Справа №574/1288/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/58/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Землянка Конотопського району Сумської області, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , а яких вони не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 просили :

- прокурор вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним його застосуванням, не відповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та просив ухвалити новий вирок відповідно до якого ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу розміром 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік та задовільнити цивільний позов потерпілої в повному обсязі. При цьому, прокурор просив дослідити встановлені у кримінальному провадженні докази, що стосуються цивільного позову, винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, а також відомості, що характеризують його особу;

- захисник вирок суду змінити в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 моральної шкоди в сумі 49 080,05 грн. та просила ухвалити новий вирок , яким з ОСОБА_8 на користь потерпілої стягнути 10 000 грн. моральної шкоди.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 49080 грн. 05 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_10 919 грн. 95 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 18399 грн. 02 коп. в рахунок відшкодування витрат на лікування.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України. Автомобіль ВАЗ 21057, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_8 залишено під арештом до вирішення питання щодо забезпечення стягнень за цивільним позовом.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор наголошує на невмотивованості оскаржуваного вироку суду в частині не застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, та задоволенні цивільного позову потерпілої лише частково, при цьому не надавши належної оцінки наданих потерпілою та її представником доказів на підтвердження заявленого ними позову. Крім цього, вироком суду з обвинуваченого ОСОБА_8 не стягнуто судові витрати в сумі 3100 грн. за проведення експертиз, а при призначенні покарання залишено поза увагою відсутність у обвинуваченого щирого каяття у вчиненому та бажання примиритися з потерпілою, що призвело, на думку прокурора, до призначення йому не виправдано м`якого покарання.

Захисник ОСОБА_7 наголошує на занадто великому розмірі моральної шкоди, призначеної її підзахисному до сплати на користь потерпілої, вважає, що суд не повністю врахував всі обставини справи при визначенні її розміру, зокрема того, що на утриманні ОСОБА_8 , крім двох малолітніх дітей, передбуває і одна повнолітня дочка ОСОБА_11 , 1998 року народження, на користь якої він до цього часу сплачує аліменти та того, що ОСОБА_8 має статус безробітного, займається виключно доглядом за власним господарством, єдиним утриманцем сім`ї є його дружина, яка має офіційну роботу та дохід.

В поданих заперечення потерпіла ОСОБА_10 наголосила на тому, що оскаржуваний вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_8 відповідає нормам КПК України, а проведене досудовое розслідування, на її думку, є всестороннім, повним та об`єктивним. Просила відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги захисника, мотивуючи тим, що обвинувачений до цього часу жодних дій по відшкодуванню їй завданих збитків не вчиняв, в ході розгляду справи вів себе зухвало, внаслідок заподіяних їй травм вона позбавлена можливості вільно (без допомоги палиці) пересуватись, нормально себе обслуговувати, та внаслідок цих подій, на її думку розпався її шлюб із чоловіком і вона залишилася одна з дитиною. Щодо вимог апеляційної скарги прокурора, потерпіла поклалася на розсуд суду.

Інші учасники кримінального провадження потерпіла, її представник та ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 06 вересня 2016 року, близько 07 години 50 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 21057, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині з круговим рухом площі Першотравнева в м. Буринь, Сумської області, зі сторони вулиці Незалежності у напрямку магазину «АТБ», в порушення п.п.10.1, 16.12 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність і не надав переваги в русі мопеду марки «Актив» під керуванням ОСОБА_12 , який рухався з пасажирами ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в напрямку вулиці Незалежності зі сторони вулиці Д.Бєдного, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, в результаті якого потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у виді відкритого внутрішньо суглобового перелому лівої великогомілкової та малогомілкової кісток зі зміщенням та інші більш легкі тілесні ушкодження у виді рани верхньої гомілки.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника, просили їх задовольнити, крім цього підтримали розгляд питання щодо можливого звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від призначеного за оскаржуваним вироком покарання на підстві п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року та заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги пркоурора, думку прокура ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави судових витрат за проведення експертиз, заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника, та підтримав розгляд питання щодо можливого звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підстві п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, вивчивши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за обставин наведених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються зібраними у справі доказами та не оспорюються учасниками судового розгляду.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами та стягенні з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 49 080 грн. 05 коп. моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, ці вимоги кримінального закону судом дотримані.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема щирого каяття обвинуваченого, перебування на його утриманні двох малолітніх дітей, позитивні характеристики, відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, та виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами з чим, за встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, погоджується й колегія суддів, та вважає таке покарання розумним та справедливим.

