В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.02.2018 Справа №607/2187/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000280 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Києва, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, слюсаря з ремонту рухомого складу КП «Київський метрополітен», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1). 08 листопада 2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області за ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, ст.ст. 70, 71 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна та штрафу в розмірі 850 грн., які виконувати самостійно;

2). 20 червня 2017 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.4 ст.407, ч.4 ст.70 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна та штрафу в розмірі 850 грн., які виконувати самостійно;

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року),

за участю: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи солдатом військовослужбовцем номером обслуги гаубичного артилерійського взводу гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону військової частини пп НОМЕР_1 (на даний час НОМЕР_2 ) (крім строкової служби), незаконно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, в умовах особливого періоду, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування в/частини пп НОМЕР_1 (на даний час НОМЕР_2 ) о 12 год. 40 хв. 28 вересня 2015 року самовільно залишив розташування вказаної в/ч та не виконував свої обов`язки до 21 год. 00 хв. 08 жовтня 2015 року, а також 30 жовтня 2015 року вчасно не з`явився до розташування вказаної вище в/ч із лікувального закладу до 13 січня 2016 року, проводячи дані проміжки часу на власний розсуд та не вживаючи заходів для повернення у розташування в/ч.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року) визнав повністю за обставин, що вказані в обвинувальному акті, щиро розкаявся та пояснив, що він, як військовослужбовець військової частини пп НОМЕР_1 (на даний час НОМЕР_2 ), дійсно з 28 вересня по 08 жовтня 2015 року самовільно залишив місце служби, а також 30 жовтня 2015 року вчасно не з`явився до розташування вказаної вище в/ч із лікувального закладу до 13 січня 2016 року, проводячи дані проміжки часу на власний розсуд та не вживаючи заходів для повернення у розташування в/ч. На даний час про вчинене він, ОСОБА_4 , щиро шкодує.

Обвинувачений ОСОБА_4 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року), за обставин, викладених в обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.

Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року), як самовільне залишення військової частини та нез`явлення вчасно на службу військовослужбовця, крім строкової служби, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, фактичні обставини кримінального провадження, особу винуватого, який раніше судимий, негативно характеризується по місцю проходження військової служби, його молодий вік, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення, а саме у виді позбавлення волі ближче до нижчої межі санкції.

Приходячи до переконання про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке належить відбувати реально, суд виходить із того, що обвинувачений за короткий період часу вчинив ряд кримінальних правопорушень, за окремі з яких є засудженим, ніде не працює, а також стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність, а тому вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливі без його ізоляції від суспільства і що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Разом з тим, як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 згідно вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року був засудженим за ч.4 ст.407, ч.4 ст.70 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна та штрафу в розмірі 850 грн., які виконувати самостійно.

Таким чином, оскільки злочин за цим вироком ОСОБА_4 було вчинено до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання обвинуваченому слід визначити за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим за попереднім вироком згідно ч.4 ст.70 КК України, остаточно визначивши покарання у виді позбавлення волі на певний строк, зарахувавши в строк відбування покарання частково відбуте покарання за попереднім вироком.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року) та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком більш суворим за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2017 року, остаточно визначити ОСОБА_4 покарання у виді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна та штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., які виконувати самостійно, зарахувавши в строк основного покарання у виді позбавлення волі термін відбування ОСОБА_4 покарання за попереднім вироком.

Строк відбування призначеного ОСОБА_4 судом покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1