Справа №585/3971/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/708/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка, Роменського району, Сумської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, приватного підприємця, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , в яких:

- потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду відносно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Повністю задовольнити позовні вимоги, а саме: стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди 37631 грн. 68 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн., а всього 47631 грн. 68 коп.; в рахунок відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні за надання правової допомоги адвоката 3000 грн. та за оплату проведених судових експертиз 4750 грн, а всього 7750 грн.;

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду щодо нього скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду;

- прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують та обтяжують його покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено за цим Законом покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 22579 грн. в рахунок спричиненої матеріальної шкоди, 6000 грн. в рахунок моральної шкоди та 7750 грн. процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що суд у вироку не надав належної юридичної оцінки діям водія ОСОБА_9 , не з`ясував хто з водіїв і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку, а далі і аварійну ситуацію. Зазначає, що при виконанні маневру обгону, рухаючись по зустрічній смузі руху, він був вправі розраховувати, що водій ОСОБА_9 , який рухався попереду без увімкненого показника повороту, виконає вимоги ПДР і дасть дорогу його автомобілю. Виходячи з цього, вважає, що суд дійшов передчасного висновку про те, що саме його дії перебувають у причинному зв`язку з наслідками і залишив поза увагою той факт, що дії водія ОСОБА_9 , пов`язані з порушенням ПДР, також перебувають у причинному зв`язку з наслідками. Зазначає, що причиною зіткнення транспортних засобів, були саме неправильні дії водія ОСОБА_9 , який порушуючи п.10.1 ПДР України не зупинився перед виконанням лівого пороту для заїзду на ГЗС і не переконався у відсутності небезпеки для руху та не надав дорогу попутному транспортному засобу, який виконував маневр обгону по зустрічній смузі руху, чим і створив аварійну ситуацію. Таким чином, ОСОБА_8 вважає, що в причинному зв`язку з наслідками, що настали, перебувають лише дії водія ОСОБА_9 , оскільки саме він у першу чергу створив аварійну ситуацію внаслідок невиконання вимог п.10.1 ПДР.

Також ОСОБА_8 вказує, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання його захисника про призначення судової автотехнічної експертизи, незважаючи на те, що ряд питань, для з`ясування яких і просив захисник її призначити, залишилися нез`ясованими. Зокрема, звертає увагу, що в проведеній у справі експертизі, визначаючи швидкість руху автомобіля «Мерседес-Бенц», експерт послався на врахування режиму руху автомобіля ДЕО після зіткнення в стані бокового ковзання, в той же час матеріали справи не містять даних про бокове ковзання цього автомобіля, а сам потерпілий в судовому засіданні пояснив, що від удару його автомобіль відкинуло. Таким чином, відмовивши в проведенні експертизи за клопотанням захисника, суд обмежив його в праві на захист та позбавив права на участь в безпосередній перевірці доказів.

Крім цього, обвинувачений зазначає, що суд в порушення вимог ст.128 КПК України незаконно прийняв рішення про прийняття цивільного позову потерпілого до розгляду та вирішив його по суті, незважаючи на те, що цивільний позов було заявлено вже під час першого судового засідання у кримінальному провадженні.

Крім того, ОСОБА_8 вказує, що виходячи з вище наведених ним обставин щодо неповного з`ясування судом чиїми діями в першу чергу порушено ПДР та створено аварійну ситуацію, висновок суду про визнання його винним у дорожньо-транспортній пригоді на 60%, а водія ОСОБА_9 на 40 %, не є належно вмотивованим та обґрунтованим, що в свою чергу свідчить про неправильне вирішення цивільного позову, який взагалі мав бути залишеним без розгляду. Також вважає, що наведені вище обставини не були належним чином враховані судом при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, обвинувачений зазначає, що при визначенні йому міри покарання, судом у вироку не мотивовано призначення йому покарання у виді штрафу в максимальному розмірі з позбавленням права керування транспортним засобом, не враховано, що раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності він не притягувався. Також вказує, що суд, встановивши, що в діях водія ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п.10.1, 9.4 ПДР України, ці обставини взагалі не врахував. Таким чином вважає, що з врахування вини водія ОСОБА_9 , призначене йому покарання є невмотивованим та за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, при тому, що потерпілий за допущені ним порушення вимог ПДР України, не поніс навіть адміністративної відповідальності;

