Провадження № 1-кс/761/7032/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2018 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні за № 120 181 001 000 031 80 за ч. 3 ст. 185 КК України про накладення арешту на майно,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся слідчий Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_7 з погодженим прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 клопотанням у кримінальному провадженні № 120 181 001 000 031 80 про накладення арешту на автомобіль «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На обґрунтування клопотання зазначено, що Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні, яким встановлено, що 20.03.2018 ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , керуючись злочинним умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, прибули на автомобілі «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до житлового масиву «Сирець» по вул. Орловській у м. Києві.
У подальшому, вони протиправно потрапили до приміщення квартири АДРЕСА_1 , звідки таємно викрали майно, що належить ОСОБА_11 , завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 14 000 грн.
Під час огляду 20.03.2018 місця події за адресою м. Київ, вул. Орловська, б. 2/7. Виявлено та вилучено автомобіль «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 .
Рішенням слідчого від 20.03.2018 вказаний автомобіль на підставі ст. 98 КПК України визнаний речовим доказом, оскільки останній використовувався підозрюваними під час вчинення злочину.

У зв`язку з викладеним слідчий просив накласти арешт на цей автомобіль з метою забезпечення його схоронності та забезпечення відшкодування завданої злочином шкоди та можливої конфіскації майна.

У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Власник майна - ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання, оскільки належний їй автомобіль використовується нею для здійснення підприємницької діяльності та вирішення побутових проблем. Також зазначила, що автомобіль перебуває у слідчого користуванні ОСОБА_5 , останній 20.03.2018 попросив машину для вирішення особистого питання.
Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник також просили відмовити у задоволенні клопотання, підтримуючи доводи власника майна та заперечуючи причетність ОСОБА_5 до інкримінованих йому дій.
Слідчий суддя, заслухавши доводи учасників розгляду клопотання, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведене гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що наданими слідчим матеріалами достатньою мірою підтверджується наявність факту вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст. 185 КК України та причетності до нього ОСОБА_9 та ОСОБА_5 .
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом вчинення злочину.
Абзацом другим вказаної норми визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою збереження речових доказів.
Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом.
З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та свідчить про обставини вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Слідчий, обґрунтовуючи клопотання, зазначив, що автомобіль «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , підлягає арешту, оскільки підозрювані прибули на ньому на місце вчинення злочину. Зазначене, на думку ініціатора клопотання, дає підстави вважати, що автомобіль містить на собі сліди вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України.
Водночас, вирішуючи питання про можливість використання вказаного автомобіля як доказу у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що наведений чинник заслуговує на негативну оцінку через те, що доказом у цьому кримінальному провадженні мають бути речі, що свідчать про факт таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло,та причетність до нього ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .
Таким чином, накладення арешту на автомобіль з метою збереження його як речового доказу є не обґрунтованим.
Розглядаючи застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення чи забезпечення можливої конфіскації майна, слідчий суддя дійшов висновку про таке.
У силу ч. 2 ст. 170 КПК для досягнення наведеного вище арешт накладається на майно підозрюваного, за умови наявності обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана останнім, або особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.
Таким чином, застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження на стадії досудового розслідування допускається за обов`язкової наявності зв`язку між майном, на яке планується накладення арешту, та його приналежністю відповідному учаснику кримінального провадження.

У той же час, автомобіль «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_4 , яка не має відповідного процесуального статусу і не є стороною у кримінальному провадженні.
Отже, стороною обвинувачення не наведені правові підстави застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 2, 7, 8, 9, 16, 98, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП У м. Києві ОСОБА_7 про накладення у кримінальному провадженні № 120 181 001 000 031 80 за ч. 3 ст. 185 КК України арешту на автомобіль «Субару Форестер», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відмовити.
На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1