Справа № 289/1814/17
Номер провадження 1-кп/289/44/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.01.2018 м. Радомишль
Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000486, який надійшов з Коростишівської місцевої прокуратури по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою від 03.11.2017 року призначено підготовче судове засідання по вказаному кримінальному провадженні.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд кримінального провадження зазначивши, що по справі дотримані всі норми КПК України, підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту прокурору не вбачається.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні заявив про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на те, що про завершення досудового розслідування підозрюваного ОСОБА_4 не було повідомлено, останньому не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування. Крім того, сторона захисту вважає, що висунуте обвинувачення є неконкретним та незрозумілим, не містить закону, норми якого порушено обвинуваченим, коли ст. 263 КК України є бланкетною правовою нормою, а тому у формулюванні обвинувачення повинна бути закладена норма конкретного закону, яким передбачено заборону щодо придбання та зберігання вогнепальної зброї. Таким чином сторона захисту вважає, що за відсутності встановленого законом дозвільного порядку поводження зі зброєю відсутній об`єкт кримінально-правової охорони ст. 263 КК України, а відтак об`єкт злочину.
Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.
Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши зміст обвинувального акту та додані до нього документи, дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, та інші обставини - покладається на слідчого, прокурора.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті "а" пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2008 у справі «Ващенко проти України» нагадав, що поняття «обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).
Також з даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" зазначив, що "…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.".
У справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 Європейський суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. У тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд першої інстанції у підготовчому засіданні має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
У той же час ч. 1 ст. 263 КК України є бланкетною правовою нормою, тобто нормою яка лише називає або описує злочин, а для повного визначення його ознак відсилає до інших галузей права. Основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний зміст.
В Україні встановлені і діють спеціальні правила поводження зі зброєю, боєприпасами, вибухівкою, визначено, з якими з цих предметів громадяни взагалі не вправі вчиняти будь-яких дій, а які дії можна виконувати на підставі спеціального дозволу.
Відповідно до роз`яснень даних у п. 2 ППВСУ від 26.04.2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», при вирішенні питання, чи є незаконними носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), а також носіння, виготовлення, ремонт або збут холодної зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, судам необхідно керуватися Положенням про дозвільну систему (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. № 576 з наступними змінами), Iнструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 р. № 622; зі змінами, внесеними наказом від 13 квітня 1999 р. № 292) та іншими нормативними актами.
Конкретизований зміст бланкетної норми передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні правовідносини та наповнює норми більш конкретним змістом для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КК України.
Всупереч викладеному в обвинувальному акті міститься лише тільки посилання на порушення згаданої Інструкції № 622, без зазначення конкретної норми, глави, розділу, пункту, підпункту на порушення яких обвинуваченим вчинено інкриміноване діяння.
Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що порушує право особи на захист.
Формулюючи обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, орган досудового слідства не встановив і не зазначив мету й мотиви вчинення дій, інкримінованих обвинуваченому.
Крім того в обвинуваченні стверджується, що ОСОБА_4 «Своїми умисними діями, що виразилися в придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу» скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України. Проте в обвинуваченні не визначено фактичних обставин події, зокрема місця, часу, способу за яких обвинуваченим було придбано вогнепальну зброю та бойові припаси.
Викладені обставини складають об`єктивну й суб`єктивну сторону злочину, підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).
При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).
Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.
На думку суду наявність зазначених недоліків унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист, суттєво порушують права обвинуваченого, і не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а тому позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду та є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.
Також суд звертає увагу на наступне:
- при прийнятті даного рішення суд не досліджував жодного доказу, а тому не вдавався до оцінки доказів, їх належності чи допустимості;
- суд не давав оцінку обставинам кримінального правопорушення, а лише зазначив на відсутність обов`язкових відомостей, які мають міститись в обвинувальному акті;
- призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних відомостей, означало б призвести до порушення права на захист обвинуваченого і до можливого скасування вищою інстанцією судового рішення, ухваленого за результатами розгляду справи судом, з підстав порушення права на захист;
- призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних відомостей, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, так як зміна обвинувачення це право, а не обов`язок прокурора.
Керуючись п. 3 ч. 3, ч. 4 ст. 314, ст.ст. 291, 372, 395 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Повернути прокурору Коростишівської місцевої прокуратури обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000486 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України з доданими матеріалами кримінального провадження як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд Житомирської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя /підпис/ ОСОБА_1
Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_1
"___" __________ 20 __
(дата засвідчення копії)