Щодо доводів прокурора, на які він вказує як на підставу для скасування вироку суду внаслідок його м`якості, а саме на відсутність у обвинуваченого щирого каяття та бажання примиритя з потерпілою, мотивуючи це частковим визнанням обвинуваченого заявлено відносно нього цивільного позову, то з ними колегія суддів погодитись не може, оскільки, на думку колегії суддів вказані доводи не є підставою для таких тверджень.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненому визнав повністю, в ході судового розгляду справи надав суду детальні пояснення з приводу фактичних обставин справи, при цьому вказав про те, що йому дуже прикро за вчинене, висловив свій жаль по відношенню до потерпілої, що дає колегії суддів підстави погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що щире каяття ОСОБА_8 дійсно мало місце.

Також колегія суддів зазначає, що повне чи часткове визнання обвинуваченим заявленого відносно нього позову про стягнення моральної шкоди є його правом, а не обов`язком, при цьому, обвинувачений оцінює фактичні обставини справи, реальність завданих його діями потерпілій особі збитків та моральних страждань, оцінює і свої фінансові можливості для забезпечення виконання заявленого відносно нього цивільного позову. В даному випадку ОСОБА_8 не відмовився від того, що від його протиправних дій потерпіла особа зазнала моральних страждань, готовий понести відшкодування на її користь, однак заявлений відносно нього розмір шкоди та той розмір, який останній готовий відшкодувати, мотивуючи рядом обставин, які впливають на його фінансові можливості, не співпав, однак дана обставина, на думку колегії суддів, не є підставою для того, щоб стверджувати про відсутність в обвинуваченого щирого каяття у вчиненому та визнати доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині виправданими.

Також, слід визнати голослівними доводи прокурора про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_8 намірів примиритися з потерпілою, оскільки вони нічим не підтверджені.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 поряд з основним видом покарання у виді штрафу, іншого додаткового у виді позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами, то по-перше відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України призначення додаткового покарання є необов`язковим, може бути призначено на розсуд суду, а по-друге, призначаючи обвинуваченому вид та розмір покарання суд першої інстанції відповідно до положень ст. 65 КК України врахував ряд обставин, які на нього впливають, що підтверджується змістом оскаржуваного вироку суду, та дають підстави не призначати обвинуваченому поряд з основним покаранням і додаткового, з чим за встановлених обставин погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 розміру морального збитку на користь потерпілої ОСОБА_10 , що складає 49 080 грн. 05 коп., та з яким не погоджується ні прокурор, вважаючи невмотивованим висновок суду щодо часткового задоволення цивільного позову, ні обвинувачений і його захисник, вважаючи розмір присудженої шкоди надто суворим, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів кримінальної справи, зокрема із змісту позовної заяви потерпілої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення (а.с. 27-29, т. 1), остання просила суд стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 48827,08 грн., а з ПАТ «Українська Страхова компанія «Княжа Воєнна Іншуранс Груп» матеріальну шкоду в розмірі 23 458,48 грн. і моральну шкоду в розмірі 1172,92 грн. Вимоги свого клопотання потерпіла в ході судового розгляду справи підтримала, що підтверджується звукозаписом судових засідань.

Відповідно до розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди врахував фізичний біль та страждання потерпілої ОСОБА_10 внаслідок отримання нею тілесних ушкоджень середньої тяжкості, в якої були порушені її сталі життєєві та родинні зв`язки, змінився її спосіб життя, значно погіршився стан здоров`я, до теперішнього часу потерпіла пересувається з використанням милиць і потербує подальшої тривалої реабілітації, що вимагає від неї додаткових заусиль для організації свого життя.

При цьому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи при цьому характер та обсяг страждань які зазнала позивачка, фактичні обставини справ, ступінь вини відповідача, його матеріальний стан і наявність у нього утриманців, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів апеляційного суду, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 50 000 грн., тобто в тих межах, в яких фактично і просила потерпіла у вимогах своєї заяви .

Слід зазначити, що суд вірно врахував положення ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове стархування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до якої із страховика підлягає стягненню в рахунок відшкодування моральної шкоди 919 грн. 95 коп., а решту суми 49080 грн. 05 коп. необхідно стягнути із обвинуваченого ОСОБА_8 ( 49080,05 грн. + 919,95 грн. = 50000 грн.), тобто фактично вказану суму судом було розподілено між обвинуваченим та страховою компанією.