- потерпілий ОСОБА_9 вказує, що суд при вирішенні заявленого ним цивільного позову та встановлюючи вину ОСОБА_8 у ДТП на 60 %, а його на 40 %, не врахував роз`яснень, які містяться в Постановах Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом, при цьому належно не оцінив дані про численні порушення ОСОБА_8 ПДР, які й перебувають у причинному зв`язку з суспільно-небезпечними наслідками. В той же час вважає, що протиправна поведінка обвинуваченого та допущені ним умисно порушення ПДР не були в повній мірі враховані судом при призначенні йому покарання, яке є занадто м`яким, враховуючи відсутність жодних обставин, які його пом`якшують, а також при вирішенні цивільного позову, тобто зменшивши відшкодування наполовину;

- прокурор у кримінальному провадженні вказує, що при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України та належним чином не врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, наслідків та особу обвинуваченого, його поведінку після вчиненого, невизнання ним вини під час досудового розслідування та судового розгляду, а також невідшкодування у повному обсязі завданої потерпілому матеріальної шкоди, внаслідок чого останнім заявлено позов про відшкодування витрат на лікування.

Крім того, в порушення ст.374 КПК України суд у вироку не встановив та не зазначив обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що близько 15:30 год., 15.07.2016 р., керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц», д.р.н. НОМЕР_1 , рухався по вул. Сумська в м. Ромни в бік виїзду з міста. Неподалік автозаправної станції, що розташована з лівого боку по напрямку руху останнього, ОСОБА_8 , почав виконувати маневр обгону автомобіля «Фольцваген-Каді», д.р.н. НОМЕР_2 , та автомобіля «ЗАЗ-DAEWОО», д.р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , які рухалися один за одним.

Виконуючи маневр обгону та перебуваючи в районі ГЗС, ОСОБА_8 знехтував безпекою дорожнього руху, рухаючись з порушенням вимог п. 12.4. ПДР України, з перевищенням дозволеної швидкості руху у населених пунктах, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно міг виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив зіткнення з автомобілем «DAEWОО» д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 , який в порушення вимог п. 10.1 ПДР України, не переконавшись, що це буде безпечним та не створить небезпеку іншим учасникам руху, почав виконувати маневр лівого повороту для заїзду на вказану ГЗС.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді «Розрив ключично-акроміальної зв`язки зліва, вивих акроміального кінця лівої ключиці, по часу можуть відповідати 15.07.2016 р., що підтверджується медичною документацією», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 397 від 29.09.2016 р. кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до зібраних у кримінальному провадженні доказів та висновку судово-автотехнічної експертизи № 162 від 13.08.2016 р., ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Мерседес-Бенц» д.р.н. НОМЕР_1 , порушив вимоги правил дорожнього руху України, передбачені пунктом: 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.

Допущені водієм ОСОБА_8 порушення вимог пунктів 12.3.,12.4. ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілого та прокурора, доводи потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу та частково апеляційну скаргу прокурора, заперечивши проти апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої прокурором у кримінальному провадженні апеляційної скарги, а також частково апеляційної скарги потерпілого та про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Сформульовані у вироку висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну та об`єктивну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку.

Обвинувачений ОСОБА_8 , не визнаючи свою вину в ході судового розгляду, вказував, що потерпілий перед виконанням повороту не переконався в тому, що немає перешкод, потерпілий просто не подивився назад. Рухаючись по зустрічній смузі він обігнав автомобіль «Фольксваген-кадді». Швидкість руху його автомобіля була на той час приблизно 80 км/год ± 5 км/год. В цей час, прямо перед ним, автомобіль ДЕУ різко став здійснювати поворот ліворуч. Щоб у нього був ввімкнений покажчик повороту, він не бачив. Відстань до автомобіля була незначна і він не встигав уникнути зіткнення, тому що поворот розпочався за долі секунди.

