Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
13 березня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Рівне кримінальне провадження № 0000346 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно із вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_5 11 жовтня 2015 року близько 20.00 год, в порушення вимог п.п. а), б), г) п. 2.1, п.п. б) п. 2.3, п.п. в) п. 2.9, п. 12.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, керуючи незареєстрованим автомобілем марки Mazda-MX6 із встановленим реєстраційним номером НОМЕР_1 , без посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії та поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, рухаючись поблизу будинку № 135 на вул. Б.Хмельницького в с. Старе Село Рокитнівського району Рівненської області, зі сторони с. Вежиця в напрямку с. Старе Село, зі швидкістю 86,0…92,6 км/год, яка перевищує на даній ділянці дороги допустиме значення швидкості, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, при виникненні перешкоди руху, яку об`єктивно спроможний був виявити, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу негайно не вжив, і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався проїжджою частиною дороги попереду в попутному напрямку відносно руху вищевказаного транспортного засобу. Внаслідок ДТП ОСОБА_9 загинув на місці, а ОСОБА_5 залишив місце події.

Вироком Сарненського районного суду від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання: за ч. 3 ст. 135 КК України три роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 286 КК України п`ять років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання п`ять років позбавлення волі.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1868 грн та 150000 грн моральної шкоди; в дохід держави - витрати на залучення експертів в сумі 9502,66 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 135 КК України, ставить питання про скасування вироку щодо його засудження за ч. 2 ст. 286 КК України та в частині стягнення моральної шкоди.

При цьому вказує, що суд обґрунтував оскаржуваний вирок висновками, які не відповідають фактичним обставинам справи, так як не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого, який, на його думку, сам вискочив під колеса автомобіля, недопустимими доказами та доказами, які істотно порушують права людини, оскільки його допит щодо обставини ДТП проводився з ним в якості свідка, у зв`язку з чим його, як підозрюваного, було позбавлено права на захист.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 , покликаючись на істотне порушення вимог ст. 87 КПК України, вважає вирок незаконним, оскільки судом першої інстанції покладено в основу обвинувального вироку недопустимі докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Зазначає, що судом проігноровано клопотання сторони захисту щодо призначення комплексної судової автотехнічної експертизи, висновки якої б, на його думку, відкрили нові деталі обставин ДТП. Просить скасувати вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України та в частині стягнення моральної шкоди.
В запереченні на апеляційну скаргу потерпілий ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок залишити без зміни і доводить, що всі твердження та вимоги апелянтів, наведені в скарзі, є необґрунтованими і суперечать обставинам кримінального провадження, яким суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку, правильно кваліфікував дії ОСОБА_5 та правомірно, виходячи з вимог закону, призначив остаточне покарання.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

При апеляційному розгляді апелянти ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_7 змінили свої апеляційні вимоги: обвинувачений ОСОБА_10 зазначив про повне визнання своєї винуватості у вчиненому, як за ч. 3 ст. 135, так і за ч. 2 ст. 286 КК України, і просить пом`якшити призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України та зменшити суму морального відшкодування, яка, на його думку, є значно завищеною; захисник ОСОБА_7 з врахуванням позиції свого підзахисного також просить змінити вирок і звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, зменшивши суму моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданих апеляційних скарг із зміненими апеляційними вимогами, які просять пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання та зменшити суму морального відшкодування, думку прокурора та потерпілого ОСОБА_8 про залишення вироку, як законного і обґрунтованого, без змін з врахуванням обставин вчиненого злочину та поведінки обвинуваченого після скоєного, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, підтверджується сукупністю доказів, розглянутих в судовому засіданні, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання апелянтів щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження за ч. 2 ст. 286 КК України, побудованих на сумнівних, з його погляду, доказах, а також доводи ОСОБА_5 щодо відсутності в його діях порушень правил дорожнього руху, спростовуються зібраними у справі доказами, і не заслуговують на увагу.
Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства, сам ОСОБА_5 визнав факт скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11 жовтня 2015 року, внаслідок якої ним було здійснено наїзд на потерпілого ОСОБА_9 , однак, вказує, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відсутня, оскільки все дуже швидко відбулося і він не зміг вчасно зупинитися. Стверджує, що водійське посвідчення йому не видавалося, а автомобіль марки Mazda-MX6 не зареєстрований у Державтоінспекції. Зазначає, що після ДТП він підходив до потерпілого, який не рухався, та перевіряв його серцебиття, проте, злякавшись, залишив місце події, про що не заперечується ним в апеляційній скарзі.

Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_5 вказав, як і за яких обставин було здійснено наїзд на пішохода, і яким чином рухався сам пішохід ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 228-236), що узгоджується і з висновками ряду експертиз.

Із показань потерпілого ОСОБА_8 вбачається, що 11 жовтня 2015 року він дізнався від ОСОБА_11 про те, що його сина збив автомобіль, і останній лежить без свідомості на дорозі. Прибувши на місце пригоди, побачив, що син знаходився у правому кюветі в напрямку с. Вежиця Рокитінвського району Рівненської області.

Зазначені показання потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються і з показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , присутніх на місці події одразу після ДТП, які бачили місце розташування потерпілого, котрий лежав у кюветі із явними тілесними ушкодженнями тіла, а на дорозі був гальмівний слід від автомобіля.

З висновку судово медичної експертизи № 193 від 12.10.2015 року ( т. 2 а. с. 55-60) слідує, що на трупі ОСОБА_9 виявлено різні види тілесних ушкоджень ( переломи, синці, садна, крововиливи), які спричинені прижиттєво, незадовго (досить в короткий проміжок часу, попередньо моменту настання смерті). Встановлені морфологічні властивості ран свідчать про спричинення їх достатньо значною за травмуючою силою дією тупих предметів.

Множинність, різноманітний характер тілесних ушкоджень на тілі трупа ОСОБА_9 , їх переважне розташування ( з ознаками масивних ушкоджень) на передній поверхні тіла ознак різкого загального струсу тіла у вигляді крововиливів у фіксуючий апарат внутрішніх органів ( в корені легень, клітківку середостіння, ворота селезінки, зв`язки печінки тощо) в сукупності дають підставу вважати, що в даному випадку мала місце травма, саме наїзд (майже фронтальний удар виступаючими частинами) транспортного засобу в потерпілого, який в момент первинного контакту з транспортним засобом перебував у вертикальному ( чи близькому до нього положенні тіла) і був обернутий до рухаючого механічного транспортного засобу передньою поверхнею тіла.

Смерть ОСОБА_9 настала від важкої поєднаної травми внутрішньо-черевних та тазових органів, що зумовило розвиток внутрішньочеревної гострої кровотечі, комбінований шок, зупинку серцевої діяльності та дихання, припинення функцій центральної нервової системи. Цей висновок стосовно причини смерті підтверджується наявністю при дослідженні трупа потерпілого вказаного комплексу ушкоджень та ознак травматичного шоку ( пістрясте забарвлення паренхими нирок, плямистість легень).

Викладене в експертизі підтверджуються і показаннями самого ОСОБА_5 , який ствердив, що потерпілий після зіткнення з його автомобілем спочатку впав на капот, потім на дах автомобіля і після цього на багажник, розбивши заднє скло.
Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 30 від 16.05.2016 року (т. 2 а.с. 222-227) на тілі ОСОБА_9 виявлено травматичні зміни в ділянці живота, тазу та нижніх кінцівок, і при наданні своєчасної кваліфікованої медичної допомоги смертельного наслідку можна було б уникнути.
Об`єктивно обставини ДТП підтверджені також відомостями протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою та таблицями ілюстрацій до нього від 12 жовтня 2015 року ( т. 2 а.с. 16-28), протоколом огляду місця події території урочища Теренга від 11.10.2015 року ( т. 2 а.с. 29-45), висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 15.02.2016 року ( т. 2 а.с. 183-186), з якого слідує, що швидкість руху автомобіля Mazda-MX6 під керуванням ОСОБА_5 перед початком гальмування становила не менше 86,0…92,6 км/год (в залежності від коефіцієнту зчеплення шин з поверхнею дороги), виходячи з довжини зафіксованих на місці пригоди слідів гальмування, що є порушенням вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР України, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, підтверджених висновком експерта № 3.1-264/16 від 25.05.2016 року.

Із висновку інженерно-транспортної експертизи № 3.1-39/15 від 29.03.2016 року (т. 2 а.с. 174-178), в основу якого покладено вихідні дані, отримані в ході проведення огляду місця ДТП, слідує, що первинне контактування автомобіля марки Mazda-MX6, на якому встановлений р.н. НОМЕР_1 , із перешкодою відбулося передньою частиною ( передній бампер) на відстані приблизно 35-70 см від правого бокового габариту кузова автомобіля. В подальшому відбулося переміщення перешкоди відносно автомобіля в напрямку спереду назад та контактування із передньою правою фарою, капотом, переднім вітровим склом та панеллю даху.

