АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та приживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтись на реєстарцію до уповноваженого органу з питань пробації.
Згідно з вироком суду потерпілий ОСОБА_8 перебуваючи на посаді інспектора Управління патрульної поліції м. Києва Департаменту патрульної поліції, лейтенант поліції, під час несення служби в складі автомобільного патруля «Форт-0151», 28 березня 2017 року, приблизно о 06 год. 20 хв., від екіпажу «Форт-0109» по радіостанції отримав виклик про необхідність надання приладу «драгер» за адресою: м. Київ, вул. Васильківська, 31/17. Прибувши за вказаною адресою, на місці вже перебував екіпаж «Форт-0109» та автомобіль марки «Опель Комбо» д.н.з. НОМЕР_1 , сірого кольору. Під час складання протоколу про адміністративне правопорушення на водія автомобіля «Опель Комбо» до інспектора ОСОБА_8 підійшов пасажир вище вказаного автомобіля, ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та почав нецензурно висловлюватися в сторону інспектора ОСОБА_8 та наніс останньому один удар лівою рукою в область обличчя, чим завдав останньому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 просить вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині визначення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч. 2 ст. 345 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Відповідно до ст. 76 КК України покласти наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.
На думку апелянта районний суд при ухваленні вироку щодо ОСОБА_6 та застосуванні до нього ст. 76 КК України поклав на останнього обов`язки, які не були передбачені законом, внаслідок чого становище обвинуваченого було незаконно покращено, оскільки замість передбаченої в законі заборони виїжджати за межі України з будь-якою метою, ОСОБА_6 заборонено виїзд без погодження з уповноваженим органом тільки на постійне місце проживання, а тому призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та кваліфікацію дій обвинуваченого ч. 2 ст. 345 КК України в апеляції не заперечуються.
Також в апеляції прокурора не заперечуються висновки суду щодо виду та розміру покарання, призначеного ОСОБА_6 , підстави звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання згідно з вимогами ст. 75 КК України та визначена вироком суду тривалість іспитового строку.
Доводи прокурора щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду відносно ОСОБА_6 зводяться до того, що суд першої інстанції застосував обов`язок, не передбачений ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, замість передбаченої в законі заборони виїжджати за межі України з будь-якою метою.
Дійсно п. 2 ч. 2 ст. 76 КПК України передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Такий обов`язок не був покладений на ОСОБА_6 оскаржуваним вироком.
Проте, п. 6 ч. 2 ст. 76 КПК України передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язок дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.
Отже, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 76 КПК України на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язок, зміст якого визначається судовим рішенням щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля.
У даному кримінальному провадженні суд, ухваливши рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, поклав на нього обов`язокпротягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Оскільки цей обов`язок стосується вчинення певних дій, пов`язаних з пересуванням засудженого, то, на думку колегії суддів, охоплюється поняттям обов`язку, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 76 КК України, а тому суд мав право покласти на ОСОБА_6 такий обов`язок на підставі вказаного закону.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляції прокурора на те, що суд поклав на ОСОБА_6 обов`язок не передбачений ст. 76 КК України.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляції прокурора про те, що покладений вироком суду на ОСОБА_6 обов`язок протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації є більш м`яким засобом примусу у порівнянні із забороною не виїжджати за межі України з будь-якою метою.

Проте колегія суддів не може взяти до уваги вказані посилання, оскільки в апеляції прокурора не наведено будь-яких доводів на обґрунтування того, що відносно ОСОБА_6 необхідно застосувати обов`язок, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Частиною другою статті 76 КК України передбачено, що на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені вказаною нормою, необхідні і достатні для виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Враховуючи наведені у вироку суду обставини щодо тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який є раніше несудимим, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, обставину, обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, колегія суддів вважає, що покладення на ОСОБА_6 обов`язку протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації буде необхідним і достатнім заходом примусу для виправлення засудженого.
Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував вимоги ст. 76 КК України, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 , як про це прохає в апеляції прокурор.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України, залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 - без задоволення.
Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1425/2017 Категорія КК: ч. 2 ст.15, ч. 1 ст. 185

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Доповідач ОСОБА_1