Справа №473/754/17 14.03.2018

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції
апеляційну скаргу прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5
на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2017 року, якою
ОСОБА_6 1978 року народження, листопада місяці, 4 числа, уродженця м. Цюрупинська Херсонської області, з неповною загальною середньою освітою, до відбуття покарання проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- звільнено умовно-достроково від подальшого відбування покарання, в порядку ст. 81 КК України.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
засуджений ОСОБА_6 в режимі відеоконференції
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор ОСОБА_5 просить ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.09.2017 р. скасувати. Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 у застосуванні положень ст. 81 КК України.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає ухвалу незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.
Стверджує, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, водночас висновки суду містять істотні суперечності.
Зазначає, що у рішенні про можливість звільнення засудженого ОСОБА_6 умовно-достроково, судом не взято до уваги рішення адміністративної комісії установи від 26.04.2017 р., що ОСОБА_6 не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки останній не довів своє виправлення, так як на момент вирішення вказаного питання, засуджений мав 12 стягнень (загалом 14 стягнень, останнє 04.03.2016 р.), з яких 6 діючих, та 2 (останнє 01.07.2014 р.) заохочення, а також загальну характеристику особи за весь період відбуття покарання.
Разом з цим, судом безпідставно не взято до уваги, що після розгляду комісією установи вказаного питання, тобто з 26.04.2017 р., ОСОБА_6 мав два стягнення за порушення режиму утримання (11.01.2017 р. та 26.01.2017 р.), а заохочень взагалі не мав, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність у засудженого бажання довести факт свого виправлення.
А тому, вважає, що з урахуванням положень ст. 81 КК України, а також думки адміністрації установи, що ОСОБА_6 не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, ухвала Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25.09.2017 р. підлягає скасуванню.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно ухвали суду засуджений ОСОБА_6 , звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з клопотанням про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 засуджений 25.06.2012 р. Цюрупинським районним судом Херсонської області за ч. 2 ст. 121 КК України до 9 років позбавлення волі. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 16.04.2013 р. зазначений вирок залишено без змін.
Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду від 12.03.2016 р. ОСОБА_6 зараховано в строк відбуття покарання у вигляді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 14.05.2011 р. по 16.04.2013 р. з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Відповідно характеристики від 15.08.2017 р., наданої представником ВК №72, початок строку відбування покарання засудженим ОСОБА_6 14.05.2011 р., кінець відбування строку 12.06.2018 р. Станом на 11.09.2017 р. частина невідбутої частини покарання становить 09 місяців 01 день.
Вказано, що характеризується засуджений ОСОБА_6 негативно. Засуджений ОСОБА_6 працював на майстерні установи на ділянці з переробки спілку з 10.06.2014 р., але за виробничою необхідністю був звільнений відповідно до наказу №79 від 14.09.2015 р. З рідними спілкується шляхом листування та побачень, отримання посилок і передач. Участь у суспільно-корисному житті відділення та у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених до позбавлення волі не приймає. З іншими засудженими не конфліктний, але у відношенні до представників адміністрації не завжди ввічливий та коректний.
На думку суду першої інстанції, інформація, викладена в характеристиці на ОСОБА_6 , за своїм змістом в цілому не є вкрай негативною, оскільки перевагу надано лише кількості застосованих стягнень та ставленню засудженого до адміністрації, а не характеристиці взагалі особистості засудженого. А факт того, що на момент розгляду заяви ОСОБА_6 останній не працював в установі ВК №72, не є підставою для відмови в його умовно-достроковому звільненні, оскільки вказано, що він звільнений через виробничу необхідність, а не через небажання засудженого працювати.
Приймаючи рішення про умовно-дострокове звільнення, судом першої інстанції враховано, що загалом за весь період покарання засуджений ОСОБА_6 працював певний проміжок часу, зі слів засудженого він залучається до робіт із благоустрою; всі стягнення, застосовані відносно нього, на період розгляду його заяви судом, погашені; має зв`язки із рідними, відбув більше 2/3 призначеного судом строку покарання, невідбута частина покарання становить менше 9 місяців.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які вважали ухвалу суду законною й обґрунтованою та просили залишити її без змін, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до приписів ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Відповідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Як роз`яснено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. №2, судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб. Суди під час судового розгляду у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Як вбачається з матеріалів справи, даних вимог закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд першої інстанції не дотримався.
Так, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що засуджений не надав суду конкретних переконливих даних про те, що процес його виправлення досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт його працевлаштування упродовж 1 року 3 місяців не свідчить про сумлінне ставлення останнього до праці.
Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Суд першої інстанції, розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином не врахував загальну характеристику особи за весь період відбуття покарання, яка є негативною, зважаючи на наявність лише 2 заохочень та 14 стягнень, хоча і погашених, що взагалі не може свідчити про виправлення засудженого.
Разом з із цим, при постановленні ухвали, судом безпідставно не взято до уваги, що після розгляду комісією установи вказаного питання про умовно-дострокове звільнення засудженого, тобто з 26.04.2016 р., ОСОБА_6 мав 2 стягнення за порушення режиму утримання (11.01.2017 р. та 26.01.2017 р.), а заохочень не мав, що свідчить про відсутність у засудженого бажання довести факт свого виправлення.
Не надано судом і належної оцінки поясненням представника установи відбування покарання, який заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що поведінка засудженого протягом строку відбування покарання (14 стягнень) не свідчить про його виправлення.
Таким чином, як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, висновки суду першої інстанції про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання не відповідають обставинам кримінального провадження, даним про особу і поведінку засудженого.
З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_6 не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими. Тому, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали на підставі п. 4 ч. 1 ст. 407, ст. 411 КПК України.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 424 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити.
Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 вересня 2017 року, якою задоволено клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3