110, 283 цього ж Кодексу, за своєю сукупністю, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи безсторонності та неупередженості суду, безпосередності дослідження ним під час судового розгляду кримінального провадження по суті доказів сторін, принципів рівноправності та змагальності сторін, що унеможливлюють призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, оскільки обвинувальний акт направлений до суду з ініціативи сторони обвинувачення без отримання згоди потерпілого, що є прямим порушенням ч.4 ст. 26 та ч.1 ст. 477 КПК України, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 , як такий, що не відповідає вимогам закону, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків.

Щодо скарги захисника ОСОБА_5 на дії та бездіяльність слідчого Дарницького УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 про визнання незаконним затримання 08.10. 2017 року ОСОБА_7 , в процесі досудового слідства , то суд при її розгляді виходить з такого.

Згідно ч. 2 ст. 303 КПК України скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

У цій ситуації, особа, яка подала скаргу оскаржує дії та бездіяльність слідчого Дарницького УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_8 про визнання незаконним затримання 08.10. 2017 року ОСОБА_7 , як такі, що затримання проведено з рядом грубих порушень вимог КПК України , однак дані обставини не ґрунтуються на матеріалах справи, так як затримання ОСОБА_7 здійснене уповноваженою на те особою з підстав передбачених ст. ст. 208, 209 КПК України.

У ході підготовчого судового засідання оглянуто відео про затримання ОСОБА_7 , допитані в якості свідків як обвинувачений ОСОБА_7 так і ОСОБА_9 , який прибув на вимогу ОСОБА_7 до клубу " Максимум" по вул. Декабристів 12/37 о 15-30 годині, поспілкувавшись у телефонному режимі з захисниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 о 15-40 годині розпочав здійснювати відео, протяжність якого була до 16-00 години до поки ОСОБА_7 не помістили до службового автомобіля поліції. Після цього він разом з адвокатом ОСОБА_5 вирушили до поліцейського відділку, де адвоката пропустили до затриманого ОСОБА_7 а особа, яка подала скаргу та особи які підтримали скаргу, будучи у порядку ст.ст. 22, 26 КПК України, вільними у використанні своїх прав та можливості подавати докази на підтвердження викладених у скарзі відомостей, доказів протилежного не надали, а тому така скарга задоволена бути не може.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-29, 291, 314-318, 303, 369-372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні скарги захиснику ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на дії та бездіяльність слідчого в процесі досудового слідства, відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України - задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 120 171 9 від 08.10.2017 по обвинуваченню ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України повернути прокурору Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 для усунення недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення через Дарницький районний суд м. Києва.
Повний текст ухвали проголошено 12.12.2017 року о 09.00 годині, копії ухвали надіслати учасникам кримінального провадження для відому.
СУДДЯ: ОСОБА_10