Разом з тим, потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що 15.07.2016 року, після 15 години він на автомобілі ДЕУ рухався на виїзд з м. Ромни в напрямку м. Суми на газову заправку. Швидкість його руху була не більше 60 км/год. За ним рухався автомобіль «Фольксваген Кадді», який тримав дистанцію, відстань між ними була приблизно 30-40 м. Метрів за 60-70 від повороту на заправку він ввімкнув покажчик лівого повороту і зайняв крайнє ліве положення, рухаючись максимально наближено до суцільної осьової лінії розмітки, швидкість руху він зменшив і рухався зі швидкістю не більше 30 км/год. Автомобіль Фольксваген рухався за ним по середині смуги руху і тримав дистанцію. Перед початком здійснення маневру повороту ліворуч він подивився в дзеркала заднього виду, видимість була до 100 метрів і позаду він не виявив інших транспортних засобів крім автомобіля Фольксваген. Він почав поворот і в цей час відбулося зіткнення. Швидкість ОСОБА_11 була швидша ніж 80 км/год.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що вона на автомобілі «Фольскваген» їхала за автомобілем Деу, той їхав не перевищуючи швидкість не більше 60-70 км/год. До ДТП він їхав прямо, потім ввімкнув поворот, вона стала брати правіше, бо побачила що той повертає на заправку. Поворот був ввімкнений. Швидкість автомобіля Мерседес була близько 100 км за годину, так вважає тому, що вони рухалися зі швидкістю 60-70 км/год і ніхто не зіткнувся. Коли зрозуміла що автомобіль Деу повертає, вона взяла правіше, щоб обігнати. Коли відбулося зіткнення автомобіль Деу вже почав повертати. Вона в цей час була на достатній відстані, щоб відреагувати на таку ситуацію. За її автомобілем їхали ще два автомобіля. Мерседес не їхав зразу за нею, він був десь далі. Якби автомобіль Мерседес обганяв її плавно, вона б його побачила, у дзеркало заднього виду, а так не бачила. Коли вона стала брати правіше, автомобіль Мерседес вже був на рівні з її автомобілем, вона вже його побачила.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що працює оператором на газовій заправці. В другій половині дня, автомобіль Мерседес їхав з м. Ромни в напрямку Сум, автомобіль Деу їхав в цьому ж напрямку і повертав на заправку. В Деу показчик повороту був включений. Автомобіль Деу рухався десь 20 км на годину, там крутий поворот. Автомобіль Мерседес рухався зі швидкістю десь 120 км на годину, таку швидкість він визначив сам візуально, оскільки сам водій. Швидкість автомобіля Мерседес не могла бути 80 км за годину, була більша. Коли він побачив автомобіль ДЕУ той рухався під осьовою лінією з увімкненим показчиком повороту. Бокового показчика він не бачив, автомобіль ДЕУ він бачив трохи ззаду, тому бачив на задніх показчиках включений поворот. Зразу ж після того як він побачив автомобіль Деу він побачив і автомобіль Мерседес. Після зіткнення автомобіль Деу декілька разів повернуло кругом осі.

Допитаний в суді експерт ОСОБА_14 пояснив, що він проводив експертизу в даному кримінальному провадженні. Шляхом досліджень проведених при дослідженні обставин справи встановлено наявність порушень правил дорожнього руху в діях обох водіїв, які були учасниками ДТП. При проведенні експертизи бралися до уваги свідчення осіб, які були свідками, а саме свідка ОСОБА_13 . Виходячи з даних протоколу огляду місця події, по слідам гальмування автомобіля Мерседес визначалася швидкість його руху і встановлено, що мінімально можлива швидкість автомобіля Мерседес на той час становила 96,8 км/год. У висновку він вказував, що свідчення водія автомобіля Мерседес є технічно неспроможними, але розрахунки були проведені також і з урахуванням його свідчень. Експерт не вправі компонувати свідчення декількох осіб, він має право аналізувати свідчення окремо взятих даних повідомлених однією особою. Водій автомобіля Мерседес мав можливість виявити перешкоду на відстані 61,8 м від автомобіля Деу. Мінімально можлива швидкість автомобіля Мерседес в момент зіткнення була 96,8 км/год, при цьому не бралися до уваги пошкодження транспортних засобів, внаслідок яких швидкість була частково погашена.

Як випливає з висновку судової автотехнічної експертизи від 13.08.2016 року, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «Мерседес» повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3,12.4. ПДР України. Водій автомобіля «Мерседес» мав технічну можливість попередити зіткнення. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Мерседес» вбачається невідповідність вимогам п. 12.3, 12,4 ПДР які знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «ДЕО» повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1, 9.4 ПДР України. Водій автомобіля «ДЕО» мав можливість попередити зіткнення шляхом виконання вимог п. 10.1 ПДР України. В діях водія автомобіля «ДЕО» вбачається невідповідність вимогам п. 10.1, 9.4 ПДР України, з яких невідповідність вимогам п. 10.1 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

В описово-мотивувальній частині висновку (дослідження) вказано, що … згідно розрахунку швидкість руху автомобіля Мерседес з моменту початку відображення сліду гальмування, після зіткнення з автомобілем ДЕО, складає 70,7 км/год…. Згідно розрахунку мінімальна швидкість руху автомобіля ДЕО, яку йому завдав автомобіль «Мересдес» внаслідок удару (зіткнення), складає 57,2 км/год… Згідно розрахунку мінімальна швидкість руху автомобіля Мерседес на момент зіткнення з автомобілем ДЕО, складає 96,8 км/год…. Свідчення водія автомобіля Мересдес відносно його швидкості слід вважати як технічно не спроможні… На час призначення експертизи в свідченнях водія автомобіля ДЕО та свідченнях водія автомобіля Фольксваген Каді частина інформації відносно обставин зближення транспортних засобів відсутня, так як вони не можуть вказати траєкторії та швидкості руху автомобіля Мерседес перед зіткненням… Так як аналіз технічно не спроможної інформації може привести до помилкового висновку, то подальше дослідження буде виконуватися виходячи зі свідчень свідка пригоди ОСОБА_13 який вказує, що перед виконанням маневру на автомобілі ДЕО був увімкнений вказівник повороту вліво, швидкість автомобіля «Мерседес» була 130 км/год і до моменту зіткнення автомобіль Мерседес подолав в загальмованому стані 6,7 метра… при допустимій швидкості автомобіль Мерседес встигав зупинитися до місця зіткнення, а при вибраній ні… Водій автомобіля Мерседес реагував гальмуванням на той час, коли знаходився в зоні дії дорожнього знаку, який обмежує максимальну швидкість 60 км/год… Для довідки визначимо чи мав технічну можливість водій автомобіля «Мерседес», виходячи з його свідчень, за виключенням його швидкісного режиму, який буде прийматись мінімально можливим 96,8 км/год…. Тобто як виходячи зі свідчень свідка пригоди ОСОБА_13 , так і виходячи зі свідчень водія автомобіля Мерседес, водій автомобіля Мерседес мав технічну можливість попередити зіткнення транспортних засобів шляхом вибору допустимої швидкості в населеному пункті та своєчасного застосування гальмування… При обставинах пригоди які розглядаються, водій автомобіля «ДЕО» не надав перевагу в русі водію автомобіля «Мерседес» та не мав перешкод для своєчасної оцінки швидкісного режиму автомобіля «Мерседес» та оцінки взаємного розташування транспортних засобів…(т.1 а.п.273-280).

Згідно даних протоколу (акту) огляду транспортного засобу виявлені пошкодження вузлів та деталей транспортного засобу ЗАЗ DAEWOO Т-13110, 2004 року випуску, р.н. НОМЕР_3 (т.1 а.п.39-40).

Даними висновків автотоварознавчих експертиз 004/2016 від 25.08.2016 року та 005/2016 року від 01.09.2016 року встановлено розмір матеріальних збитків, завданих власникам автомобілів в результаті їх пошкодження під час ДТП (т.1 а.п.27-38, 133-144 та т.1 а.п.202-249)

Згідно даних протоколу огляду місця події, плану-схеми та фототаблиці до нього встановлено місце зіткнення транспортних засобів, зафіксовано місце їх розташування та залишені сліди гальмування а/м «Мерседес Бенц» на дорожньому покритті та юзу а/м ДЕО на ґрунтовому узбіччі (т.1 а.п.88-96).

Також судом досліджено та надано оцінку й іншим доказам у справі, а саме: висновок судової автотехнічної експертизи № 151 від 08.08.2016 року автомобіля «DAEWOO» (т.1 а.п.101-109); висновок судової автотехнічної експертизи № 150 від 08.08.2016 року автомобіля «Mercedes» (т.1 а.п.114-121); проведені у справі 28.07.2016 року слідчі експерименти за участю свідка ОСОБА_12 (т.1 а.п.122-124), потерпілого ОСОБА_9 (т.1 а.п.125-127); свідка ОСОБА_13 (т.1 а.п.128-130); обвинуваченого ОСОБА_8 (т.1 а.п.131-132) про обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка відбувалася 15.07.2016 р., а також складені за їх наслідками плани-схеми.

Тяжкість заподіяних потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень визначена на підставі даних висновку судово-медичної експертизи № 397 (т.1 а.п.281-282).

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що суд у вироку не надав належної юридичної оцінки діям водія ОСОБА_9 , не з`ясував хто з водіїв і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку, а далі і аварійну ситуацію, та, що в причинному зв`язку з наслідками, що настали, перебувають лише дії водія ОСОБА_9 , оскільки саме він у першу чергу створив аварійну ситуацію внаслідок невиконання вимог п.10.1 ПДР, є безпідставними та спростовуються наступним.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 р., у випадках, коли передбачені ст.286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому, треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

У формулюванні обвинувачення ОСОБА_8 визнаного судом доведеним, вказано, що водій автомобіля «DAEWОО» д.р.н. НОМЕР_3 , ОСОБА_9 при виконанні маневру лівого повороту для заїзду на ГЗС не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не виконав вимог п. 10.1 ПДР України.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 13.08.2016 року, який було досліджено в ході судового розгляду та покладено в основу вироку, водій автомобіля «ДЕО» в порушення п.п. 10.1, 9.4 Правил дорожнього руху, не надав перевагу в русі водію автомобіля «Мерседес» та не мав перешкод для своєчасної оцінки швидкісного режиму автомобіля «Мерседес» та оцінки взаємного розташування транспортних засобів.

