Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

20 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0010562 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Приазовське, Першотравневого району, Донецької області, раніше судимого 11.12.2012 Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 70 цього Кодексу, до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, яке, на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19.09.2013 помякшено до чотирьох років позбавлення волі, звільненого 26.08.2015 з Березанської ВК № 95 по відбуттю строку призначеного покарання, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді 4-х років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_6 , 25.07.2016 приблизно о 12 годині 50 хвилин перебував за адресою: м. Київ, бульвар Дарницький, 3, де на узбіччі проїжджої частини побачив припаркований автомобіль марки «Fiat» моделі «Uno», д.н.з. НОМЕР_1 , дверцята якого були у не зачиненому на замок стані, в середині якого на передньому пасажирському сидінні знаходився поліетиленовий пакет з автомобільним насосом в ньому, марки «Alco», вартістю 200 гривень, та у нього виник злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення вказаного майна.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , обравши об`єктом свого злочинного посягання автомобільний насос, підійшов до передніх пасажирських дверцят вказаного автомобіля, та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, відчинив їх та присів до його салону, звідки таємно, повторно викрав належний потерпілій ОСОБА_8 автомобільний насос марки «Alco», вартістю 200 гривень.

В цей час дії ОСОБА_6 , були помічені потерпілою ОСОБА_8 , однак ОСОБА_6 , ігноруючи вимоги потерпілої ОСОБА_8 , щодо припинення злочинних дій, словесно погрожуючи останній застосуванням насильства, що не є небезпечним для її здоров`я, з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим зник, але свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, що не залежали від його волі, оскільки невдовзі був затриманий працівниками поліції, неподалік місця вчинення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим терміном 2 роки - скасувати, в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації дій останнього, вважає що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України) та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Як зазначає у своїй скарзі прокурор, судом при призначенні покарання не повною мірою враховано те, що ОСОБА_6 , маючи не зняту та не погашену судимість у встановлений законом строк за аналогічний злочин, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, і знову повторно вчинив злочини за ст. 186 КК України.

Також в апеляційній скарзі звертається увага на те, що суд першої інстанції фактично не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше будучи неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності та неодноразово відбував реальне покарання у виді позбавлення волі, після цього, зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності повторно.

За таких обставин, виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, на думку сторони обвинувачення, є неможливим, а суд першої інстанції не зміг навести належного обґрунтування на користь свого рішення про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, оскільки таких даних в ході судового розгляду кримінального провадження здобуто не було, що свідчить про незаконне застосування судом до обвинуваченого ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), із погрозою застосування фізичного насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої стороною обвинувачення апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
Вирішуючи питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують його покарання.
Зокрема, суд визнав обставиною, що помякшує покарання щире каяття. Обставин, що, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.
Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, дані щодо стану здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працює неофіційно, одружений, раніше судимий), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; відсутність будь-яких претензій (майнових/моральних) у потерпілої; ступінь тяжкості кримінального правопорушення, відповідно до положень ст. 12 КК України, особливості й обставини його вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб і стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, у зв`язку з чим визнав за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

Крім того, виходячи з наведених вище обставин, суд дійшов висновку, про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ухвалення нового вироку, з огляду на таке.
По-перше, незважаючи на обставини, наведені в апеляційній скарзі, в тому числі на дані про особу обвинуваченого, які, на думку прокурора, свідчать про підвищену суспільну небезпеку його особи, бажання останнього вести злочинний спосіб життя, а також на те, що ОСОБА_6 ,будучи раніше неодноразово судимим за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності та відбувши реальне покарання у виді позбавлення волі, після цього, зухвало ігноруючи можливість призначення суворого покарання, вчинив новий умисний корисливий злочин проти власності повторно, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та вимогам Загальної частини КК України, зокрема передбаченим ст.ст. 50, 65 цього Кодексу, оскільки, як за своїм видом, так і розміром, воно не може бути визнано явно несправедливим через мякість.
До того ж, у відповідності до вимог, передбачених ч. 3 ст. 68 КК України, строк або розмір покарання за вчинення замаху на злочин, не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, в даному випадку, виходячи із санкції ч. 2 ст. 186 КК України, чотирьох років позбавлення волі.

По-друге, з доводами апеляційної скарги прокурора про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, внаслідок неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, колегія суддів також не може погодитися, враховуючи наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, в тому числі щодо наявності підстав для висновку про застосування ст. 75 КК України, оскільки встановлені під час судового розгляду дані, як про конкретні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, так і про його особу, з урахуванням наявності пом`якшуючих покарання обставин, а саме щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, відсутністю обставин, які його обтяжують та будь-яких претензій з боку потерпілої, дозволяли дійти висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, незважаючи на те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів.
Більш того, попередні судимості ОСОБА_6 фактично були враховані судом при кваліфікації дій обвинуваченого за такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, а тому вони не можуть прийматись до уваги, як обставина, що обтяжує покарання, або свідчить про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без його ізоляції від суспільства.

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений надав суду документи, які підтверджують факт його офіційного працевлаштування в ТОВ «ТАЙГЕР ОЙЛ» та позитивну характеристику за місцем роботи, що з урахуванням даних про його особу, наведених у вироку, надало можливість колегії суддів переконатися в правильності висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції незаконно застосував до обвинуваченого ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону, а тому вони не можуть служити підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового вироку через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 , колегія суддів вважає необхідним вказаний вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_3 ) ( ОСОБА_2 )

Справа № 11-кп/796/1533/2017

Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1