Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/496/18
У Х В А Л А

14 березня 2018 року слідчий суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на постанову слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 від 29 грудня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання,-

встановив:

Адвокат ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_5 звернувся в суд із скаргою на постанову слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 від 29 грудня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання.

Скаргу обґрунтовує тим, що 26 грудня 2018 року в кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, ними було подане клопотання про проведення слідчої дії допиту свідка ОСОБА_6 ..

Постановою слідчого ОСОБА_3 від 29 грудня 2017 року в задоволенні клопотання відмовлено.

Вважає вказану постанову незаконною, необгрунтованою, а тому просить суд скасувати вказану постанову та зобов`язати слідчого вчинити дію допитати як свідка ОСОБА_6 за його участі.

В судовому засіданні адвокат скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Слідчий в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що слідчим підрозділом прокуратури Черкаської області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню №0001998.

Досудове розслідування в кримінальному провадженні зупинено на підставі постанови прокурора від 20 грудня 2017 року у зв`язку з оголошенням розшуку підозрюваного ОСОБА_5

26 грудня 2018 року в кримінальному провадженні № 0001998 від 25 вересня 2015 року, адвокатом в інтересах підозрюваного було подане клопотання про проведення слідчої дії допиту свідка ОСОБА_6 .

Постановою слідчого ОСОБА_3 від 29 грудня 2017 року в задоволенні клопотання відмовлено.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК предметом оскарження є рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій. Існування такого предмета оскарження зумовлене задекларованою та імплементованою в КПК засадою змагальності сторін у кримінальному провадженні, оскільки одне із законодавчих положень, завдяки якому реалізується зазначена засада, передбачене у ч. 2 ст. 22 КПК, якою встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Правова природа аналізованого виду проваджень, які здійснюються слідчим суддею, передбачає необхідність перевірки не лише дотримання процесуального порядку вирішення клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій, а й оцінки таких клопотань на предмет доцільності здійснення слідчих (розшукових) дій, що порушуються перед слідчим, зокрема це стосується доцільності проведення допиту.

Відповідно до положень ст.223 КПК України слідчі дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
З аналізу положень норм ст.9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст.22 КПК України), положення кримінально-процесуального закону надають стороні захисту право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони захисту визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч.2 ст.223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.
Варто звернути увагу, що з огляду на зміст принципу змагальності та порядок збирання доказів в кримінальному провадженні, сторона захисту не позбавлена можливості самостійно отримувати докази, які має намір використати для спростування обвинувачення. Частиною третьою статті 93 КПК України передбачено право сторони захисту на самостійне збирання доказів, зокрема, і шляхом отримання від фізичних осіб відомостей. Таке право сторони захисту може бути реалізоване шляхом отримання від фізичних осіб пояснень (ч.8 ст.95 КПК України). Такі докази можуть зберігатись у сторони захисту і мають бути надані стороні обвинувачення лише під час відкриття матеріалів кримінального провадження в порядку, передбаченому ст.290 КПК України.
Показання свідків, які сторона захисту має намір використати в обґрунтування невинуватості у пред`явленому обвинуваченні, не обов`язково мають фіксуватись шляхом здійснення допиту таких свідків стороною обвинувачення. В контексті судового розгляду кримінального провадження (судом або слідчим суддею) такі показання мають доказове значення виключно у випадках, якщо вони були надані свідком у судовому засіданні (ч.4 ст.95 КПК України). Отже про наявність та намір використати в якості доказів показання свідків стороні захисту достатньо лише повідомити сторону обвинувачення під час відкриття матеріалів кримінального провадження. Сприйняття та оцінка такого доказу є обов`язком суду, а для сторони обвинувачення це є правом.
За таких обставин доводи захисника, що внаслідок відмови у задоволенні його клопотання про допит свідків, сторона обвинувачення обмежує право підозрюваного на захист та ефективний засіб юридичного захисту є необґрунтованими, оскільки це не позбавляє сторону захисту на використання судового способу захисту і права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також слід зауважити, що потреба допиту обумовлена правовою оцінкою сторони захисту обставин кримінального провадження, але кожна сторона самостійно оцінює такі обставини і потім відстоює об`єктивність такої оцінки перед судом.
Отже, відмова слідчого у здійсненні допиту в якості свідків певних фізичних осіб в даному випадку не є обмеженням права на захист, оскільки внаслідок такої відмови показання свідка не втрачають ознак доказу і можуть бути використані стороною захисту під час судового розгляду кримінального провадження, якщо такий доказ було відкрито стороні обвинувачення.
За таких обставин, висновки слідчого про відсутність необхідності здійснення ним допиту свідка ОСОБА_6 через недоцільність проведення такої слідчої дії на даній стадії кримінального провадження в даному випадку є правомірними.
Щодо доводів сторони захисту про неправомірність дій слідчого щодо розгляду клопотання під час зупиненого досудового розслідування, то варто звернути увагу, що положення ч.5 ст.280 КПК України забороняють проведення слідчих дій під час зупиненого досудового розслідування, що не є тотожним поняттю процесуальних дій. Розгляд клопотань учасників кримінального провадження та вирішення стороною обвинувачення під час зупиненого досудового розслідування інших процесуальних питань, які не є слідчими діями, законом не забороняється, а тому доводи захисника в цій частині є помилковими.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КПК слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку забороняється. Таким чином, при розгляді скарг на відмову в задоволенні клопотань про проведення слідчих (розшукових) дій необхідно співвідносити вимоги ст. 220 КПК з іншими процесуальними вимогами щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадження, зокрема встановленими ст. 40 КПК. Саме тому необхідно брати до уваги те, що процесуальне законодавство не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування вчиняти всі дії, які ініціюються учасниками кримінального провадження, оскільки такі дії в певних випадках можуть бути недоцільними, а інколи передчасними або взагалі перешкоджати досягненню завдань кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив :

В задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на постанову слідчого Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 від 29 грудня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде проголошено 19 березня 2018 року о 08 год. 40 хв.

Слідчий суддя: ОСОБА_1