Наїзд автомобіля Mazda-MX6 на пішохода ОСОБА_9 відбувся на правій смузі руху або правому узбіччі вул. Б.Хмельницького в с. Старе Село Рокитінвського району Рівненської області, відносно руху зі сторони центру с. Старе Село в напрямку с. Вежиця, що зафіксовано в протоколі огляду місця ДТП та схемі до нього.

Покликання апелянтів щодо порушення правил дорожнього руху в даній ДТП ОСОБА_9 , який, на їхню думку, несподівано вискочив на дорогу, є необгрунтованими, оскільки досліджені докази свідчать, що ОСОБА_5 , порушуючи ряд ПДР, допустив наїзд на потерпілого, який рухався по правому краю дороги у попутному напрямку відносно руху автомобіля.

Вирішуючи питання про наявність прямого причинного зв`язку між діяннями, пов`язаними з порушеннями правил безпеки руху, суд першої інстанції дослідив дії обох учасників руху і правомірно прийшов до висновку, що смерть ОСОБА_9 пов`язана саме з порушеннями правил безпеки руху, допущеними водієм ОСОБА_5 .
Висновки експертиз про пошкодження транспортного засобу та судових експертиз щодо механізму контактування автомобіля із потерпілим в ході дорожньо-транспортної пригоди не суперечать встановленим в судовому засіданні обставинам ДТП.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнання яких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Твердження апелянтів щодо істотного порушення прав та свобод ОСОБА_5 при розслідуванні кримінального провадження, зокрема, отримання показань обвинуваченого та проведення із ним, як свідком, до оголошення підозри, слідчого експерименту, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням чинного законодавства.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості до ЄРДР були внесені за фактом кримінального правопорушення ДТП, а не щодо ОСОБА_5 . Останній, викладаючи власну версію щодо обставин ДТП стверджував про відсутність своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, визнаючи лише факт ненадання допомоги потерпілому. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_5 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою проведено слідчий експеримент, якому передувало роз`яснення ОСОБА_5 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_5 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішоходом і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим вчинено діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_5 , або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_5 до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_5 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.

Тільки після отримання висновку інженерно-транспортної експертизи № 3.1-264/16 від 25.05.2016 року, відповідно до яких, надані ОСОБА_5 відомості щодо обставин ДТП визнані недостовірними з технічної точки зору, йому було оголошено про підозру, а в подальшому, наведені ним як свідком, дані не було покладено в основу обвинувального вироку суду, у зв`язку з чим слідчий експеримент проведено із дотриманням вимог КПК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо врахування ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та обставин, що помякшують і обтяжують покарання, а також розяснень що містяться в п. 2-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів ( ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення: форма вини, мотив і мета, спосіб вчинення, характер і тяжкість наслідків, що настали, тощо) і призначати менш суворе покарання особам, які щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину і відшкодували завдані збитки.

Зокрема, взяв до уваги, що вчинені злочини законом віднесені до категорії тяжких злочинів, особу ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, визнання вини за ч. 3 ст. 135 КК України, відсутність обставин, що обтяжують покарання, позицію потерпілого щодо необхідності обрання суворого покарання ОСОБА_5 , та призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 135 КК України, і покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, враховуючи обставини вчиненого злочину та поведінку винного після його скоєння зникнення з місця події без надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, чого можна було б уникнути при наданні своєчасної кваліфікованої медичної допомоги,яке відповідає меті запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вирішив суд в цій частині і позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 .

За розясненнями вищезазначеної постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Суд першої інстанції врахував, що потерпілий ОСОБА_8 зазнав непоправних душевних і психічних страждань внаслідок смерті дорогої і близької йому людини - сина, відновлення яких є неможливим, оскільки, в даному випадку не має ( і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та гіркоти втрати дитини.

В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_8 , настоюючи на суворому покаранні щодо обвинуваченого, зазначив, що внаслідок смерті сина, тіло якого було повністю переламане, та сирітства трьох неповнолітніх онуків, зазнав надмірних душевних і психічних страждань, які тривають і по даний час, що підриває його здоров`я.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 23 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3