Як вбачається з апеляційної скарги обвинуваченого, його основним аргументом є те, що причиною зіткнення транспортних засобів і наслідків, що настали, були в першу чергу неправильні дії саме водія ОСОБА_9 , який перед виконанням лівого пороту для заїзду на ГЗС не дотримався вимог п.10.1 ПДР і не надав дорогу попутному транспортному засобу, що виконував маневр обгону по зустрічній смузі руху, а сам ОСОБА_8 не міг уникнути зіткнення з автомобілем, яким керував ОСОБА_9 , оскільки не зобов`язаний був враховувати можливість грубого порушення ним ПДР, не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що автомобіль, яким керував ОСОБА_9 , не дасть йому дорогу.

Разом з тим, всупереч доводів апелянта, суд першої інстанції на підставі досліджених доказів у справі надав оцінку діям обох водіїв транспортних засобів, зазначивши, що вони обидва допустили порушення Правил дорожнього руху, внаслідок невиконання яких сталася дорожньо-транспортна пригода: водієм автомобіля «DAEWОО» ОСОБА_9 недотримано вимог п.10.1 ПДР, а водієм автомобіля «Мерседес-Бенц» ОСОБА_8 порушено п.п.12.4, 12.3 ПДР України.

Однак, виходячи з встановлених обставин кримінального провадження, недотримання зазначених правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_9 , не стало причиною порушення водієм ОСОБА_8 дозволеного швидкісного режиму руху в населених пунктах. Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 162 від 13.08.2016 р. (т.1 а.п.273-280), додержанням вимог п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху водій автомобіля «Мерседес» ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити зіткнення, як і водій автомобіля «ДЕО» ОСОБА_9 шляхом виконання вимог п.10.1 Правил дорожнього руху.

Відповідно до вимог п.1.4. Правил дорожнього руху кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що і інші учасники виконають ці правила.

У той же час, посилання ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на п.1.4. Правил дорожнього руху, не доводить вину водія автомобіля «ДЕО» ОСОБА_9 у настанні ДТП, оскільки положення зазначеного пункту поширюється на всіх учасників руху, в тому числі і на водія автомобіля «Мерседес» ОСОБА_8 , який у свою чергу мав дотримуватися дозволеного в населеному пункті швидкісного режиму.

Тобто, на виконання цих вимог водієм автомобіля «ДЕО» ОСОБА_9 мав право розраховувати не лише обвинувачений, а в рівній мірі таке право мав і потерпілий, що залишено поза увагою ОСОБА_8 .

На переконання колегії суддів, відповідає встановленим обставинам кримінального провадження висновок суду першої інстанції про наявність причинного зв`язку між діянням обвинуваченого порушенням ним правил безпеки дорожнього руху, та наслідками, що настали, оскільки є його безпосередній внесок у спричиненні злочинного наслідку.

Колегія суддів погоджується з тим, що відсутні обставини, які б виключали кримінальну відповідальність обвинуваченого, оскільки ПДР ним порушені не вимушено. За своїм характером перевищення допустимої в населених пунктах швидкості руху автомобіля (більше 60 км/год.) є грубим порушенням правил безпеки дорожнього руху.

Щодо черговості порушення Правил дорожнього руху, то як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та встановлених обставин, автомобіль під керуванням водія ОСОБА_8 рухався з перевищенням допустимої швидкості руху ще до того, як в поле його зору потрапив автомобіль «ДЕО».

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді пояснював, що метрів за 60-70 від повороту на заправку він ввімкнув покажчик лівого повороту і зайняв крайнє ліве положення. Перед початком здійснення маневру повороту ліворуч він подивився в дзеркала заднього виду, видимість була до 100 метрів і позаду він не виявив інших транспортних засобів крім автомобіля Фольксваген. Коли почав поворот, відбулося зіткнення.

Водій автомобіля «Фольксваген» ОСОБА_12 зазначила, що рухалася за автомобілем ДЕО, той їхав не перевищуючи швидкість не більше 60-70 км/год. До ДТП він їхав прямо, потім ввімкнув поворот, вона стала брати правіше, бо побачила, що той повертає на заправку. Швидкість автомобіля Мерседес була близько 100 км за годину, так вважала, бо вони рухалися зі швидкістю 60-70 км/год і ніхто не зіткнувся. При цьому, Мерседес не їхав зразу за нею, він їхав десь далі. Якби автомобіль Мерседес обганяв її плавно, вона б його побачила у дзеркало заднього виду, а так не бачила. Коли стала брати правіше, автомобіль Мерседес вже був на рівні з її автомобілем і тоді вже вона його побачила.

Свідок ОСОБА_13 в суді пояснював, що в той день працював на заправці та бачив як автомобіль Мерседес рухався зі швидкістю десь 120 км на годину.

