Справа № 761/7228/18
Провадження № 1-кс/761/5044/2018
У Х В А Л А
Іменем України
20 березня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

представника власника майна - адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_4 , погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000362 від 05.10.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України,

ВСТАНОВИВ:
01 березня 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_4 , погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000362 від 05.10.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України про накладення арешту на майно, вилучене 23.02.2018 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання мотивоване тим, що 2 відділом 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному 05.10.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000362 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст.205; ч. 3 ст. 209; ч. 3 ст. 212; ч. 2 ст. 258-5 КК України.

З метою виявлення та вилучення предметів та документів, які можуть бути доказами у кримінальному провадженні та можуть сприяти розкриттю злочину і встановленню осіб, причетних до його вчинення, 23.02.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_7 від 15.02.2018 року, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході обшуку серед іншого тимчасово вилучено майно ОСОБА_8 , а саме: мобільний телефон марки «Meizu», IMEI: НОМЕР_1 та IMEI: НОМЕР_2 із карткою пам`яті об`ємом 2 Гб. с/н: MMAGRO2GUECA-MB.

23.02.2018 року кримінальному провадженні № 0000362 вказані вище предмет визнано речовими доказами.

На даний час є достатні підстави вважати, що тимчасово вилучене майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

А тому, з метою збереження речових доказів та забезпечення можливого покарання у виді конфіскації майна є необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно.

В судове засідання слідчий не з`явився, при цьому надіслав до суду заяву у якій просив розглянути клопотання без його участі та зазначив, що у прийнятті рішення покладається на розсуд суду. При цьому його неприбуття у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення клопотання, просив відмовити у його задоволенні, оскільки обшук за місцем проживання ОСОБА_6 було проведено слідчим, який не входить до групи слідчих уповноважених здійснювати досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, у клопотанні та у постанові про визнання речовими доказами, не наведено мотивів, які б давали підстави вважати, що майно, яке просить арештувати слідчий відповідає критеріям речових доказів, ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні не повідомлено про підозру, а відтак належне їй майно не може бути арештоване з метою його конфіскації.

Слідчий суддя, заслухавши представника власника майна - адвоката ОСОБА_3 , вивчивши матеріали клопотання, приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (п. 1); спеціальної конфіскації (п. 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п. 3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4).

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, а саме, з метою забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Як убачається з витягу з кримінального провадження № 0000362, до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України.

На підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2018 року в межах кримінального провадження № 0000362 слідчим в ОВС СВ управління СБУ в Одеській області ОСОБА_9 було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, до клопотання не долучена постанова про створення групи слідчих або інший документ, які б свідчили про те, що слідчий в ОВС СВ управління СБУ в Одеській області ОСОБА_9 має повноваження слідчого у даному кримінальному провадженні.

Крім того, як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.02.2018 року, якою надавався дозвіл на проведення обшуку, даному слідчому судом не надавався дозвіл на проведення обшуку.

Зазначене свідчить про те, що обшук було проведено незаконно у порушення вимог КПК України.
Так, порушуючи питання про арешт майна вилученого 23.02.2018 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки «Meizu», IMEI: НОМЕР_1 та IMEI: НОМЕР_2 із карткою пам`яті об`ємом 2 Гб. с/н: MMAGRO2GUECA-MB, слідчий зазначає про відповідність цього майна критеріям речових доказів, визначених ст.98 КПК України.

Разом з тим, не вказує яким саме критеріям речового доказу відповідає таке майно, та не зазначає для доведення яких саме обставин даний доказ може бути використано у суді.

Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Аналіз наданих в розпорядження слідчого судді матеріалів, свідчить про те, що слідчим не доведено правових підстав для арешту вилученого майна, можливість використання її як доказу в кримінальному провадженні, в межах якого подано клопотання, а так само, розумність і співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_6 , яка не являється підозрюваною у даному кримінальному провадженні, завданням кримінального провадження.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Отже, слідчий порушуючи питання про накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку 23.02.2018 року, не довів, що це майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, оскільки ним не надано даних, які б давали підстави вважати, що майно було об`єктом кримінальних правопорушень, передбаченихч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України, набуте ОСОБА_6 внаслідок злочинних дій або було знаряддям вчинення вказаних кримінальних правопорушень, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Між тим, слідчий хоча і додав до клопотання постанову від 23.02.2018 року про визнання речовими доказами майно, вилучене під час проведення обшуку 23.02.2018 року, однак вона не містить обґрунтування, для доведення яких обставин тимчасово вилучене майно належне ОСОБА_6 , може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, а так само, яким конкретно критеріям речового доказу, зазначеним у ст. 98 КПК України, відповідає це майно.
Тобто, постанова про визнання речових доказів від 23.02.2018 року належним чином не обґрунтована, оскільки в ній відсутній висновок слідчого, який би давав підстави вважати, що тимчасово вилучене майно в ході обшуку відповідає критеріям речового доказу.
Ще одним аргументом слідчого щодо необхідності накладення арешту на згадане майно є мета забезпечення конфіскації майна.

Також, згідно з вимогами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Однак, у кримінальному провадженні №0000362 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України ОСОБА_6 не повідомлено про підозру, тобто вона не є підозрюваною.
А тому, на майно, яке належить ОСОБА_6 , в силу вимог ч. 5 ст. 170 КПК України не може бути накладений арешт, з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.
Тобто, доводи клопотання слідчого про арешт майна, не підтверджено матеріалами клопотання, що свідчить про необґрунтованість клопотання.
Таким чином, в розпорядження слідчого судді не надано достатніх даних на підтвердження необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно, тоді як за правилами ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких є арешт майна, сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, а також необґрунтованість та недоведеність необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Керуючись вимогами ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС 2 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_4 , погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000362 від 05.10.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.205; ч.3 ст.209; ч.3 ст.212; ч.2 ст.258-5 КК України про накладення арешту на майно, вилучене 23.02.2018 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом 5 днів з моменту її оголошення або отримання її копії, безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя