Справа № 183/5408/17
№ 1-кп/183/1011/17
В И Р О К
іменем України
20 грудня 2017 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 03.10.2017 року за № 0000312 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Булахівка Павлоградського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця контрактної форми служби у військовому званні сержант, перебуваючого на посаді командира відділення взводу десантного забезпечення 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
29.05.2017 року наказом № 107 командира військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 , сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду командира відділення взводу десантного забезпечення 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст..ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року визначено, що особовий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Також, згідно вимог ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в України або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію», з 20.01.2015 року в Україні діє особливий період.

Однак, 04.09.2017 року сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив військову частину без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

20.10.2017 року сержант ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином, з 04.09.2017 року сержант ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, та незаконно перебував за її межами до 20.10.2017 року.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся. Пояснивши, що 04.09.2017 року був вимушений самовільно залишити військову частину з поважних причин, а саме: його дружина знаходилась у пологовому будинку, очікуючи народження дитини, її стан здоров`я погіршився і вона потребувала у його допомозі.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 03.10.2017 року за № 0000312, згідно якого 04.09.2017 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), який знаходиться за межами військової частини по теперішній час

(а.п. 20);

- контракт про проходження ОСОБА_4 військової служби у Збройних Силах України на посаді сержантського складу

(а.п. 25-26);

- копія посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4

(а.п. 29);

- копія військового квитка серії НОМЕР_3 , який було видано 24.04.2012 року ОСОБА_4

(а.п. 36-43).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_4 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставинами, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Також суд враховує, що ОСОБА_4 за місцем проходження служби характеризується позитивно, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченого, який вину визнав повністю, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді мінімального покарання, визначеного санкцією вказаної статті, сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Під час судового розгляду обвинуваченим ОСОБА_4 заявлено клопотання про застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2016 році», в якому просить звільнити його від відбування покарання у зв`язку з тим, що він виконував службово-бойові завдання в зоні проведення антитерористичної операції, а також захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, отримав посвідчення учасника бойових дій.

На підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , згідно долученої до клопотання копії посвідчення серії НОМЕР_2 має статус учасника бойових дій. Також, останнім надано підтвердження того, що він брав безпосередню участь в антитерористичній операції, тобто захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України.

Зазначені обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_4 підпадає під дію ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році», а тому повинен бути звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки.

Засудженого ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1