Постанова
Іменем України

15 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 208/358/17
провадження № 51-554 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000410, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України до визначеного на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_6 визнано винуватою та засуджено за те, що вона, перебуваючи на обліку осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, в заяви від 30 квітня 2015 року та від 02 жовтня 2015 року про продовження призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття виплат на проживання, в тому числі на плату за житлово-комунальні послуги, внесла завідомо неправдиві відомості, а саме: не вказала про наявність у неї валютного депозитного рахунку в ПАТ КБ «Приват Банк» з коштами в сумі 1000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 квітня 2015 року становило 22276 грн., тобто не повідомила працівників управління про зміну обставин, які впливають на призначення адресної допомоги, за результатами розгляду яких управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради їй призначено виплату адресної допомоги з 24 квітня 2015 року по 23 жовтня 2015 року, та з 24 жовтня 2015 року по 23 квітня 2016 року. Таким чином ОСОБА_6 шляхом обману отримала кошти з Державного Бюджету України в сумі 16970, 90 грн.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд обрав такий його вид, який не передбачений Кримінальним кодексом України - неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Зазначає, що переглядаючи справу в апеляційному порядку апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, залишив поза своєю увагою доводи апеляційної скарги прокурора про це.
Під час касаційного розгляду прокурор не підтримав подану касаційну скаргу та вважав, що її слід залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діянь за ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Призначаючи засудженій ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як злочини невеликої тяжкості, дані про особу засудженої, яка раніше не судима, визнала свою вину у скоєному, добровільно відшкодувала заподіяну шкоду, за місцем проживання характеризувалася задовільно, на спеціальних обліках не перебувала, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття у скоєному.
При цьому, обираючи покарання, суд у вироку вказав про необхідність призначення заходу примусу саме у виді штрафу, визначивши його розміри в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян в межах, передбачених санкціями статей, за якими засуджено винну.
При перегляді справи за апеляційною скаргою прокурора, який зазначав про те, що районний суд обрав ОСОБА_6 вид покарання, не передбачений Кримінальним Кодексом України неоподатковуваний мінімум доходів громадян, апеляційний суд ретельно перевірив його доводи та обґрунтовано визнав їх безпідставними. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З призначеним ОСОБА_6 покаранням погоджується і суд касаційної інстанції та вважає його справедливим, необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
Твердження прокурора про призначення судом покарання, якого система покарань не містить, колегія суддів вважає безпідставними так як в мотивувальній частині вироку міститься чітке формулювання про обраний ОСОБА_6 вид покарання штраф та в резолютивній частині зазначеного судового рішення при визначенні остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України зазначено про призначення засудженій покарання у виді штрафу.
Крім того, відповідно до змісту ст. 53 КК України, при призначенні покарання у виді штрафу, визначення його розміру у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян є обов`язковим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог прокурора немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів

ухвалила:
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3