АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1445/16 Справа № 196/1134/16-к Слідчий суддя - Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

слідчого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2016 р. про арешт майна та постановлення нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчого СВ Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області про арешт майна відмовити.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 14.11.2016 р. клопотання слідчого СВ Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області про арешт майна було задоволене, накладений арешт на мобільний телефон марки «Gsmart Roma RX», чорного кольору, серійний номер №1: НОМЕР_1 ; №2: НОМЕР_2 , та грошові кошти у загальній сумі 40600 (сорок тасяч шістсот) грн., а саме: 22 купюри номіналом по 500 грн., 121 купюра номіналом по 200 грн., 54 купюри номіналом по 100 грн..

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що клопотання слідчого СВ Царичанського ВП Новомосковського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області про арешт майна є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Так, слідчим було проведено вилучення зазначеного майна, після чого постановою воно було залучене до кримінального провадження, а клопотання про арешт тимчасово вилученого майна подане без пропущення строків, визначених ч. 5 ст. 171 КПК України. Крім того зазначає, що санкцією ч. 3 ст. 289 КК України передбачено додаткове покарання як конфіскація майна, а тому в даному випадку метою накладення арешту, згідно клопотання слідчого, є збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного я виду покарання. Також вказує, що при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею враховано правові підстави, наслідки арешту для інших осіб, розумність та співмірність обмеження права власності із завданнями кримінального провадження.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, адвокат ОСОБА_6 зазначає, що рішення слідчого судді є незаконним та підлягає скасуванню.

Вказує, що згідно матеріалам кримінального провадження його підзахисний підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України. 31.10.2016 року згідно заяви ОСОБА_9 в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_8 було затримано та вилучено мобільний телефон марки «Gsmart Roma RX», чорного кольору, серійний номер №1: НОМЕР_1 ; №2: НОМЕР_2 та грошові кошти на загальну суму 40.600 грн. як майно, яке, можливо, здобуте злочинним шляхом.

Зазначає, що відповідно до положень КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен з`ясувати правову підставу для цього, що має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати нормам закону, що узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження №0000642 від 31.10.2016 року предметом злочину є автомобіль, а не речі, які було вилучено, в тому числі грошові кошти, які не здобуті злочинним шляхом, а тому відсутні підстави для накладення арешту на відповідне майно.

Речі, на які накладено арешт, не є власністю підозрюваного, в судовому засіданні він пояснив, що грошові кошти належать його матері, та надав пояснення з приводу того, чому дані грошові кошти перебували у нього. Крім того, стороною захисту було заявлене клопотання про виклик у судове засідання та допит свідків з метою з`ясування дійсного власника вилучених грошових коштів та перевірки показань підозрюваного у цій частині, втім слідчим суддею було безпідставно відмовлено в його задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача; апелянта, що на задоволенні апеляційної скарги наполягав з викладених у ній підстав; прокурора, що проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З наданих матеріалів вбачається, що дії ОСОБА_8 попередньо кваліфіковані за ч. 3 ст. 289 КК України, санкція якої передбачає зокрема додаткове покарання у виді конфіскації майна. Таким чином, накладення арешту на майно, що має матеріальну цінність, та грошові кошти цього підозрюваного з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання - ґрунтується на законі та є доцільним.
Також приймається до уваги, що згідно поясненням слідчого та прокурора на даний час у межах того самого кримінального провадження розслідується й інше кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, вчинене відносно ОСОБА_10 , за яким вищезазначений мобільний телефон марки «Gsmart Roma RX» є речовим доказом.

Доводи апелянта щодо безпідставності арешту майна, вилученого в ОСОБА_8 , колегія суддів оцінює критично у зв`язку з вищенаведеним.
Посилання апелянта на те, що вилучені в ОСОБА_8 грошові кошти є власністю не його, а іншої особи, колегія суддів оцінює критично як такі, що не ґрунтуються на законі, зважаючи на наступне.
Так, мати цього підозрюваного ОСОБА_11 , будучи допитаною у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, вказала, що ці кошти раніше були надані нею своєму сину ОСОБА_8 в борг для фінансування вирощування овочів, і в той час, коли останній був затриманий, вилучені в нього гроші він віз до неї з метою погашення боргу.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Таким чином, з моменту надання ОСОБА_11 позики ОСОБА_8 , грошові кошти, що її складали, перейшли у власність останнього, а отже ОСОБА_11 перестала бути їх власником та набула право вимагати від позичальника повернення такої самої суми грошових коштів в обумовлений строк. Відповідно до положень цивільного законодавства власником арештованих грошових коштів, до моменту їх фактичного повернення позикодавцеві, є не ОСОБА_11 , а сам підозрюваний ОСОБА_8 , накладання арешту на майно якого у забезпечення можливої конфіскації відповідає положенням кримінального процесуального закону. За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2016 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2