Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаряОСОБА_4 ,
судового засідання
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000166 за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 23 лютого 2017 року,
в с т а н о в и в:
Ухвалою місцевого суду, постановленою в підготовчому судовому засіданні та залишеною без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрито у зв`язку із закінченням строку давності.
Відповідно до ухвали суду ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому діяння за таких обставин.
09 травня 2012 року близько 02.00 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем MAZDA 626 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Перекопській з боку вул. Залаегерсег у напрямку вул. Миру у м. Херсоні, в районі розташування будинку № 171 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , котрий знаходився у горизонтальному чи близькому до нього положенні. Внаслідок дорожньо транспортної пригоди потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких невдовзі помер у лікувальному закладі.
При цьому ОСОБА_8 , маючи можливість переконатися, що ОСОБА_9 поставлений його діями у небезпечний для життя безпорадний стан, через який не здатен вжити заходів до самозбереження, всупереч вимогам п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху не вчинив жодних дій для надання потерпілому медичної допомоги, а на причетному до ДТП автомобілі покинув місце події, завідомо залишивши ОСОБА_9 в небезпеці.
У касаційній скарзі потерпіла, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та про призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Мотивуючи свої вимоги, вказує на неправильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 135 КК України, стверджуючи про наявність у його діях складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 135 цього Кодексу. Крім того, посилається на ухилення ОСОБА_8 від слідства та суду як на підставу для зупинення строку давності. Стверджує потерпіла і про порушення слідчим перед направленням обвинувального акта до суду її процесуальних прав через обмеження у часі ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим її не було належним чином поінформовано про обсяг висунутого ОСОБА_8 звинувачення. Водночас, на думку автора скарги, відповідно до ст. 314 КПК України суд не мав повноважень на стадії підготовчого судового засідання приймати рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності.
Прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що цей суд не дотримався приписів ст. 419 КПК України й належним чином не перевірив доводів, наведених в апеляційній скарзі потерпілої, про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_8 й ухилення його від слідства та суду як підставу для зупинення строку давності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав доводів скарги прокурора та заперечував проти доводів потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Як видно з матеріалів справи суд провів підготовче судове засідання з дотриманням процедури, передбаченої ст. 314 КПК України, за участю сторін, належним чином поінформованих про свої права та обов`язки, в установленому законом порядку розглянув і обґрунтовано задовольнив клопотання захисника про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності і про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності.
Всупереч доводам потерпілої прийняття судом такого рішення під час підготовчого судового засідання відповідає вимогам ст. 314 КПК України. Відповідно до пункту 2 частини 3 зазначеної статті на відповідній стадії процесу суд наділений повноваженням закрити кримінальне провадження в разі встановлення підстав, передбачених ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.
За п. 1 вказаної частини статті кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Таке звільнення згідно з ч. 1 ст. 285 КПК України здійснюється у випадках, передбачених законом про кримінальну відповідальність, а клопотання про його застосування, заявлене стороною під час судового провадження у справі, що надійшла до суду з обвинувальним актом, відповідно до ч. 4 ст. 286 цього Кодексу підлягає негайному розгляду.
Однією з підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення установлених ст. 49 КК України строків давності, що ґрунтується на презумпції втрати особою суспільної небезпеки і, відповідно, на недоцільності застосування щодо неї заходів кримінально-правової репресії.
Згідно зі ст. 12 КК України інкримінований ОСОБА_8 злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 цього Кодексу, є злочином невеликої тяжкості. Санкцією вказаної частини статті передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за такий злочин становить три роки з дня його вчинення.
Як убачається з обвинувального акта, поставлений ОСОБА_8 за провину злочин було вчинено 09 травня 2012 року, а отже, на час постановлення місцевим судом оскаржуваної ухвали вищевказаний строк закінчився. В судовому засіданні обвинувачений підтримав клопотання свого захисника і погодився на звільнення його від кримінальної відповідальності на зазначеній нереабілітуючій підставі.
За таких обставин у силу імперативних приписів ч. 1 ст. 44, ч. 1 ст. 49 КК України, а також положень ч. 3 ст. 285 КПК України застосування давності було не правом, а обов`язком суду.
Не можуть вважатись обґрунтованими посилання потерпілої як на підставу для зупинення відповідного строку на ухилення ОСОБА_8 від суду та слідства.