Та обставина, що водій ОСОБА_8 рухався з перевищенням допустимої швидкості руху, підтверджується також висновком судової автотехнічної експертизи №162 від 13.08.2016 року, яким встановлена мінімально можлива швидкість автомобіля Мерседес на момент зіткнення 98.6 км/год; свідчення водія автомобіля Мерседес про те, що перед зіткненням його швидкість була в межах 75 км/год є технічно неспроможними (т.1 а.п.273-280). В судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_14 підтвердив свій висновок.

Аналіз зазначених доказів, які є належними, допустимими та достовірними, свідчить, що першопричиною настання дорожньо транспортної події, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_9 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, стало не недотримання останнім вимог п.10.1 ПДР України, а саме порушення ОСОБА_8 вимог п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, зокрема, перевищення ним дозволеної швидкості руху в населеному пункті.

Посилання обвинуваченого на те, що на момент виконання ОСОБА_9 маневру лівого пороту для заїзду на ГЗС, він вже виконував маневр обгону, не заслуговують на увагу, оскільки у випадку дотримання ним вимог п.п.12.4, 12.3 ПДР України він мав технічну можливість попередити зіткнення.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що водій ОСОБА_9 рухався попереду без увімкненого показчика повороту, були предметом дослідження та оцінки суду. При цьому, суд, проаналізувавши показання допитаних в судому засіданні свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вказували, що бачили ввімкнений покажчик повороту на автомобілі ДЕО до початку здійснення повороту, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які вказують на те, що ОСОБА_9 перед здійсненням повороту рухався без увімкнутого покажчика.

Що стосується посилань обвинуваченого ОСОБА_8 на правові висновки, які викладені в постановах Верховного Суду України від 20.11.2014 р. у справі ОСОБА_15 та від 05.11.2015 р. у справі № 5-218кс15, то вони ґрунтуються на роз`ясненнях, що містяться в п.7 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. №14, де крім іншого зазначено, що виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Однак, ці правові висновки не можуть бути застосовані до обвинуваченого ОСОБА_8 з урахуванням наведених вище обставин дорожньо-транспортної пригоди.

Що стосується тверджень апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу безпідставної відмови судом у задоволенні клопотання його захисника про призначення судової автотехнічної експертизи, незважаючи на те, що ряд питань, для з`ясування яких і просив захисник її призначити, залишилися нез`ясованими, та обмеження таким чином обвинуваченого в праві на захист та позбавленні права на участь в безпосередній перевірці доказів, то вони не можуть бути прийняті до уваги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, адвокат ОСОБА_7 в ході судового розгляду 10.04.2017 року подав до суду письмове клопотання про призначення автотехнічної експертизи, оскільки проведений у справі висновок судової автотехнічної експертизи №162 від 13.08.2016 року не містить вирішення певних питань, які на його думку мали істотне значення для кримінального провадження (т.2 а.п.10-13).

Після вивчення поданого клопотання, суд, в судовому засіданні 14.04.2017 року вислухавши думки учасників судового процесу з приводу заявленого клопотання, відмовив у його задоволенні з підстав необґрунтованості, оскільки значна частина питань, які сторона захисту просила дослідити, вже були встановленими попереднім висновком експерта №162, що стосується інших питань, то сторона захисту не обґрунтувала потребу в їх встановленні.

Перевіркою матеріалів справи підтверджено, що дійсно, клопотання сторони захисту містило перелік питань, які вже були предметом перевірки проведеної судової автотехнічної експертизи в ході досудового розслідування (висновок №162 від 13.06.2016 року т.1 а.п.273-280).

Крім того, експерта ОСОБА_14 , який проводив вказане дослідження, допитано в судовому засіданні 13.02.2017 року в порядку ст.356 КПК України для роз`яснення висновку №162. Зазначений висновок експертом було підтверджено.

При цьому, журнал судового засідання, який міститься на технічному носії інформації свідчить, що на всі поставлені стороною захисту питання технічного характеру, в тому числі аналогічні тим, що порушувалися захисником у клопотанні, а обвинуваченим в апеляційній скарзі, експертом надані докладні відповіді, у тому числі стосовно режиму руху автомобіля ДЕО після зіткнення в стані ковзання та формули визначення зчеплення шин з дорогою при боковому ковзанні.

Більше того, обвинувачений ОСОБА_8 не був позбавлений можливості ставити питання експерту, що і було ним реалізовано в тому числі через свого захисника, який як вбачається з журналу допитував експерта на протязі більш ніж 30 хв. (т.2 а.п.4-5).

Отже, вказане у своїй сукупності підтверджує правильність рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявленого захисником клопотання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду дотримані вимоги ст.22 КПК України про те, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, зберігалась об`єктивність та неупередженість, створювались необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, і не було допущено будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, про що зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 .

