Справа № 187/13/15
№ 1-кп/183/564/17

У Х В А Л А
12 грудня 2017 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, офіційно не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2013 року за ч. 1 ст. 186 КК України до 1 року позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 122 КК України, -
В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заявила клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю. Своє клопотання обґрунтувала тим, що обвинувачений вже тривалий час, більше 4 років, перебуває під вартою, згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість обвинувачення не може бути достатньою підставою для тривалого тримання особи під вартою, хоча це є найбільш суворим запобіжним заходом. Також, обвинувачений має постійне місце проживання, має дружину, хоча шлюб офіційно не зареєстрований, у нього нещодавно народилася дочка. Захисник також зазначила, що по справі в суді вже допитано основних свідків обвинувачення, які заявлені прокурором, і останні не вказують на ОСОБА_8 як на особу, яка причетна до вчинення інкримінованих йому злочинів. В той же час, прокурорами кожного разу під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу не доводиться наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурори лише обмежуються посиланням на відповідні ризики, але не наводять жодних обґрунтувань на підтвердження їх існування. Захисник також вважає, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення є необгрунтованим і не підтвердженим жодним доказом. В своєму клопотання вдалася до оцінки доказів та послалась з цього приводу на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.02.2017 року. З цих підстав просила змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_8 погодився з позицією свого захисника, заявив що не вчиняв інкримінованих йому злочинів. Пояснив, що має постійне місце проживання, де проживає разом зі своїми батьками, у нього є дружина і народилася дитина. Не збирається ухилятися від явки до суду та впливати на свідків і потерпілих, а тому просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт, запевнив суд, що буде своєчасно з`являтися до суду за викликами.
Прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти зміни обвинуваченому запобіжного заходу. Вважають, що на даний час не втратили свою актуальність ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались судом під час обрання вказаного запобіжного заходу. Так, ОСОБА_8 раніше судимий і знову обвинувачується у вчиненні середньої тяжкості, тяжкого та особливо тяжкого злочинів. До нього вже застосовувався в іншому кримінальному провадженнні запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, але він його умов не дотримався. По справі ще не допитано всіх свідків обвинувачення. З цих підстав прокурори вважають, що ОСОБА_8 , перебуваючи під домашнім арештом, може з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує, переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків і потерпілих, які ще не допитані судом. З цих підстав просили продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
24.03.2017 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 надійшло до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області разом з ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.03.2017 року. Судом неодноразово вирішувалось питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу строку запобіжного заходу. Так, ухвалою суду від 17.10.2017 року ОСОБА_8 було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який спливає 14.12.2017 року.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
З огляду на те, що відносно ОСОБА_8 стороною обвинувачення складено обвинувальний акт, який розглядається судом, це свідчить про наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні ним кримінальних правопорушень. Суд також вважає, що ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків і потерпілих, які ще не допитані судом, є наявними з огляду на тяжкість обвинувачення і покарання, що йому загрожує. Тобто існують обставини, визначені п.п. 1,2 ч. 1 ст. 194 КПК України.
В той же час, суд вважає, що прокурорами не доведено недостатність застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вказаним вище ризикам. Так, заперечуючи проти задоволення клопотання захисника прокурори лише перелічили ризики, які, на їх думку, є актуальними, однак достатніх і переконливих доводів, доказів щодо необхідності в черговий раз продовження застосування до обвинуваченого саме найсуворішого запобіжного заходу і неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу, не навели.
Суд, крім того, керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013 року, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013 року, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013 року, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012 року, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 3 жовтня 2006 року у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, особливо який вже тривалий час утримується під вартою, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення.
Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.
Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.
Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).
Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому суд також враховує обставини, визначені ст. 178 КПК України. Так, ОСОБА_8 раніше судимий, має постійне місце проживання в м. Дніпро, де проживає разом з батьками, офіційно не одружений. Вказане свідчить, в свою чергу, про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем свого проживання. В той же час, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні середньої тяжкості, тяжкого та особливо тяжкого злочинів. Однак сама по собі тяжкість обвинувачення і покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, на переконання суду, не може бути самостійною і достатньою підставою для подальшого продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, враховуючи вже тривалий час його перебування під вартою з 09.07.2013 року.
Приймаючи рішення суд також бере до уваги ту обставину, що по справі вже допитано в суді 5 з 14 свідків з боку обвинувачення, зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування. Згідно матеріалів справи потерпілий ОСОБА_9 перебуває у КЗ «Могилівський геріатричний пансіонат Дніпропетровської обласної ради», а щодо потерпілої ОСОБА_10 судом прийнято рішення про її допит в режимі відеоконференції. Зазначене, в свою чергу, на думку суду, зменшує можливість настання ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Також, суд бере до уваги, що стороною обвинувачення протягом судового розгляду неодноразово не забезпечувалась явка потерпілих і свідків обвинувачення для допиту в суді, що призводило до зриву судових засідань та чергового відкладення розгляду справи.
Крім того, застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю дозволить мінімізувати можливість настання ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України.
Таким чином, з огляду на всі вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність зміни останньому запобіжного заходу на домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово, з покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України. Застосування такого запобіжного заходу, на думку суду, зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
За таких обставин клопотання захисника підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 194, 202, 331 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу, задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт на строк 60 (шістдесят) днів по 08 лютого 2018 року включно.
Заборонити ОСОБА_8 цілодобово залишати своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.
Зобов`язати ОСОБА_8 по 08 лютого 2018 року включно:
1)з`являтися своєчасно до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області за першою вимогою;
2)носити електронний засіб контролю;
3)утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;
4)здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.
Відповідно до вимог ст. 202 КПК України обвинувачений ОСОБА_8 підлягає негайному доставленню органами поліції до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та звільненню з-під варти.
Ухвалу направити для виконання до Дніпропетровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області.
Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на процесуальних керівників у даному кримінальному провадженні.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3