У розумінні ч. 2 ст. 49 КК України давність є персоніфікованою, тому її перебіг може зупинятися лише щодо конкретного підозрюваного чи обвинуваченого.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2015 року № 5-1кс15, оскільки кримінальний процесуальний закон не покладає на винного обов`язку самовикриття, як ухилення від суду та слідства можуть розцінюватися дії лише особи, котра приховує від правоохоронних органів місце свого перебування, будучи достеменно обізнаною про здійснення щодо неї процедури кримінального переслідування.

Не може визнаватися такою, що ухиляється від слідства або суду, особа, яка вчинила злочин і переховується після цього, однак ще не встановлена правоохоронними органами як причетна до вказаного діяння.
Таким чином, при з`ясуванні того, які дії мають правове значення для висновку про ухилення від слідства або суду, треба враховувати факт вчинення особою злочину та її кримінально-процесуальний статус на час приховування місця свого перебування. Особа має бути в установленому законом порядку визнана підозрюваною чи обвинуваченою, оскільки лише зазначене процесуальне становище породжує її обов`язок з`являтися за викликом до правозастосовних органів і перебувати в межах їх досяжності.
Якщо ж особа уникає зустрічі з компетентними органами до початку офіційної процедури її кримінального переслідування, про ухилення від слідства як про юридичний факт говорити не можна.
Матеріали кримінального провадження не містять даних про переховування ОСОБА_8 від правоохоронних органів після повідомлення йому в установленому законом порядку про підозру чи набуття ним процесуального статусу обвинуваченого. Відповідно до листа прокуратури Херсонської області від 14 лютого 2017 року № 04/2/4-1297-14 ОСОБА_8 не оголошувався у розшук слідчим або прокурором у порядку ст. 281 КПК України (а. к. п. 46).
Що стосується наданих потерпілою інформаційних листівок, розповсюджених УДАІ УМВС після ДТП, то вони стосувалися розшуку причетного до події водія, невідомого на той час правозастосовним органам, а не конкретно ОСОБА_8 , який би завідомо для нього піддавався кримінальному переслідуванню (а. к. п. 17).
Виходячи з наведеного, суд дійшов обґрунтованих висновків про відсутність у діях вказаної особи юридичних ознак ухилення від слідства та суду і, відповідно, підстав для зупинення перебігу давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.
Посилання потерпілої на необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за статтями кримінального закону, що передбачають відповідальність за більш тяжкі злочини, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону щодо меж судового розгляду.
Відповідно до приписів ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Винятки з цього правила допускаються лише за ініціативою прокурора, який вправі під час судового розгляду змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення або відмовитися від підтримання державного обвинувачення, а також суду, який має право вийти за межі висунутого обвинувачення лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.
Суд не наділений правом вийти за межі, встановлені ст. 337 КПК України, та збільшити обсяг обвинувачення, застосувати закон про кримінальну відповідальність за більш тяжкий злочин або іншим чином погіршити правове становище особи порівняно з її обвинуваченням, викладеним в обвинувальному акті. Позбавлений суд процесуальних повноважень і в будь-який спосіб поставити питання про необхідність відповідної зміни обвинувачення прокурором, у тому числі за ініціативою потерпілого або його представника, інакше він перебере на себе не властиву суду функцію обвинувачення, та не буде безстороннім.
У разі ж невжиття органами досудового розслідування заходів для притягнення винної особи до кримінальної відповідальності в міру її винуватості захист прав і законних інтересів потерпілих може здійснюватися шляхом оскарження відповідних рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора до слідчого судді на підставах та у порядку, що передбачено ст. 303 КПК України.
Безпідставними є також твердження потерпілої про необхідність скасування судових рішень через ненадання їй слідчим достатнього часу й можливостей для ознайомлення з матеріалами справи.
Як видно з журналу судового засідання та технічного запису процесу, під час підготовчого судового засідання потерпіла ОСОБА_6 не порушувала питання про недотримання її процесуальних прав, передбачених ст. 290 КПК України, і не заявляла клопотань про повернення обвинувального акта прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 214 КПК України. Матеріали кримінального провадження не містять даних про такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які би перешкоджали скеруванню обвинувального акта до суду та постановленню суддею оскаржуваної ухвали.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою потерпілої на ухвалу суду першої інстанції, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі належні й достатні мотиви прийнятого рішення, з якими колегія суддів погоджується. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми викладені у касаційних скаргах доводи про необхідність скасування судових рішень на зазначених у них підставах. Тому касаційні скарги не можуть бути задоволені.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в :

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 23 лютого 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3