Справа № 496/4413/17
Провадження № 1-кп/496/30/18
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в місті Біляївка в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса, з середньою-спеціальною освітою, громадянина України, українця, раніше не судимого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , начальника аптеки медичного пункту (з лазаретом на 20 ліжок) військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у військовому званні солдат,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він 27.03.2014 ОСОБА_4 призвано на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Того ж дня, ОСОБА_4 направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 та наказом командира зазначеної військової частини (по стройовій частині) № 65 призначено на посаду начальника аптеки медичного пункту зазначеної військової частини, зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу для військовозобов`язаних, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відтак, з 27.03.2014 року, тобто з моменту зарахування ОСОБА_4 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , він набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов`язку - проходження військової служби.

14 квітня 2014 року солдат ОСОБА_4 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (після відмобілізування умовна назва військової частини НОМЕР_1 змінилась на польова пошта НОМЕР_3 ) № 79 був відряджений до дивізіону 1601 для здійснення якісного медичного забезпечення.

27 жовтня 2014 року солдата ОСОБА_4 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 218 відповідно до наказу першого заступника Начальника Генерального штабу ЗС України від 24.10.2015 № 222-рс призначено на посаду курсанта з підготовки військовослужбовців за призовом під час мобілізації на особливий період навчального взводу навчальної роти навчального батальйону.

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Солдат ОСОБА_4 усвідомлюючи протиправний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, 27.10.2014 року вирішив стати на злочинний шлях з метою взагалі ухилитись від обов`язків військової служби.

Зокрема, всупереч вищезазначених вимог закону солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним під час мобілізації та проходячи її на посаді начальника аптеки медичного пункту (з лазаретом на 20 ліжок) військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), у військовому званні солдат, умисно, з метою назавжди ухилитися від військової служби приблизно о 18 год. 00 хв. 27.10.2014 року, не з`явився вчасно на службу до розташування вищезазначеної військової частини, яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу, з метою ухилитися від військової служби.

Під час досудового розслідування, 30 листопада 2017 року між прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України та обвинуваченим було укладено угоду про визнання винуватості у рамках даного кримінального провадження, у зв`язку з чим прокурором, направлено до суду обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою.

З вказаної угоди від 30 листопада 2017 року вбачається, що підозрюваний ОСОБА_4 під час досудового розслідування беззастережно визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України. Повністю розуміє характер та суть пред`явленої підозри (обвинувачення). Добровільно погоджується на укладення угоди. Сторони погодились на призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, у виді штрафу в розмірі 900 неоподаткоаних мінімумів доходів громадян, тобто 15300,00 гривень.

В угоді зазначено, що її сторонам роз`яснені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Ухвалою суду від 11 грудня 2017 року, згідно ч. 1 ст. 314 КПК України, призначено підготовче судове засідання, на розгляд у якому, винесено питання регламентовані ст. ст. 314-316, 474 КПК України та безпосередньо можливості затвердження укладеної угоди.

Обвинувачений в підготовчому судовому засіданні, розуміючи надані йому законом права на справедливий судовий розгляд і наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості; характер пред`явленого обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, який буде до нього застосований у разі затвердження угоди судом, наслідки затвердження угоди та права визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, в повному обсязі сформульованого обвинувачення та зазначив, що в повній мірі розуміє наслідки не виконання останньої, визначені ст. 476 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні, зауважив, що при укладенні даної угоди були дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, тож просив цю угоду затвердити і призначити узгоджену в угоді міру покарання.

На виконання вимог ст. 474 КПК України, судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитися в тому, що обвинувачений усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, який буде до нього застосовано, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України.

Таким чином, суд, заслухавши думку сторін угоди та висновок прокурора, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та КК України приходить до наступного.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року, суд наголосив, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».

Стаття 6 Конвенції гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»). А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28 жовтня 2010 року та «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року, у пунктах 52 та 80 яких, відповідно, зазначено, що «… ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (рішення у справі «Сейдович проти Італії»).

Статтею 468 КПК України регламентовано, що в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно із п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Як вбачається із обвинувального акту та угоди про визнання винуватості, дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 408 КК України, які, відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як злочин середньої тяжкості.

Зміст угоди про визнання винуватості від 30 листопада 2017 року, укладеної між прокурором та обвинуваченим, відповідає вимогам, встановленим в ст. 472 КПК України, так як містить усі необхідні реквізити.

Крім того, судом встановлено, що укладення угоди про визнання винуватості між сторонами є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України; характер обвинувачення; вид покарання, що і обвинувачений, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, дії ОСОБА_4 кваліфіковані вірно, фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченого - наявні, узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним в ст. 65 КК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що укладена між підозрюваним та прокурором угода про визнання винуватості підлягає затвердженню на підставі п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України в підготовчому судовому засіданні.

Речові докази по справі відсутні.

Судові витрати, пов`язані із проведеннях судових експертиз у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись п. 1 ч. 3 ст. 314, ст. 368, ч. 1 ст. 369, ст. ст. 373-376, 471, 473, 474, 475 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:

Затвердити угоду від 30 листопада 2017 року про визнання винуватості між підозрюваним ОСОБА_4 та прокурором військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України.

Призначити покарання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 408 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 900 неоподаткоаних мінімумів доходів громадян, тобто 15300,00 гривень.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, визначених ст. 394 КПК України, а саме: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1

26 грудня 2017 року