Ухвала
іменем україни

30 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

за касаційною скаргою законного представника малолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а :
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 березня 2017 року до

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця Чернігівської області, громадянина України, учня 8-го класу Ніжинської ЗОШ №2 раніше не судимого,

за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, застосовані примусові заходи виховного характеру з передачею неповнолітнього під нагляд батькам ОСОБА_9 та ОСОБА_8 строком на 2 роки, з обмеження дозвілля шляхом заборони відвідувати розважальні заклади, в тому числі й ті, в яких здійснюється продаж спиртних напоїв та перебувати в громадських місцях без нагляду батьків після 21 години строком на 2 роки.

Вирішені питання про речові докази у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2017 року ухвалу районного суду в частині застосування примусового заходу виховного характеру щодо ОСОБА_7 скасовано.

Застосовано до неповнолітнього ОСОБА_7 примусовий захід виховного характеру у виді направлення до професійного училища соціальної реабілітації, до його виправлення на строк 3 (три) роки.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Судом встановлено, що тринадцятирічний ОСОБА_7 , 23 жовтня 2016 року, приблизно о 24 годині, знаходячись будинку по АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_10 , під час конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на позбавлення життя, з мотивів особистої неприязні, взяв дерев`яну палицю, якою умисно завдав не менше двадцяти ударів в область голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок потерпілого, який лежав на ліжку, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді: обширної гематоми лівого передпліччя, кисті і пальців; закритого перелому 2-3-4 п`ясних кісток лівої кисті; обширної гематоми правого передпліччя і ліктьового суглобу; рвано-забійної рани передпліччя і відкритого багато уламкового перелому правої ліктьової кістки; гематоми правої кисті і відкритого перелому 3-4 пясних кісток; крововиливів правого колінного суглобу і правого стегна; відкритого фрагментарного перелому правої стегнової кістки; двох гематом правої гомілки і закритого перелому обох кісток правої гомілки; гематоми лівої ступні; двох крововиливів обличчя, внаслідок чого ОСОБА_10 помер через травматичний шок.

Завдаючи численні удари лежачому потерпілому по всім частинам тіла, малолітній ОСОБА_7 усвідомлював, що завдає особливих фізичних страждань та діє з особливою жорстокістю.

У касаційній скарзі законний представник малолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності ОСОБА_8 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Ухвалу апеляційного суду вважає незаконною, необґрунтованою, постановленою з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що суд апеляційної інстанції не навів жодного доказу про те, що її син вийшов з під контролю батьків, не піддається виховному впливу, та не може бути виправлений шляхом застосування інших примусових заходів. Наголошує, що висновки суду невідвідування сином школи не відповідають дійсності, оскілки пропуски були лише в дні проведення слідчих дій, а та обставина, що шлюб між нею та ОСОБА_11 розірвано не може впливати на виховний вплив сина. Зазначає, що при винесенні рішення апеляційним судом не взято до уваги позицію представника служби у справах дітей та психолога школи про можливість перевиховання ОСОБА_7 батьками. Вважає безпідставним обрання апеляційним судом більш суворого примусового заходу виховного характеру

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який заперечував доводи скарги; пояснення захисника на підтримку касаційних доводів законного представника ОСОБА_8 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд, крім іншого, з`ясовує чи мало місце суспільно - небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння.

З матеріалів провадження убачається, що судом першої інстанції під час судового розгляду було з`ясовано, що мало місце суспільно-небезпечне діяння, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, що його вчинив ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому станом на 23 жовтня 2016 року, виповнилося тільки 13 років.

Вказані обставини у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги законного представника про безпідставне обрання апеляційним судом більш суворого примусового заходу виховного характеру, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Пунктом 3 частини1 статті 501 КПК України передбачено, що під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує, чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», до спеціальних навчально-виховних установ, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 105 КК України, направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру. До таких установ не можна направляти осіб, визнаних інвалідами, а також тих, кому згідно з висновком відповідних спеціалістів перебування там протипоказане за станом здоров`я через наявність певних захворювань.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався, на що звернуто увагу колегією суддів апеляційного суду.

Системний аналіз положень КК України свідчить про те, що суд при обрані конкретного виду примусового заходу виховного характеру, повинен всебічно та повно враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності злочину, обставини його вчинення, умови життя малолітнього, виховання, вплив дорослих, стан здоров`я та рівень розвитку.

З пояснень неповнолітнього ОСОБА_7 , наданих суду, він віддає перевагу дорослим, а не ровесникам. Потерпілого відвідував майже кожного дня, у будинку останнього з дорослими грав у карти.

Також, з характеристики, наданої на ОСОБА_7 , як учня, він пропускає школу, запізнювався на уроки, порушував дисципліну, ніколи не виконував домашніх завдань, на уроках займається власними справами. З однокласниками не завжди тактовний, часто буває неврівноважений, більшості спілкується з учнями старшого віку (а.к.п. 246 том №2).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що пославшись на позитивні характеристики неповнолітнього, суд першої інстанції, не звернув уваги на їх відсутність, оскільки ОСОБА_7 , не піддається контролю, як з боку батьків, так і школи, що і призвело до вчинення злочину.

Матеріалами справи достеменно встановлено, що опівночі неповнолітній збирається і йде до дорослого сусіда, якого із помсти, що його не вважають рівним дорослим чоловікам, з великою силою прикладання забиває палицею до смерті, з особливою жорстокістю завдаючи болючих ударів, переломів та страждань.

Згідно інформації наданої Центром соціальної-психологічної реабілітації, сім`я ОСОБА_7 опинилась в складних життєвих обставинах і не в змозі подолати їх за допомогою власних можливостей.

Батьки неповнолітнього ОСОБА_7 розлучились у середині серпня 2016 року, проживають у різних населених пунктах і про те, що їх син більше ніж пів року ходив у будинок до потерпілого не знали.

Мати та батько неповнолітнього ОСОБА_7 позитивно характеризуються, але за наявності складних взаємовідносин між собою, не можуть здійснювати позитивного впливу на дитину, оскільки в сім`ї відсутні взаєморозуміння, повага та турбота, через що втратили контроль за поведінкою сина.

Відповідно до висновку Ніжинської центральної районної лікарні від 03 березня 2017 року ОСОБА_7 не має жодних медичних протипоказань для перебування у загальноосвітніх школах та професійних училищах соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання.

Висновок апеляційного суду про те, що, неповнолітній ОСОБА_7 не підконтрольний батькам, він відчуває себе дорослим, що і намагався довести вчиненням убивства потерпілого ОСОБА_10 , не бажає навчатися, не дисциплінований, протипоказань щодо направлення його до спеціального виховного закладу не має, а тому з урахуванням досягнення на час апеляційного розгляду віку 14 років, підлягає направленню до професійного училища соціальної реабілітації, є обґрунтованим, з ним погоджується і колегія суддів касаційного суду.

З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги законного представника малолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, безпідставні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу законного представника малолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 22 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3