За таких обставин, всім зазначеним доказам по справі в їх сукупності суд першої інстанції дав належну правову оцінку, дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України кваліфіковано правильно.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що суд в порушення вимог ст.128 КПК України незаконно прийняв рішення про прийняття цивільного позову потерпілого до розгляду та вирішив його по суті, незважаючи на те, що цивільний позов було заявлено вже під час першого судового засідання у кримінальному провадженні, то колегія суддів в цій частині також не вбачає в діях суду порушень закону.

Стаття 128 КПК України передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 2 ст.347 КПК України передбачено, що судовий розгляд починається з оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, якщо учасники судового провадження не заявили клопотання про оголошення обвинувального акта в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, розгляд справи по обвинуваченню ОСОБА_8 було призначено в підготовчому судовому засіданні на 17.10.2016 року (т.1 а.п.12) і саме в цей день у подальшому потерпілий ОСОБА_9 подав до суду цивільний позов (т.1 а.п.16-51).

Згідно журналу судового засідання від 17.10.2016 року, до оголошення прокурором обвинувального акта, представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_16 заявив клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження цивільного позову потерпілого про стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди, а також процесуальних витрат за надання правової допомоги та оплату проведених судових експертиз. Після цього, прокурором було оголошено обвинувальний акт, а у подальшому суд, вислухавши думки учасників судового розгляду, задовольнив клопотання представника потерпілого, та приєднав цивільний позов до матеріалів кримінального провадження. При цьому, за клопотанням сторони захисту, судом було оголошено перерву в судовому засіданні та надано достатньо часу обвинуваченому та його захиснику для ознайомлення з цивільним позовом потерпілого (т.1 а.п.52-53).

Таким чином, виходячи з закріплених ст.128 КПК України вимог щодо можливості пред`явлення цивільного позову до початку судового розгляду та положень ч.2 ст.347 КПК України, згідно яких судовий розгляд починається з оголошення прокурором обвинувального акта, в даному випадку порядок пред`явлення цивільного позову потерпілим порушено не було, оскільки такий було подано саме до початку розгляду кримінального провадження по суті, що не свідчить про недотримання судом першої інстанції вимог ст.128 КПК України.

Судом першої інстанції не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування вироку та направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд, а тому доводи обвинуваченого в цій частині є безпідставними.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, то на думку колегії суддів, воно призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України.

Вид, розмір призначеного покарання, застосування додаткового покарання судом першої інстанції визначено в межах санкції ч.1 ст.286 КК України та належним чином умотивовано, при цьому враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, зважено на характер протиправних дій та їх наслідки, особу ОСОБА_8 , який позитивно характеризується за місцем проживання

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом встановлено не було.

Не заслуговують на увагу твердження прокурора та потерпілого в апеляційних скаргах на неврахування судом суспільної небезпеки скоєного та умисного порушення ОСОБА_8 ПДР України, оскільки все зазначене судом враховано.

Ставлення обвинуваченого до порушення ним Правил дорожнього руху, а саме невизнання вини, напряму пов`язано з його позицією відносно пред`явленого обвинувачення та є не забороненим законом способом захисту, що теж не може бути враховано.

Що стосується доводів прокурора про те, що внаслідок невідшкодування обвинуваченим у повному обсязі завданої потерпілому матеріальної шкоди, останнім заявлено позов про відшкодування витрат на лікування, то дані обставини також не можуть свідчити про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання, оскільки така позиція останнього пов`язана з незгодою з пред`явленим йому обвинуваченням, а потерпілий, заявивши позовні вимоги до нього про відшкодування завданої шкоди, реалізував свої процесуальні права на відшкодування збитку.

Щодо доводів прокурора про допущене судом першої інстанції істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд у вироку не встановив та не зазначив обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого, то вони не ґрунтуються на вимогах ст.374 КПК України, аналіз якої свідчить про обов`язок суду зазначати в мотивувальній частині вироку обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання в разі їх встановлення, однак у даному випадку такі обставини взагалі відсутні.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що він раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався та, що з урахування вини потерпілого ОСОБА_9 , суд призначив йому надто суворе покарання, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки основне покарання йому призначено у виді штрафу хоча і в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.286 КК України, однак з врахуванням грубого порушення ним Правил безпеки дорожнього руху та наслідків, що настали, не є самим суворим з числа передбачених зазначеним кримінальним законом.

Також враховуючи, що кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинено внаслідок грубого порушення ним Правил дорожнього руху з застосуванням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, суд обґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без призначення йому покарання, пов`язаного з обмеженням особистої свободи, як на цьому наголошують потерпілий та прокурор у своїх апеляційних скаргах, оскільки апелянтами не наведено обґрунтованих доводів, які б ставили під сумнів ці висновки.

