Номер провадження: 11-сс/785/582/18
Номер справи місцевого суду: 522/8804/17, 1-кс/522/4547/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.04.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар судового

засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ПрАТ «Київстар» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, від 05.03.2018 року, про арешт майна у кримінальному провадженні №00000048, внесеному до ЄРДР 22.10.2014 року за ознаками злочинів, передбачених п.3) ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 146 КК України

встановив:
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , від 05.03.2018 року, було задоволено клопотання старшого слідчого СВ ГУНП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополь ОСОБА_8 і було накладено арешт на інформацію про надані телекомунікаційні послуги, що перебуває у володінні ПрАТ «Київстар» шляхом заборони будь-яким службовим чи посадовим особам ПрАТ «Київстар» розпоряджатися всіма носіями інформації (жорсткі диски, сервера тощо) у кримінальному провадженні №00000048, внесеному до ЄРДР 22.10.2014 року за ознаками злочинів, передбачених п.3) ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 146 КК України.

На вказану ухвалу представник ПрАТ «Київстар» ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою і незаконною, вказує на те, що на інформацію відповідно до положень ст. ст. 98, 170-175 КПК України не може бути накладено арешт, оскільки вона не належить до об`єктів речового права, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, віл 05.03.2018 року і постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання.

Крім того, в апеляційній скарзі представник ПрАТ «Київстар» ОСОБА_7 вказує на те, що відповідно до п. 7) ч. 1 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов`язані зберігати записи про надані телекомунікаційні послуги протягом строку позовної давності, визначеного законом, та надавати інформацію про надані телекомунікаційні послуги в порядку, встановленому законом. Згідно з нормами ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, оскарженою ухвалою було накладено арешт на інформацію в період з 01.03.2014 року по невизначений період, тобто поза межею строку позовної давності, що зумовлює об`єктивну неможливість її виконання оператором.

Заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ГУНП Національної поліції в АРК і м. Севастополі здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000048, внесеному до ЄРДР 22.10.2014 року за фактом умисного вбивства на тимчасово окупованій території півострова Крим ОСОБА_9 .

Мотивуючи клопотання слідчий вказував на те, що відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», від 15.04.2014 року на тимчасово окупованій території неможливо проводити слідчі (розшукові) дії та оперативно-розшукові заходи, між тим, оператори мобільного зв`язку України тривалий час продовжували працювали на тимчасово окупованій території АРК і в м. Севастополі, у зв`язку з чим, з метою збереження речових доказів просили задовольнити клопотання про арешт.

Відповідно до положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Відповідно до положень ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, до клопотання не додано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч.2 ст.170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою і невмотивованою, мотивувальна частина ухвали фактично відсутня.

Відповідно до положень п.4) ч.5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

При цьому, відповідно до ст.1 Закону України « Про інформацію» інформація будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до положень ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що інформація по своїй сутті не є майном та відповідно на інформацію ні фізично, ні у правовому розумінні накласти арешт неможливо.

Крім того, у матеріалах провадження відсутні відомості відносно визнання арештованого майна речовим доказом, що свідчить про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи представника ПрАТ «Київстар» ОСОБА_7 відносно того, що в оскарженій ухвалі відсутній чіткий перелік та ідентифікація майна, на яке було накладено арешт, не ідентифіковані абонентські номери, які мають відношення до вказаного кримінального провадження та не визначено носій інформації, яким службовим і посадовим особам ПрАТ «Київстар» заборонено розпоряджатися, не визначено зміст слова «тощо».

За таких обставин, покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, які стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді - такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 3) ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з положеннями п.2) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого суддісуд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 370, 372, 404, 407, 409, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу представника ПрАТ «ВФ Україна» ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, від 05.03.2018 року, про арешт майна у кримінальному провадженні №00000048, внесеному до ЄРДР 22.10.2014 року за ознаками злочинів, передбачених п.3) ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 146 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити старшому слідчому СВ ГУНП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополь ОСОБА_8 у задоволенні клопотання накладення арешту інформацію про надані телекомунікаційні послуги, що перебуває у володінні ПрАТ «ВФ Україна» у кримінальному провадженні №00000048, внесеному до ЄРДР 22.10.2014 року за ознаками злочинів, передбачених п.3) ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 146 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
(підпис) (підпис) (підпис)
Згідно з оригіналом.
Суддя апеляційного суду
Одеської області ОСОБА_2