Справа №585/4113/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/553/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2017 року, якою засудженому

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Каралаш Республіки Молдова, судимого:

28 березня 2007 року Апеляційним судом Дніпропетровської області за п. 6 ч. 2 ст. 115 ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна,

відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від відбуття покарання,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про його звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного йому вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 КК України та ч. 2 ст. 71 КК України, при призначенні покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків остаточне покарання визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі, а тому вимоги ст. 72 КК України в частині визначених правил складання покарань та встановленого співвідношення покарань при їх переведенні з менш суворого виду покарання в більш суворий не розповсюджуються на довічне позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 вказує, що законодавство не містить обмежень щодо застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, а він підлягає звільненню від відбування покарання, оскільки таке покарання не зазначено в ч. 1 ст. 72 КК України. Крім того вказує, що покарання, яке не обмежене в часі порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 28 Конституції України. Тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та замінити невідбуту частину покарання довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача по справі, засудженого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги вважаючи ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року, за п. 6 ч. 2 ст. 115 ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Тобто ОСОБА_9 засуджений за сукупністю злочинів до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ст. 70 КК України визначає правила призначення покарання за сукупністю злочинів. При цьому відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 КК України якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Таким чином, вимоги ст.72 КК України в частині визначених правил складання покарань та встановленого співвідношення покарань при їх переводі з менш суворого виду покарання в більш суворий, не розповсюджуються на такий вид покарання як довічне позбавлення волі, який є найсуворішим видом покарання у кримінальному праві України і поглинає менш суворі види покарань.

Посилання засудженого ОСОБА_9 на порушення ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» (заяви № 66069/09, 130/10 та 3896/10) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки ч.1 ст.87 КК України передбачено таку можливість шляхом помилування Президентом України індивідуально визначеної особи.

У зв`язку із наведеним, місцевий суд, правильно проаналізувавши зібрані у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_9 ..

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 травня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про звільнення від відбуття покарання, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5