Справа № 152/1860/16-к
В И Р О К
іменем України
27 грудня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, студента 3 курсу Мазурівського АЦПТО Чернівецького району Вінницької області, невійськовозобов`язаного, раніше судимого: 29.07.2016 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки з випробуванням та іспитовим строком на один рік, з покладенням протягом іспитового строку обов`язків, передбачених п.п.2, 3 ст.76 КК України,

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи раніше судимим Шаргородським районним судом Вінницької області за вчинення крадіжки за попередньою змовою групою осіб, та маючи незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення крадіжки, повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з таємним викраденням чужого майна, а саме: 04.09.2016 року приблизно о 01 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до домогосподарства ОСОБА_5 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , і вирішив скоїти крадіжку майна останнього. З цією метою обвинувачений ОСОБА_4 зайшов на подвір`я домогосподарства ОСОБА_5 , та, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів через отвір на даху будинку проник на горище, з якого спустився у будинок, звідки повторно викрав спортивну кофту вартістю 180 грн., джинсові штани вартістю 200 грн., кросівки вартістю 250 грн., після чого так само через горище і отвір в даху покинув будинок та розпорядився викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 630 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 16.12.2016 року, визнав повністю, щиро покаявся, просив його суворо не карати. Суду показав, що 04.09.2016 року приблизно о 01 годині 30 хвилин, він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вирішив проникнути в будинок ОСОБА_5 та викрасти речі. Через отвір в даху під піддашком він проник на горище, де побачив відкритий отвір у будинок, під яким знаходилася драбина. По драбині він спустився у будинок, і виявив, що у будинку нікого немає. Він відразу пішов у кімнату, що знаходиться навпроти того місця, де він спускався по драбині. Зайшовши у кімнату, він виявив чоловічі кросівки чорного кольору, чоловічі джинсові штани та чорну чоловічу спортивну кофту, які викрав. Так само по драбині він виліз на горище і через отвір під піддашком спустився на подвір`я та покинув місце крадіжки. Речі ОСОБА_5 він надягав один раз, а потім, коли про крадіжку стало відомо працівникам поліції, він повернув викрадені речі потерпілому, вибачився перед ним. Він усвідомлює, що вчинив крадіжку повторно, у період іспитового строку, але запевняє суд у тому, що щиро кається у вчиненому, просить призначити йому не суворе покарання, зокрема, не пов`язане із позбавленням волі, дати йому можливість виправити свою поведінку.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.3 ст.185 КК України і викладений в обвинувальному акті від 16.12.2016 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_5 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_4 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Потерпілий ОСОБА_5 в заяві до суду просив судовий розгляд проводити у його відсутності, а також зазначив, що не має претензій до обвинуваченого, при призначенні ОСОБА_4 покарання покладається на вирішення суду (а.с.19).
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 16.12.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену повторно, з проникненням у житло, а саме: будучи раніше судимим Шаргородським районним судом Вінницької області за вчинення крадіжки за попередньою змовою групою осіб, та маючи незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення крадіжки, обвинувачений ОСОБА_4 повторно скоїв умисний злочин, пов`язаний з таємним викраденням чужого майна, зокрема: 04.09.2016 року приблизно о 01 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов до домогосподарства ОСОБА_5 , що знаходиться на АДРЕСА_2 , і вирішив скоїти крадіжку майна останнього. З цією метою обвинувачений ОСОБА_4 зайшов на подвір`я домогосподарства ОСОБА_5 , та, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, з корисливих мотивів через отвір на даху будинку проник на горище, з якого спустився у будинок, звідки повторно викрав спортивну кофту вартістю 180 грн., джинсові штани вартістю 200 грн., кросівки вартістю 250 грн., після чого так само через горище і отвір в даху покинув будинок та розпорядився викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 630 грн.
Виходячи з обвинувального акту та оцінки показань обвинуваченого, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), повторно, з проникненням у житло, а отже, повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.3 ст.185 КК України.
При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 вчинив крадіжку майна у ОСОБА_5 в вересні 2016 року, маючи незняту та не погашену в передбаченому законом порядку судимість за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.07.2016 року, яким його засуджено за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, з випробуванням та іспитовим строком в один рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3 ст.76 КК України протягом встановленого судом іспитового строку в один рік не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання (а.с.57-61).
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив злочин у період іспитового строку, тобто повторно (а.с.57-61).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 16.12.2016 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
ОСОБА_4 позитивно характеризується за зареєстрованим місцем проживання в с. Писарівка Шаргородського району (а.с.52). Цю обставини суд також враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
На диспансерному обліку у лікаря-нарколога ОСОБА_4 не перебуває (а.с.54).
Відповідно до довідки Шаргородської ЦРЛ від 07.11.2016 року за №1688, ОСОБА_4 перебуває на обліку у лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ з 2009 року з діагнозом: легка розумова відсталість з поведінковими порушеннями (а.с.55).
Проте, вказана довідка Шаргородської ЦРЛ повністю спростовується висновком судово-психіатричного експерта від 28.11.2016 року за №166, з якого вбачається, що в період вчинення злочину ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждає, перебуває поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, його розумовий розвиток відповідає показникам межової інтелектуальної норми. В теперішній час ОСОБА_4 може повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, не є душевнохворим, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.с.62-66).
Обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення злочину, будучи в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і особи ОСОБА_4 , загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, з врахуванням думки потерпілого ОСОБА_5 , який в заяві до суду зазначив, що не має претензій до обвинуваченого і при призначенні покарання покладається на вирішення суду, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе в умовах ізоляції його від суспільства, тобто в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі. При цьому покарання слід призначити за правилами ч.1 ст.71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за вказаним вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком, а саме: за вироком Шаргородського районного суду від 29.07.2016 року.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного суду України за №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), при визначенні покарання за правилами статті 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, в тому числі: покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 не відбув покарання у виді двох років позбавлення волі за вироком Шаргородського районного суду від 29.07.2016 року, яким засуджений за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки з випробуванням та іспитовим строком на один рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3 ст.76 КК України, оскільки вчинив злочин повторно, у період іспитового строку.
При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст.8 КПК України, є положення про те, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а, виходячи з аналізу вимог ст.2 КПК України, справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на висновках Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання у виді позбавлення волі суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.
При цьому, суд вважає, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_4 іншого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, про призначення якого обвинувачений просив в судових дебатах, оскільки таке покарання не буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , виходячи з наступного.
Суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує як пом`якшуючі, так і обтяжуючу покарання обставини, особу винного, який хоча і позитивно характеризується за місцем проживання, але до кримінальної відповідальності притягується не вперше і вчинив злочину в період іспитового строку. Тому, суд констатує той факт, що покарання, непов`язане з позбавленням волі, яке передбачене в санкції ч.3 ст.185 КК України, тобто обмеження волі, не може бути призначене обвинуваченому.
Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у п.77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12.01.2012 року зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Кросівки, спортивну кофту, джинсові штани, що визнані речовими доказами, приєднані до матеріалів кримінального провадження (а.с.41) і знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 до вирішення справи в суді (а.с.50), слід, відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України, повернути законному володільцю ОСОБА_5 .
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.3 ст.185 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за якою засудити до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.07.2016 року три місяці позбавлення волі і остаточно до відбування ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на три роки три місяці.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 вираховувати з дня звернення вироку до виконання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувати.
Речові докази: кросівки, джинсові штани, спортивну кофту повернути володільцю ОСОБА_5 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1