Ухвала
іменем україни

16 січня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року,

в с т а н о в и в:
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року,
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Хотів Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаним із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб повторно за наступних обставин:

20 лютого 2015 року близько 03:30 год. ОСОБА_5 , будучи раніше неодноразово судимим, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку № 9-Б по вул. Г. Юри в м. Києві, застосовуючи фізичне насильство до ОСОБА_7 , яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, з яким вони познайомилися цього ж дня о 00:30 год. та разом вживали спиртні напої, відкрито викрали майно потерпілого на загальну суму 220 гривень.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на незаконність оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу засудженого внаслідок суворості. Вважає, що при призначенні покарання судом неповною мірою враховані дані про особу ОСОБА_5 , зокрема його молодий вік, наявність у нього психічного розладу, а також відсутність значної шкоди, завданої злочином. Порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції шляхом пом`якшення покарання у виді позбавлення волі на строк до 4 років.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Захисником не оскаржуються доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України. Також у касаційній скарзі не наведено доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування або зміни постановлених судових рішень щодо ОСОБА_5 .

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_5 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України враховано тяжкість вчиненого злочину, дані про його особу, обтяжуючу покарання обставину.

Зокрема, як зазначено у вироку місцевого суду, при обранні виду та міри покарання, суд урахував конкретні обставини, спосіб та обстановку вчинення кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, проте звільнившись 26 червня 2014 року з місць відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році», не працевлаштувався, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, знову вчинив умисний корисливий злочин.

Окрім того, суд зважив і на відсутність скарг на поведінку ОСОБА_5 за місцем його проживання.

Також суд урахував те, що ОСОБА_5 не перебуває на обліку у лікаря нарколога, однак перебуває на консультативному обліку у лікаря психіатра, та з цього приводу зазначив наступне: відповідно до даних висновку судово-психіатричної експертизи від 28 грудня 2015 року № 300 у період вчинення кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_5 , та по теперішній час, обвинувачений виявляв та вияляє ознаки резидуально-органічного ураження головного мозку з синдромом емоційно-вольової нестійкості, проте за своїм психічним станом міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними, в тому числі здатен правильно сприймати обставини, які мають значення для справи і надавати про них свідчення, з ним можуть проводитися слідчі дії, він може брати участь у судовому засіданні, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Окрім того, як видно з вироку, суд урахував також і те, що ОСОБА_5 у день вчинення кримінального правопорушення, а саме 20 лютого 2015 року знаходився під адміністративним наглядом відповідно до ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 13 червня 2014 року та зобов`язаний був перебувати за місцем свого проживання у період доби з 21:00 год. до 05:00 год. наступної доби, а також на нього діяла заборона щодо виїзду в особистих справах за межі району.

Урахувавши вищенаведене, а також наявність обтяжуючої покарання обставини, якою визнано рецидив злочинів, суд призначив ОСОБА_5 покарання у розмірі ближче до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Колегія суддів суду касаційної інстанції не має підстав не довіряти вищевказаним висновкам суду та вважає, що відсутні підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, оскільки воно є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Інші обставини, на які у скарзі посилається захисник, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, а тому не можуть бути підставою для пом`якшення призначеного йому покарання, як про це просить захисник у скарзі.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3