Номер провадження: 11-сс/785/1991/17
Номер справи місцевого суду: 500/6501/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.12.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0003277 від 21 листопада 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року задоволено клопотання заступника начальника СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладений арешт на товар шоколад у 164 ящиках, який знаходиться у відділені ТОВ «Делівері» за адресою: м.Ізмаїл, вул.Промислова, 3 (код вантажу ) та декларацію №.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого власник арештованого майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що арештовані ящики з шоколадом не містять на собі слідів злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КПК України та не є речовими доказами у кримінальному провадженні. ОСОБА_6 зазначає, що саме він є потерпілим від шахрайських дій ОСОБА_8 , а тому слідчий суддя безпідставно наклав арешт на його майно, що в свою чергу перешкоджає йому здійснювати підприємницьку діяльність.

У судові засідання, призначені на 07, 13 та 14 грудня 2017 року ОСОБА_6 та прокурор не з`явилися. Прокурор подала заяву, в якій просила провести апеляційний розгляд за її відсутності, заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно з ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Відповідно до ч.2 ст. 422 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді розглядається не пізніш як через три дні після її надходження до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи положення ст.172 та ч.2 ст.422 КПК України, а також приймаючи до уваги скорочений термін розгляду апеляційних скарг на ухвалу слідчого судді, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 за відсутності учасників судового провадження, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

В зв`язку з цим, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились, фіксація процесу технічними засобами не здійснювалась.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши зміст клопотання про арешт майна та матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Згідно з ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Зі змісту клопотання про арешт майна вбачається, що ПП «Золодько» 20 листопада 2017 року о 10.34 години та о 10.43 години через термінал К1501930, що розташований в м.Ізмаїлі по вул. Енгельса,4, здійснило оплату в сумі 39362,2 грн. на карту з №791370 на ім`я ОСОБА_6 згідно договору купівлю-продажу товару шоколаду у 164 ящика, який знаходився у відділенні ТОВ «Делівері», розташованого в м. Ізмаїлі по вул. Промислова,3.

Однак, 20.11.2017р. при спробі отримання вказаного товару встановлено, що ОСОБА_6 направив до вищезазначеного відділення ТОВ «Делівері» лист, згідно якого вказаний товар необхідно направити до м. Кропивницький на ім`я іншого отримувача. Тим самим ОСОБА_8 позбавлений можливості отримати оплачений товар -164 ящика шоколаду.

Підставою для внесення клопотання стало те, що товар шоколад у 164 ящика, який знаходиться у відділенні ТОВ «Делівері», розташованої в м. Ізмаїлі по вул. Промислова,3, (код вантажу ), має значення речового доказу у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що слідчий у клопотанні формально визначив підстави і мету, передбачені положеннями ст.170 КПК України, для накладення арешту на майно, яке знаходиться до у відділенні ТОВ «Делівері», розташованого за адресою: м.Ізмаїл, вул.Промислова, 3 (код вантажу ) та декларацію №.

Так, клопотання про арешт майна взагалі не містить відомостей про те, то є власником майна. Не зазначено в якій кількості (вазі), та який саме шоколад просить арештувати слідчий.

При цьому, слідчий у своєму клопотанні та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі жодним чином не обґрунтував твердження про те, що арештоване майно відповідає критеріям, визначеним в ст.98 КПК України, а лише формально зазначив, що є достатні підстави вважати, що шоколад у 164 ящиках, який знаходиться у відділенні ТОВ «Делівері», має значення речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

Також слідчий у клопотанні взагалі не обґрунтував, яким критеріям, передбаченим ст.170 КПК України відповідає цей шоколад та яке це майно має значення для кримінального провадження, чому є підстави вважати, що коробки з шоколадом є речовими доказами, зберегли на собі сліди злочину, або можуть містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До клопотання слідчого не додано належних доказів, які б підтверджували, що майно, на яке він просить накласти арешт визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні.

Крім того, клопотання слідчого та матеріали провадження не містять жодних відомостей про те, чи заявлявся потерпілими або стороною обвинувачення цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні.

За таких обставин у слідчого судді не було підстав накладати арешт на майно з метою забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Абзацом 2 ч.4 ст.170 КПК України встановлено, що арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України, а саме:

1) одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалося (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) було предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) було підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про арешт майна не дав належну оцінку його невідповідності вимогам, передбаченим статтею 171 КПК України та передчасно вирішив питання про арешт майна.

При цьому, в порушення вимог п.5 ч.5 ст.173 КПК України, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не визначив порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Більш того, в порушення вимог ч.1 ст.172 КПК України, слідчий суддя розглянув клопотання слідчого без виклику власника майна та його захисника, чим грубо порушив їх процесуальні права, в тому числі надати пояснення та представити необхідні докази, що призвело до не повного з`ясування всіх обставин кримінального провадження та передчасного прийняття рішення про необхідність накладення арешту на майно.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

До клопотання слідчого не було додано доказів, що обґрунтовують доводи клопотання та необхідність такого ступеня втручання у права власника арештованого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Пункт 1 ч. 1 ст. 411 КПК України передбачає, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали якою клопотання слідчого про арешт майна підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 411, 412, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2017 року, якою задоволено клопотання заступника начальника СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладений арешт на товар шоколад у 164 ящиках, який знаходиться у відділені ТОВ «Делівері» за адресою: м.Ізмаїл, вул.Промислова, 3 (код вантажу ) та декларацію № скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання заступника начальника СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 повернути прокурору процесуальному керівнику для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4