При цьому, не вбачається і підстав вважати призначене покарання обвинуваченому надто суворим за доводами апеляційної скарги самого ОСОБА_8 , оскільки зазначені ним мотиви не зменшують суспільної небезпеки скоєного злочину та жодним чином не ставлять під сумнів законність прийнятого судом рішення в цій частині.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, є необхідним та достатнім покаранням для виправлення ОСОБА_8 і запобігання скоєння нових злочинів.

Твердження апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції невірно вирішив його цивільний позов, безпідставно зменшивши відшкодування наполовину, та не навів мотивів прийнятого ним рішення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вищезазначене спростовується наступним.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, в зв`язку з чим змушений був лікуватися та крім цього, був пошкоджений і підлягає ремонту його транспортний засіб.

Задовольняючи цивільний позов ОСОБА_9 частково, суд першої інстанції мотивував його тим, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_8 вимог п.12.3 та 12.4 ПДР України і порушення самим ОСОБА_9 вимог п. 10.1 ПДР України. Тобто у ДТП мається вина обох учасників пригоди. Оцінюючи конкретну дорожню ситуацію і дії обох водіїв, суд визнав ОСОБА_8 винним на 60% у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки ним порушені два пункти ПДР України і він мав технічну можливість уникнути зіткнення. В діях водія ОСОБА_9 суд визначив 40 % вини у ДТП, оскільки ним хоча і порушено один пункт ПДР України, він теж мав технічну можливість уникнути зіткнення.

При визначенні розміру матеріальної шкоди, суд виходив з наявності вини обох учасників ДТП, і відповідно визначеного ступеню вини кожного з учасників ДТП вважав, що з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 60 відсотків від реально завданої шкоди та відповідно і моральна шкода визначалася у співвідношенні визначеного ступеню вини кожного з учасників ДТП.

Перевіряючи висновки суду в цій частині, колегія суддів з ними погоджується та зазначає, що вони жодним чином не суперечать роз`ясненням, які містяться в Постановах Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом, на які робиться посилання в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 , оскільки останній в даному випадку не несе ні кримінальної, ані адміністративної відповідальності взагалі.

При цьому, мотиви апеляційної скарги потерпілого про відсутність його вини у вчиненні ДТП, є неспроможними, оскільки та обставина, що в його діях як водія мало місце порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, підтверджується висновком судової автотехнічної експертизи.

Більше того, з вказаного висновку не вбачається, що ОСОБА_9 порушив правила дорожнього руху вимушено, але шляхом їх виконання мав технічну можливість уникнути зіткнення, що також підтвердив у своїх поясненнях експерт ОСОБА_14 .

З огляду на це, суд з урахуванням порушення з боку обвинуваченого ОСОБА_8 двох пунктів ПДР та з боку потерпілого одного пункту ПДР, які й перебували у причинному зв`язку з настанням ДТП, обґрунтовано визначив при вирішенні цивільного позову їх вину пропорційно внеску кожного з них у злочинні наслідки.

Колегія суддів погоджується з розмірами відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілого, визначеними судом першої інстанції, які були стягнуті з обвинуваченого на користь потерпілого у рахунок відшкодування матеріальних збитків в сумі 22579 грн. (з заявлених 37631,68 грн.) та моральної шкоди в сумі 6000 грн. (із заявлених 10000 грн.) з врахуванням пропорційного співвідношення вини обох учасників дорожньо-транспортної пригоди (60 % на 40%), як обвинуваченого так і потерпілого.

Виходячи з цього та вказаних вище фактичних обставин справи щодо доведеності вини ОСОБА_8 у порушенні ним правил дорожнього руху, не приймаються до уваги і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що висновок суду про визнання його винним у дорожньо-транспортній пригоді на 60%, а водія ОСОБА_9 на 40 % при вирішенні цивільного позову потерпілого, не є належно вмотивованим та обґрунтованим, оскільки спростовується дослідженими в ході судового розгляду доказами.

Таким чином, що стосується сум відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції, виходячи з вимог розумності та справедливості, визначив саме такі суми в якості їх відшкодування, які є достатніми для компенсації понесених потерпілим матеріальних збитків та перенесених моральних страждань, а тому колегія суддів не вбачає жодних підстав для перегляду рішення суду в цій частині, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Не обґрунтованою є і вимога апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_8 понесених ним у кримінальному провадженні процесуальних витрат на загальну суму 7750 грн., оскільки в цій частині суд першої інстанції задовольнив його позовні вимоги в повному обсязі.

За таких обставин, вирок суду відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни колегією суддів встановлено не було, а тому апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2017 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.