АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/256/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду

м. Києва від 13 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000499 щодо обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Андрушівка Житомирської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково, стягнуто з

ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 13 559 грн. 16 коп. та моральну шкоду в сумі 200 000 грн., а всього 231 559 грн. 16 коп. Цивільний позов в частині позовних вимог ОСОБА_9 до ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Крім того, судом вирішено питання щодо речового доказу та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, 23 квітня 2017 року, приблизно о 20 год. 35 хв., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_1 , по Брест-Литовському шосе в м. Києві, рухався зі сторони міста Києва в напрямку міста Житомир в другій смузі руху та наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого на 19 кілометрі Брест-Литовського шосе, навпроти КП 506, який позначений інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 Правил дорожнього руху.
В цей же час по вказаному нерегульованому пішохідному переході зліва на право по ходу руху автомобіля «Renault Master», державний номерний знак НОМЕР_1 , проїзну частину Брест-Литовського шосе переходили пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Під час руху ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б» та 18.1 ПДР України, не дав дорогу пішоходам ОСОБА_10 і ОСОБА_9 та скоїв на них наїзд, у результаті чого ОСОБА_10 отримав комплекс тілесних ушкоджень, які за сукупністю відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, від яких він помер в лікувальному закладі, а ОСОБА_9 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_6 , оспорюючи вирок суду першої інстанції виключно в частині покарання, просить його змінити і звільнити ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням.

Як зазначає захисник, ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності та ще й за вчинення злочину з необережності, добровільно відшкодував потерпілій спричинену шкоду, позитивно характеризується за місцем роботи і проживання, на його утриманні знаходяться батьки пенсійного віку, а тому ОСОБА_7 може виправитися без ізоляції від суспільства, отже призначене ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без застосування ст. 75 КК України, є занадто суворим.

Крім того, під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_6 подав клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року, на підставі п."є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", яке обґрунтував тим, що обвинувачений має батька у віці 73 роки, котрий знаходиться на його утриманні і не має інших дітей.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, котрі підтримали як апеляційну скаргу, так і клопотання про застосування амністії, при цьому обвинувачений наполягав саме на звільненні його від покарання на підставі п."є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році"; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, але вважав, що у разі застосування до обвинуваченого Закону України "Про амністію у 2016 році", з огляду на характер вчиненим ним дій, його слід звільнити виключно від основного покарання; дослідивши документи щодо особи обвинуваченого та його сімейного стану, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги і клопотання, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також смерть іншого потерпілого, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений доказами в справі, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Не оспорюється в апеляційній скарзі і рішення суду першої інстанції про цивільний позов, отже в цій частині вирок суду також не переглядається на підставі ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується покарання, правильність призначення якого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України оскаржується захисником, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, призначаючи покарання ОСОБА_7 , при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого (в межах представлених сторонами документів) та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту з необережною формою вини, а також його наслідки; характеристику особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, працює, позитивно характеризується, за даними облікової документації не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та на обліку у лікаря-психіатра; його відношення до скоєного - визнання вини в обсязі пред`явленого обвинувачення; відсутність обставин, що обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.67 КК України; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття.
Отже, з огляду на тяжкість злочину, який є необережним, але становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з грубим порушенням ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого та заподіяло середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій; обставину, яка пом`якшує покарання, всі відомості щодо особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливі без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому основне покарання, за відсутності альтернативних покарань за цей злочин, у виді позбавлення волі, але в розмірі мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не знайшовши при цьому підстав для застосування до основного покарання положень ст. 75 КК України.

Це рішення є обґрунтованим, судом наведені достатні мотиви такого рішення, що не спростовуються доводами апеляційної скарги.

Між тим, хоча суд у вироку і не врахував обставину, яка пом`якшує покарання, а саме часткове добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди, зазначене, на переконання колегії суддів, в даному провадженні істотно не впливає на рішення щодо покарання, оскільки, виходячи з положень ст. 50 КК України та враховуючи принципи індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, призначене ОСОБА_7 покарання, як вважає колегія суддів, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення нових злочинів та домірним вчиненому.

За таких обставин, апеляційні вимоги захисника, не підлягають задоволенню.

Поряд з наведеним колегія суддів визнає обґрунтованим клопотання захисника ОСОБА_6 , підтримане обвинуваченим, про застосування до ОСОБА_7 амністії на підставі Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року, проте вважає можливим звільнити обвинуваченого лише від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання у виді позбавлення волі, з таких підстав.

Відповідно до п."є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року (набрав чинності 07 вересня 2017 року) підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив необережний тяжкий злочин до дня набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року, має зокрема батька ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто досяг 73-річного віку. За змістом інформації голови Андрушівської міської ради № 02-19/383 від 10.11.2017 догляд за батьками, котрі є пенсіонерами, здійснює і надає матеріальну та іншу допомогу їхній син ОСОБА_7 , що, на переконання колегії суддів, доводить, що у батьків ОСОБА_7 немає інших працездатних дітей.

Передбачених ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" та ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" заборон для застосування до ОСОБА_7 амністії колегією суддів у справі не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів, з урахуванням конкретних обставин провадження, особи винного та з огляду на дискреційний характер норми ст. 15 Закону України "Про амністію у 2016 році", вважає за необхідне звільнити ОСОБА_7 лише від відбування основного покарання, призначеного судом першої інстанції, на підставі вказаного закону про амністію.

За наведених обставин, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а клопотання захисника ОСОБА_6 про застосування до ОСОБА_7 амністії слід задовольнити шляхом звільнення ОСОБА_7 лише від основного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, п."є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про застосування до ОСОБА_7 амністії задовольнити.

На підставі п."є" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2017 року.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , негайно звільнити з-під варти в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4