Також вимоги заяви потерпілої про стягнення із ПАТ «Українська Страхова компанія «Княжа Воєнна Іншуранс Груп» моральної шкоди в сумі - 1172,92 грн., фактично були задоволені частково та стягнено з вказаної установи на користь потерпілої 919 грн. 95 коп. в межах ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове стархування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Щодо цивільного позову потерпілої в частині стягнення з ПАТ «Українська Страхова компанія «Княжа Воєнна Іншуранс Груп» матеріального збитку, то його суд першої інстанції теж цілком правомірно визнав лише частково обґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, потерпіла просила відшкодувати їй за рахунок вказаної установи матеріальну шкоду в сумі 23458,48 грн., суд визнав обґрунтованою суму 18399,02 коп., тобто фактично на 5059,46 грн. меншу від заявленої, при цьому, на думку колегії суддів апеляційного суду цілком правомірно в обґрунтування свого рішення вказав, що витрати на придбання продуктів харчування, серветок, косметичних, та гігієнічних засобів, квитків на проїзд в маршрутному таксі чи автобусі, придбання паливно-мастильних матеріалів, добровільні пожертвування не можуть бути відшкодовані, з огляду на відсутність доказів щодо необхідності їх проведення, в тому числі для лікування, розміщення та утримання саме потерпілої.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги прокурора про невмотивованість рішення суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та змістом самого оскаржуваного вироку суду.

Між тим, слід зазначити про первинну позицію прокурора ОСОБА_9 в судових дебатах, відповідно до якої останній поклався на розсуду суду в частині задоволення заявленого потерпілою ОСОБА_10 цивільного позову, що вбачається із звукозапису судового засідання за 22.06.2017 рік, однак в апеляційній скарзі піддав його критиці та наголосив про необхідності у його повному задоволенні.

Крім того, сама потерпіла не оскаржує вирок суду в частині визначення розміру задоволеного на її користь цивільного позову.

Також, не можуть заслуговувати на увагу і доводи апеляційної скарги захисника, на які вона посилається як на підставу для зменшення суми матеріальниї шкоди призначеної ОСОБА_8 , а саме на наявність у нього, окрім двох малолітніх дітей, і повнолітньої доньки на утримання якої він сплачує аліменти, та фактично відсутність у нього заробітку, оскільки вказані оставини, по-перше не виключають вини обвинуваченого у вчиненому, по-друге з врахуванням обставин справи і того як змінилося життя(здоров`я) потерпілої після ДТП, ніяким чином не зменшують суми заподіяної потерпілій ні моральної, ні матеріальної шкоди.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи у власності обвинуваченого перебуває автомобіль марки ВАЗ 21057, державний номерний знак НОМЕР_1 , на який ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 29 травня 2017 року було накладено арешт з метою забезпечення цивільного позову, та який оскаржуваним вироком суду був залишений до вирішення питання щодо забезпечення стягнень за цивільним позовом.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни призначеної ОСОБА_8 суми відшкодування моральної шкоди, оскільки вважає її виправданою та співмірною із фізичними та моральними стражданнями потерпілої, а вимоги апеляційної скарги захисника безпідставними та такими, що не можуть заслуговувати на увагу, у зв`язку з чим їх слід залишити без задоволення.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора в частині стягнення судом із обвинуваченого ОСОБА_8 судових витрат за проведення експертиз на загальну суму 3100 грн., то колегія суддів вважає такі вимоги безпідставними, оскільки, як було встановлено в ході апеляційного розгляду та підтверджено наявними в матеріалах провадження квитанціями про сплату ОСОБА_8 грошових коштів 08.09.2016 року за проведення експертиз (а.с. 44, 55 т. 2) він такі витрати вже сплатив, ще в ході проведення досудового розслідування.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

З огляду на викладене, апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Разом з тим, в ході апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений є особою, яка підпадає під застосування Закону України «Про амністію в 2016р»

Так, ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», вказує, що амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810, який набрав чинності 07.09.2017р., звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не повязаних з позбавленням волі підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які зокрема, - не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 визнаний винним за вчинення злочину передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і вказаний злочин, відповідно до ст. 12 КК України не є тяжкими, чи особливо тяжкими.

Також, як слідує з наявних в матеріалах провадження свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_2 від 03.11.2004 року та серії НОМЕР_3 від 22.10.2012 року (а.с. 69, 70 т.2) 26.10.2004 року народився ОСОБА_14 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_15 , їхнім батьком є ОСОБА_8 . При цьому, на підтвердження того, що відносно вказаних дитей обвинувачений позбавлений батьківських прав, вказані матеріали доказів не містять.

Сам обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник та прокурор не заперечували про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від призначеного за вироком суду покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року.

Передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році»» та ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» заборон для застосування до ОСОБА_8 амністії, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_8 підлягає повному звільненню від покарання, призначеного вироком Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року, на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року відносно ОСОБА_8 , без зміни.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Буринського районного суду Сумської області від 23 червня 2017 року за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.