У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"25" вересня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, -

в с т а н о в и в:
До Дніпровського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт та додані до нього документи відносно ОСОБА_5 .

Під час підготовчого судового засідання прокурор просив призначити судовий розгляд, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підсудний Дніпровському районному суду м. Києва, підстави для закриття кримінального провадження або повернення обвинувального акту відсутні.

Захисник ОСОБА_4 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав невідповідності його вимогам ст.291 КПК України у зв`язку з його неконкретністю, що позбавляє, на його думку, суд можливості призначити провадження до розгляду.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника та просив повернути обвинувальний акт прокурору.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, заслухавши думки прокурора, захисника, обвинуваченого, суд приходить до наступного.

Вимогами п.3 ч.3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувачення, згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта, має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст.337 КПК України.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, тощо.

Обвинувачення повинно бути конкретним, без будь-яких суперечностей та зрозумілим, з метою уникнення порушення права обвинуваченого на захист і це чітко визначено національним законодавством в тому числі і рішеннями Європейського суду з прав людини.

Органом досудового розслідування вказані вимоги закону не виконані.

Так, у формулюванні обвинувачення ОСОБА_5 зазначено, що він, 23.07.2017 року, використовуючи підроблені документи, а саме паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_6 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, отримав в оренду автомобіль марки Тойота Рав 4, д.н.з. « НОМЕР_1 », що належить ОСОБА_7 .

У той же час, зазначивши у формулювання обвинувачення, використання ОСОБА_5 підроблених документів, що передбачає відповідальність за ч. 4 ст. 358 КК України, органами досудового слідства не зазначено про його обвинувачення за вчинення вказаного злочину, що свідчить про неконкретність обвинувачення та протиріччя у його викладенні. Крім того, в обвинуваченні не зазначено часу вчинення ОСОБА_5 зазначених вище дій, що свідчить про неконкретність даних про подію кримінального правопорушення.

Крім того, в обвинуваченні зазначено, що реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння транспортним засобом, 01.08.2017 року ОСОБА_5 за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою (матеріали відносно якої виділені в окреме досудове розслідування ) прибув за адресою: м. Київ, вул. П.Усенка, 8, надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки Тойота Рав 4, д.н.з. « НОМЕР_1 », невстановленій досудовим розслідуванням особі, для подальшого звернення останньої до Сервісного центру МВС з метою зняття з обліку автомобіля марки «Тойота Рав 4» д.н.з. НОМЕР_1 .

Між тим, в обвинуваченні не зазначено дати, часу та місця попередньої змови ОСОБА_5 з невстановленою досудовим розслідуванням особою, а також деталі такої змови, у той час як в обвинуваченні ОСОБА_5 зазначена кваліфікуюча ознака вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, крім того не зазначено часу вчинення ОСОБА_5 усіх зазначених вище дій саме 01.08.2017 року.

Також формулювання обвинувачення містить кваліфікуючу ознаку повторність, водночас при викладі фактичних обставин, в обвинувальному акті не зазначено про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення повторно, що вказує на суперечливий характер обвинувачення.

Отже, фактичні обставини щодо конкретних дій ОСОБА_5 викладені нечітко та не конкретно, а також не зазначено всіх даних про подію кримінального правопорушення.

Відповідно ж до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року, зі змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскін проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №12969/94 п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98 п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Отже, запропоноване органом досудового розслідування формулювання обвинувачення не містись повної, детальної інформації щодо пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , що порушує його право на захист, так як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінального провадження, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваної особи, вона вважається офіційно письмово повідомленою про фактичні та юридичні підстави пред`явленого їй обвинувачення.

Натомість, викладене в обвинувальному акті обвинувачення, його формулювання та приведені фактичні обставини злочину, свідчать про те, що наведені обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч. 2 ст. 289 КК України, є нечіткими та неконкретними.

Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» злочин, передбачений ст.289 КК України визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю на ним.

Однак, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Наведені порушення вимог КПК України перешкоджають суду всебічно, повно та об`єктивно розглянути справу і постановити законне й обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні обговоривши питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , вислухавши думку прокурора, який просив продовжити застосування запобіжний захід у виді тримання під вартою, захисника, який просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, обвинуваченого, який підтримав думку свого захисника, суд приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.289 КК України, яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_5 є тяжким, суд при обранні запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 врахував ризики, передбачені ст. 177 КПК України, усі обставини кримінального провадження та тяжкість скоєного останнім. З урахуванням цього, клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 17, 110, 291, 314-316, 331, 369 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0010805 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України та додані до нього документи, повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №4 для виконання вимог зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Продовжити застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою в Київському СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області на час розгляду справи в суді строком на 60 днів до 23 листопада 2017 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.
Суддя: