В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 вересня 2017 року місто Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Луцька, Волинської
області, громадянки України, з вищою освітою,
одруженої, пенсіонерки, зареєстрованої за адресою:
АДРЕСА_1 ,
проживаючої за адресою:
АДРЕСА_2 , не судимої,

засудженої за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року),
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
засудженої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 України (в редакції 2001 року) та призначене покарання за ч. 4 ст. 191 КК України п`ять років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями на два роки; за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України чотири роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями на три роки; за ч. 2 ст. 366 КК України два роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями на один рік.
На підставі ст.ст. 70, 77 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки та з покладенням на неї обов`язків, передбаченими ст. 76 КК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 , будучи головою правління Кредитної спілки «Турбота» при Міжнародній організації «Жіноча Громада», службовою особою, виконуючи організаційно розпорядчі та адміністративно господарські обов`язки, маючи намір заволодіти чужим майном в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, умисно з корисливих мотивів всупереч інтересам служби в період із 24 квітня 2008 року по 24 жовтня 2008 року, перебуваючи в приміщенні Кредитної спілки «Турбота», розташованої за адресою: м. Київ, вул. Михайлівська, буд. 14 а, вчинила службове підроблення, а саме: внесла до офіційних документів Кредитної спілки «Турбота» - видаткових касових ордерів № 917 від 24 квітня 2008 року на суму 225000 грн., № 1011 від 13 травня 2008 року на суму 35000 грн., № 1164 від 30 травня 2008 року на суму 10000 грн., № 1863 від 18 серпня 2008 року на суму 4000 грн., № 1907 від 22 серпня 2008 року на 15000 грн., № 2141 від 24 вересня 2008 року на суму 35000 грн., № 2313 від 21 жовтня 2008 року на суму 90000 грн., № 2340 від 24 жовтня 2008 року на суму 100000 грн., завідомо неправдиві відомості щодо повернення спілкою внеску ОСОБА_10 , відповідно до депозитного договору № 375с від 01 січня 2004 року в розмірі 514000 грн., а також відомості щодо реального отримання вищевказаних коштів ОСОБА_10 , які засвідчила своїм підписом у графі «Керівник» та за її вказівкою касир спілки ОСОБА_11 , яка не була обізнана щодо злочинних намірів ОСОБА_6 , внесла до касового звіту за вищезазначені періоди часу дані про видачу ОСОБА_10 грошових коштів, який в дійсності їх не отримував.
Після цього, ОСОБА_6 протягом часу з 24 квітня 2008 року по 24 жовтня 2008 року, перебуваючи у приміщенні спілки та маючи вільний доступ в силу свого службового становища, як голова правління Кредитної спілки «Турбота», до грошових коштів, які надходили протягом дня в касу спілки, діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, в порушення п. п. 3.4, 3.10, 4.8 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» № 72 від 19 лютого 2001 року (зі змінами та доповненнями), на підставі вищевказаних завідомо неправдивих документів Кредитної спілки «Турбота» вилучила з каси спілки грошові кошти на загальну суму 514000 грн. і розпорядилась ними на власний розсуд, тобто заволоділа чужим майном в особливо великих розмірах.
Крім того, ОСОБА_6 , працюючи головою правління Кредитної спілки «Турбота», будучи службовою особою, маючи намір на повторне заволодіння чужим майном у великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів та всупереч інтересам служби, в період часу з 07 травня 2009 року по 09 червня 2009 року, перебуваючи в приміщенні Кредитної спілки «Турбота», склала підроблені документи, а саме: внесла до офіційних документів Кредитної спілки «Турбота» - видаткових касових ордерів б/н від 07 травня 2009 року суму 25000 грн., б/н від 15 травня 2009 року на суму 5000 грн., б/н від 01 червня 2009 року на суму 3135 грн., б/н від 01 червня 2009 року на суму 10000 грн., б/н від 09 червня 2009 року на суму 20000 грн., завідомо неправдиві відомості щодо повернення спілкою внеску ОСОБА_9 , відповідно до депозитного договору № 374с від 01 липня 2004 року, а також відомості щодо реального отримання вищезазначених коштів потерпілою ОСОБА_9 , які засвідчила своїм підписом в графі «Керівник», та за її вказівкою, касир спілки ОСОБА_12 , яка не була обізнана щодо злочинних намірів ОСОБА_6 , внесла до касового звіту дані про видачу ОСОБА_9 грошових коштів, а саме: 07 травня 2009 року в сумі 25000 грн., 12 травня 2009 року в сумі 50000 грн., 15 травня 2009 року в сумі 5000 грн., 30 травня 2009 року в сумі 10000 грн., 01 червня 2009 року в сумі 3135 грн. і 10000 грн., 09 червня 2009 року в сумі 20000 грн., а всього на загальну суму 123135 грн., яка в дійсності вказані грошові кошти не отримувала.
Після цього, ОСОБА_6 , в період часу з 07 травня 2009 року по 09 червня 2009 року, перебуваючи у приміщенні спілки та маючи вільний доступ, відповідно до свого службового становища, як голова правління Кредитної спілки «Турбота», до грошових коштів, які надходили протягомдня в касу спілки, діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, в порушення п. п. 3.4, 3.10, 4.8 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» № 72 від 19 лютого 2001 року (зі змінами та доповненнями), на підставі вищевказаних завідомо неправдивих документів вилучила з каси спілки грошовікошти на загальну суму 123135 грн. і розпорядилась ними на власний розсуд, тобто повторно заволоділа чужим майном у великих розмірах.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року скасовано в частині цивільного позову, з направленням справи в цій частині до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року, окрім рішення цього суду щодо цивільного позову, скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2015 року в порядку ст. 365 КПК України (в редакції 1960 року) вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року змінено, перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 366 КК України на ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року) та призначено їй за вказаною статтею покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зорганізаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на один рік.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України ОСОБА_6 звільнено від покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Прийнято рішення, яким вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 4 ст. 191 КК України до п`яти років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями на два роки; за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями на три роки.
На підставі ст.ст. 70, 77 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки, з покладенням на неї обов`язків, передбаченими ст. 76 КК України

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2015 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

На вказаний вирок суду прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, подав апеляцію, в якій, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій засудженої, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 191 КК України у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки, за ч. 5 ст. 191 КК України восьми років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки та конфіскацією всього майна, за ч. 2 ст. 366 КК України два роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на два роки. На підставі ст. 70 КК України призначити остаточне покарання у виді восьми років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки та конфіскацією всього майна.
В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої внаслідок м`якості та на неправильне застосування кримінального закону.
Апелянт вважає, що суд, призначаючи засудженій покарання, не врахував суспільну небезпеку скоєного злочину, який відноситься до категорії тяжких та наслідків, завданих злочином.
Прокурор звертає увагу на те, що протягом досудового слідства ОСОБА_6 не визнавала своєї вини у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 191 КК України, і лише під час судового слідства визнала вину, щоб їй було пом`якшене покарання. Крім того, маючи достатньо часу для відшкодування завданої шкоди, вона фактично відмовилась відшкодовувати шкоду потерпілим, тому, на думку прокурора, є незрозумілим посилання суду на матеріали кримінальної справи та визнання обставиною, що пом`якшує покарання вжиття заходів щодо часткового відшкодування шкоди потерпілим.
Крім того, апелянт вважає, що застосування судом ст. 69 КК України є необґрунтованим та безпідставним, оскільки у вироку не наведені дані про наявність обставин, що пом`якшують покарання, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та стосуються подій злочинів.

В апеляції з доповненнями до неї представник потерпілих адвокат ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості засудженої та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та особі засудженої, просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ст. 191 ч. 4 КК України у виді восьми років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, за ст. 191 ч. 5 КК України покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, за ст. 366 ч. 2 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та штрафом в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та штрафом в розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та взяти її під варту в залі суду негайно.
Свої вимоги апелянт аргументує тим, що застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України в даному випадку є неправильним, враховуючи те, що засудженою спричинено потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 непоправну шкоду здоров`ю, що є тяжким наслідком та відповідно до п. 5 ст. 67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання. Апелянт зазначає, що в результаті вчинення ОСОБА_6 злочинів, ОСОБА_10 визнано інвалідом другої групи, внаслідок чого потерпілі протягом тривалого проміжку часу знаходяться і продовжують перебувати у скрутному матеріальному становищі, без засобів для існування та вимушені постійно звертатись за медичною допомогою.
Представник потерпілих звертає увагу на те, що в результаті вчинених ОСОБА_6 злочинів потерпілі відчувають непереборний біль, душевні та психологічні страждання, моральні хвилювання, знервованість, оскільки був порушений звичайний спосіб та перебіг життя, негативні емоції призвели до погіршення здоров`я у цілому та лікування, вплинули на реалізацію їх намірів. Ці фактори також підсилюються постійною поведінкою ОСОБА_6 , яка своєї вини у вчинених нею злочинах, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 191 КК України, не визнає взагалі, що підтверджується її показаннями, відношенням до вчиненого, а також діями, спрямованими на приховування майна з метою уникнення його конфіскації, у зв`язку з чим спричинені потерпілим психологічні страждання мають ще більш продовжуваний й інтенсивний характер.
Крім того, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не визнано обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи, яка перебуває в матеріальній, службовій чи іншій залежності від винного, що має місце по відношенню ОСОБА_6 до ОСОБА_10 .

Крім того, апелянт вважає, що суд необ`єктивно та не в повній мірі дав оцінку тому, що ОСОБА_6 визнала вину лише в частині вчинення нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, а за ч. 4, ч. 5 ст. 191 КК України вину не визнає і не розкаюється, потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 завдану шкоду не відшкодовує, що свідчить про відсутність будь яких обставин, що пом`якшують її покарання.
Також в своїй апеляції представник потерпілих - адвокат ОСОБА_5 просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року в частині вирішення цивільного позову змінити, повністю задовольнивши позовні вимоги, а саме: стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 747040 грн. 97 коп. та моральну шкоду в розмірі 100000 грн., а всього 847040 грн. 97 коп.; на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 160025 грн. 56 коп. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., а всього 210025 грн. 56 коп.

Захисник засудженої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подала заперечення на апеляції прокурора та представника потерпілих, в яких просить апеляції залишити без задоволення.
Захисник ОСОБА_8 зазначає, що прокурор в своїй апеляції не погоджується з вироком суду в частині призначення покарання, а апеляція представника потерпілих зводиться до незгоди з призначеною мірою покарання та відмовою у задоволенні майнових вимог до ОСОБА_6 .
В запереченнях захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував те, що вона не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, пенсіонерка, має низку хронічних хвороб, нагороджена почесною грамотою Київського міського голови, Указом Президента України нагороджена Орденом княгині Ольги ІІІ ступеня, частково відшкодувала потерпілим завдану їм шкоду. З урахуванням цього, суд вважав можливим призначити покарання з урахуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України, одночасне застосування яких законом не заборонено.
Крім того, захисник ОСОБА_8 зазначає, що з`явились додаткові обставини, які виключають можливість призначення ОСОБА_6 міри покарання у виді позбавлення волі без застосування ст.ст. 69, 75 КК України, оскільки на момент ухвалення вироку засудженій виповнилось 70 років та в неї з`явились нові хвороби, на фоні яких відбувається постійне загострення хронічних захворювань, що підтверджується відповідними виписками з історії хвороби.
З огляду на викладене, захисник ОСОБА_8 вважає, що виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою на період звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Крім того, захисник зазначає, що після набрання вироку законної сили, ОСОБА_6 виконувала покладені на неї обов`язки та жодного разу не порушувала їх, що підтверджується відповіддю Голосіївського районного відділу кримінально виконавчої інспекції міста Києва від 29 вересня 2016 року.
Щодо доводів, викладених представником потерпілих в своїй апеляції про стягнення з ОСОБА_6 майнової шкоди, то захисник ОСОБА_8 вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 1911 ЦК України, майнову відповідальність за дії своїх працівників несе роботодавець. Оскільки ОСОБА_6 перебувала на момент інкримінованих їй діянь у трудових відносинах з Кредитною спілкою «Турбота», то належним відповідачем в даному випадку є саме юридична особа, яка в подальшому набуває права регресу до ОСОБА_6 . Крім того, судом було встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27 вересня 2011 року заборгованість по депозитному договору потерпілого ОСОБА_10 стягнуто з Кредитної спілки «Турбота».

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляцію прокурора та частково апеляцію представника потерпілих, пояснення потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх представника ОСОБА_5 , які підтримали апеляції, пояснення засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення всіх апеляцій, провівши часткове судове слідство, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляціях, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_6 у заволодінні майном потерпілого ОСОБА_10 шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах, та у заволодінні майном потерпілої ОСОБА_9 шляхом зловживання службовим становищем, вчиненому повторно, у великих розмірах, а також у вчиненні службового підроблення, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, правильним, таким, що відповідає фактичним обставинам справи та повністю підтверджується доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, і оскільки в апеляціях вони не заперечуються, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 КПК України (1960 року), висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

За встановлених судом фактичних обставин, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 4 та ч. 5 ст. 191 КК України.
Проте, колегія суддів вважає, що, кваліфікуючи дії засудженої за ч. 2 ст. 366 КК України за ознакою спричинення тяжких наслідків, суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон.
У ч. 2 ст. 366 КК України сформульовано матеріальний склад злочину, при вчиненні якого службове підроблення заподіює тяжкі наслідки, тому для інкримінування засудженій спричинення її діями певних наслідків необхідна наявність прямого, безпосереднього, а не опосередкованого причинного зв`язку між її діями і певними наслідками.
Отже, для ставлення у вину особі, що вчинила службове підроблення, спричинення її діями тяжких наслідків необхідно, щоб такі дії знаходилися у прямому причинно наслідковому зв`язку з діями, зазначеними у диспозиції ч. 1 ст. 366 КК України.
Відповідно до вимог ст. 400 25 КПК України (1960 року), рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, є обов`язковим для всіх судів України.
У Постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 5-18кс11 Верховний Суд України визнав помилковою кваліфікацію дій особи за ч. 2 ст. 366 КК України в тих випадках, коли службове підроблення було способом вчинення іншого злочину, яким безпосередньо і спричинено тяжкі наслідки.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вчинила службове підроблення (внесла до офіційних документів Кредитної спілки «Турбота» - видаткових касових ордерів завідомо неправдиві відомості щодо повернення спілкою ОСОБА_10 коштів на загальну суму 514000 грн. та ОСОБА_9 на загальну суму 123135 грн.), яке є одним із способів такого заволодіння, а тому наслідки, що призвели до заволодіння коштами у вказаних розмірах, охоплюються диспозицією ч. 4 та ч. 5 ст. 191 КК України і не можуть одночасно (подвійно) розцінюватись як тяжкі наслідки в розумінні ч. 2 ст. 366 КК України.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_6 щодо підроблення службовою особою офіційних документів необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року) на ч. 1 ст. 366 КК України в тій же редакції як вчинення службового підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
В той же час, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання за даний злочин, ОСОБА_6 слід звільнити від нього, у зв`язку із закінченням строків давності, виходячи з наступного.
Злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, є злочином невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж позбавлення волі. Як вбачається з матеріалів справи, з часу вчинення злочину в період з 24 серпня 2008 року по 09 червня 2009 року минуло більше, ніж три роки, а перебіг давності не зупинявся та не переривався.
За таких обставин, згідно п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_6 підлягає звільненню від покарання, призначеного за цей злочин.

Що стосується доводів апеляцій прокурора та представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 про неправильне застосування судом ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання та як наслідок невідповідність призначеного їй покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої, то колегія суддів вважає, що вони не є обґрунтованими.
Призначаючи покарання, суд повинен керуватись загальними засадами його призначення, визначеними положеннями ст. 65 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, при призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, дані про її особу, зокрема те, що ОСОБА_6 є особою похилого віку та пенсіонеркою, вперше вчинила злочин, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має державні нагороди, а також враховано її стан здоров`я.
Судом першої інстанції встановлені обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття засудженої, її похилий вік та часткове відшкодування нею завданої потерпілим шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
На думку колегії суддів, сукупність зазначених обставин і даних про особу засудженої, були достатніми підставами для призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, а твердження прокурора та представника потерпілих про протилежне є необґрунтованими.
Так, посилання апелянтів на відсутність у ОСОБА_6 щирого каяття суперечать фактичним обставинам справи.
За змістом ст. 66 КК України, щире каяття знаходить свій прояв не лише у вербальному висловленні критики своєї поведінки, а й у діях, що характеризують бажання винної особи виправити ситуацію, що склалась.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 як в суді першої інстанції, так і під час судового слідства в суді апеляційної інстанції висловила жаль з приводу вчиненого та вибачилась перед потерпілими, при цьому на час апеляційного розгляду вжила заходів для відшкодування завданої потерпілим шкоди.
Отже, на думку колегії суддів, зазначені обставини суд першої інстанції обґрунтовано визнав такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що двічі скасовуючи ухвали суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції в жодному із рішень не вказав, що призначене ОСОБА_6 покарання, зокрема із застосуванням ст. 69 КК України за своїм видом та строком не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої.
За таких обставин, призначене покарання не може бути більшим, аніж те, яке було визначено попереднім судовим рішенням.

Що стосується доводів апеляції представника потерпілих - адвоката ОСОБА_5 про неврахування судом наявності таких обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , як завдання злочином тяжких наслідків, що полягає у спричиненні потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шкоди здоров`ю, а також вчинення злочину щодо особи, яка перебуває в матеріальній, службовій чи іншій залежності від винного, що має місце по відношенню ОСОБА_6 до ОСОБА_10 , то колегія суддів, вважає їх необґрунтованими, оскільки в обвинувальному висновку таких обтяжуючих покарання засудженої обставин не вказано, не встановив їх і суд першої інстанції, при цьому доказів на підтвердження факту заподіяння такої непоправної шкоди здоров`ю потерпілих, яка могла б бути визнана тяжкими наслідками, ні потерпілими, ні їх представником надано суду не було, а взаємовідносини ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , відповідно як голови правління кредитної спілки та її вкладника, не свідчать про перебування останнього в такій матеріальній, службовій чи іншій залежності від ОСОБА_6 , коли б потерпілий був певною мірою підкорений їй.
З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 за ч. 4 та ч. 5 ст. 191 КК України основного покарання у виді позбавлення волі, при цьому за ч. 5 ст. 191 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією цієї статті, та додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями.

Що стосується доводів апеляцій прокурора та представника потерпілих про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то вони заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 323 КПК України (в редакції 1960 року), вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, встановивши їй іспитовий строк з випробуванням на три роки, в повній мірі не дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції з урахуванням особи засудженої, яка вперше вчинила злочин, є людиною похилого віку та має державну нагороду, наявності обставин, які пом`якшують покарання, дійшов висновку про можливість застосування до засудженої ОСОБА_6 ст. 75 КК України та звільнення її від відбування покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, він не містить належного мотивування прийнятого рішення про звільнення засудженої ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом враховано фактично одні й ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і при прийнятті рішення про звільнення від його відбування.
Враховуючи те, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої, а тому вирок суду підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового вироку.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінальної справи, засуджена ОСОБА_6 під час судового розгляду вину визнала в повному обсязі. В суді першої інстанції засуджена надала показання, відповідно до яких визнала, що в її діях дійсно є склад злочинів, передбачених ст. ст. 191, 366 КК України. Крім того, ОСОБА_6 щиро висловила жаль за вчинений злочин, до своїх дій ставиться критично. Проте, колегія суддів вважає, що встановлені обставини свідчать про протилежне: протягом тривалого часу ОСОБА_6 , будучи головою правління Кредитної Спілки «Турбота» заволоділа грошовими коштами вкладників цієї спілки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , що, на думку колегії суддів, не можна розцінювати як одиничний епізод її життя. Колегія суддів вважає, що дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_6 діяла свідомо з метою власного збагачення та усвідомлювала всі негативні наслідки вчинення нею злочинів.
Наявні в матеріалах кримінальної справи розписки про відшкодування шкоди потерпілим, не свідчить про те, що ОСОБА_6 стала на шлях виправлення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, наслідків у виді завданої матеріальної шкоди потерпілим та розміру цієї шкоди, даних про особу засудженої, необхідним призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями.
В той же час, за наявності двох обставин, які пом`якшують покарання, зокрема: щирого каяття засудженої та вжиття заходів для відшкодування школи потерпілим, що суттєво знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, відсутності обставин, які обтяжують покарання, даних про особу засудженої ОСОБА_6 , зокрема її похилого віку, наявності хронічних захворювань, нагородження державною нагородою, колегія суддів вважає за можливим призначити ОСОБА_6 основне покарання за ч. 5 ст. 191 КК України нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією цієї норми закону та без призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.
Відповідно до положень ст. 399 КПК України (в редакції 1960 року), вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання чи досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції чи апеляційної інстанції при повторному розгляді.
Відповідно до матеріалів кримінальної справи, ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2014 року та від 10 листопада 2015 року скасовані судові рішення апеляційної інстанції лише з тих підстав, що звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої.

Щодо доводів представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 про незаконне часткове задоволення їх цивільного позову, колегія суддів вважає, що такі доводи є необґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову скасовано, з направленням справи в цій частині до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
Таке рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що обставини, викладені в апеляції представника потерпілих щодо стягнення на користь потерпілих моральної та матеріальної шкоди не в повній мірі підтверджуються матеріалами кримінальної справи, що потребує встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою засудженої на наведеними потерпілими обставинами завданої моральної шкоди, підлягають додатковій перевірці у повному обсязі в порядку цивільного судочинства.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції скасував вищевказану увалу суду апеляційної інстанції, окрім рішення цього суду щодо цивільного позову.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України (в редакції 1960 року), Розділом ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції та представника потерпілих адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.
В порядку ст. 365 КПК України (1960 року) вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року) на ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції 2001 року).
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2013 року скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання:
- за ч. 4 ст. 191 КК України у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, строком на два роки;
- за ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки, без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 366 КК України штраф у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки;
На підставі ст. 49, ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ст.ст. 70, 77 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно розпорядчими та адміністративно господарськими функціями строком на три роки, без конфіскації майна.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через Апеляційний суд міста Києва протягом одного місяця з часу його проголошення, а засудженою в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3