УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , представника володільця майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого Офісу великих платників податків ДФС України у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 97у зв`язку з неповерненням тимчасово вилученого майна звернувся адвокат ОСОБА_4 в інтересах власника майна ОСОБА_3 .

На обґрунтування скарги заявник зазначив, що 23.03.2017 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2017 у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 97за ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 209 КК України слідчим проведений обшук за місцем мешкання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Під час вказаної слідчої дії виявлені та вилучені мобільний телефон «IPhone» ІМЕІ: НОМЕР_1 та мобільний Wi-Fi роутер Huawei МАС AGE 215 EDB DEZ, блокнот із чорновими записами, документи про відкриття банківських рахунків, видачу готівки та документи на ім`я ОСОБА_3 .
На думку представника власника майна, вилучені речі не мають ознак, які наведені в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на обшук, крім того, вони за своїми властивостями не можуть свідчити про причетність ОСОБА_3 до незаконної діяльності, пов`язаної з ухиленням низки підприємств від сплати податків та легалізації незаконно отриманих коштів.

Враховуючи, що слідчим суддею не надався прямий дозвіл на вилучення вищезазначених речей, вказане є тимчасово вилученим та на нього мав бути накладений арешт. Відсутність застосування щодо вилучених у ОСОБА_3 предметів вказаного заходу забезпечення кримінального провадження вимагає повернення вилученого його власнику.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 наполягав на задоволенні скарги з підстав, які у ній наведені.

Слідчий Офісу великих платників податків ДФС України, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, до суду не прибув, про наявність поважної причини неявки суд не повідомив.

Зазначена обставина у силу ч. 3 ст. 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги по суті.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове вилучення об`єктів власності є позбавленням володільця майна можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що вилучення та утримання у будь-якої особи належного їй на законних підставах майна у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправними.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті скарги, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності примусового, тобто без добровільної згоди особи, вилучення з її володіння та користування речей, предметів, документів, а також їх подальше утримання органом досудового розслідування.

Главою 2 КПК встановлені засади кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених принципів кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання вимог закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти набуває це питання у відношенні сторони обвинувачення через наявність у її представників повноважень щодо застосування заходів примусового характеру, з метою запобігти зловживанню такими повноваженнями.

Як встановлено під час розгляду скарги, слідчими ОВПП ДФС Україниздійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 97 від 29.11.2016 за ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 209 КК України.

Слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва 06.03.2017 у справі №761/7763/17 задоволене клопотання слідчого ОСОБА_5 та наданий дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

Метою вказаної слідчої дії визначено відшукання та вилучення первинних бухгалтерських та податкових документів, що стосуються дільності низки суб`єктів господарювання, які мають ознаки фіктивності, а також, носіїв інформації, жорстких дисків, платіжних документів.

На підставі вказаного рішення 23.03.2017 проведений обшук, у результаті якого вилучені - мобільний телефон «IPhone» ІМЕІ: НОМЕР_1 , мобільний Wi-Fi роутер Huawei МАС AGE 215 EDB DEZ, блокнот з чорновими записами, довідка від 14.04.2016 № 3433/9, заява про видачу готівки, заява про відкриття банківського рахунку, заява про визнання кредитором, заява про перерахунок коштів, виписка по банківському рахунку.

Доводи представника власника щодо віднесення вищезазначеного майна до тимчасово вилученого суперечать ч. 7 ст. 236 КПК, оскільки можливість відшукання більшої частини майна, на поверненні якого наполягає заявник, прямо зазначена в ухвалі про обшук. Однак, слідчий суддя звертає увагу, що дозволу на вилучення терміналів мобільного зв`язку та мобільного роутеру ухвалою слідчого судді про обшук не надавалось.

З наведеного витікає, що такі речі є тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК встановлено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене, у випадках, передбачених ч.5 ст.171 КПК, тобто у разі, якщо слідчий протягом 48 годин після вилучення майна не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

У силу ч. 5 ст.171 КПК наслідком невиконання зазначеного припису є негайне повернення вилученого.

Слідчим не надано слідчому судді ухвали про накладення арешту на вилучені мобільний телефон «IPhone» ІМЕІ: НОМЕР_1 та мобільний Wi-Fi роутер Huawei МАС AGE 215 EDB DEZ.

Слідчий суддя також бере до уваги, що в силу ч.1 ст.100 КПК речовий доказ, який вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Виключенням з цього правила є вилучення певного майна внаслідок тимчасового доступу до речей та документів (ст. 160-166 КПК) або через накладення на нього арешту (ст. 170-174 КПК).

Як вище зазначено, під контроль слідчого вказані речі перейшли у результаті проведеного обшуку, арешт на них не накладений.

Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення в частині повернення мобільного телефону «IPhone» ІМЕІ: НОМЕР_1 та мобільного Wi-Fi роутеру Huawei МАС AGE 215 EDB DEZ.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.
Зобов`язати слідчого Офісу великих платників податків ФДС України, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 320 161 001 100 001 97, повернути ОСОБА_3 мобільний телефон «IPhone» ІМЕІ: НОМЕР_1 та мобільний Wi-Fi роутер Huawei МАС AGE 215 EDB DEZ, вилучені під час обшуку 23.03.2017 за адресою АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1