АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/4523/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року,
ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_9 , погоджене із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, що було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та належне ОСОБА_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 а саме: автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору, яким користується підозрюваний ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який зареєстрований на його дружину ОСОБА_8 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору видане на ім`я ОСОБА_8 ; ключ брелок від автомобіля марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору.

Згідно ухвали, слідчий суддя прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення, допущені слідчим суддею під час постановлення оскаржуваної ухвали , просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що клопотання про арешт майна, вилученого під час проведення обшуку, органом досудового розслідування подано з пропущенням процесуальних строків, а відтак вказане майно підлягало негайному поверненню.

Апелянт додає, що в клопотанні слідчого не вказано, яке відношення до кримінального провадження має ОСОБА_8 та чому на її майно накладено арешт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, слідчим управління Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000752 від 23.05.2016 року, за підозрою ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Органами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 займаються незаконним збутом наркотичного засобу кокаїн та особливо небезпечного наркотичного засобу канабіс на території міста Києва.
03.07.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 .

07.07.2017 року в ході проведення обшуку в період часу з 00 год. 30 хв. до 01 год. 30 хв. в автомобілі марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 43, вилучено вищевказаний автомобіль, зареєстрований на ОСОБА_8 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_8 ; ключ брелок від вищевказаного автомобіля.

07.07.2017 року ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.
07.07.2017 року постановою слідчого автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_8 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_8 ; ключ брелок від вищевказаного автомобіля визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

11.07.2017 року старший слідчий СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_17 за погодженням із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 звернувся до Шевченківського районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку.

11.07.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання старшого слідчого було повернуто прокурору для усунення недоліків.

26.07.2017 року слідчий СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_9 за погодженням із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 повторно звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_8 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_8 ; ключ брелок від вищевказаного автомобіля.

28.07.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання слідчого було задоволено.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000752, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення слідчого ОСОБА_9 , дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на вилучене під час обшуку майно, з огляду на те, що вказані речі мають ознакам речових доказів, зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин протиправних дій, що встановлюються під час кримінального провадження, а відтак існує необхідність у накладенні арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів частково погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону орган досудового розслідування та слідчий суддя не дотрималися.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів, наданих слідчим до клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що з метою вчинення кримінальних правопорушень, а саме незаконного придбання та зберігання з метою збуту, а також незаконного збуту за попередньою змовою групою осіб наркотичного засобу, а також для досягнення кінцевого результату, підозрюваний ОСОБА_11 неодноразово використовував автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на його дружину ОСОБА_8 , а відтак транспортний засіб виступає знаряддям, за допомогою якого вчинялися кримінальні правопорушення.

Виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, всупереч доводам апелянта, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінюватидокази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на автомобіль, який використовувався як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 з вилученням із користування та поміщенням вказаного транспортного засобу на майданчик для тимчасового утримання буде надмірним втручанням у права та інтереси законного власника, яке не виправдовує потреби кримінального провадження, а відтак транспортний засіб необхідно арештувати без позбавлення законного власника права користування, встановивши при цьому обмеження лише щодо розпорядження автомобілем.

Разом з цим колегія судді не погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 та ключ брелок від вказаного автомобіля, оскільки стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту на зазначене майно, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речових доказів зазначених речей, що були арештовані.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 та ключ брелок від вказаного автомобіля з метою забезпечення збереження речових доказів, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки слідчим не надано доказів на підтвердження яких обставин таке майно арештовується.

На підставі вищевикладеного, що свідчить про неповноту судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, а апеляційна скарга представника ОСОБА_8 частковому задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого щодо необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах досягне справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_18 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_9 , погоджене із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, що було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та належне ОСОБА_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 а саме: автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору, яким користується підозрюваний ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та який зареєстрований на його дружину ОСОБА_8 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору видане на ім`я ОСОБА_8 ; ключ брелок від автомобіля марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СУ ГУ НП в м. Києві ОСОБА_9 , погоджене із прокурором відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_10 про накладення арешту на майно, що було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , та належне ОСОБА_8 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки «Subaru XV 2.0» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова « НОМЕР_2 », 2013 року випуску, сірого кольору, який зареєстрований за ОСОБА_8 без позбавлення права користування вказаним транспортним засобом.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4