№ провадження 11-кп/781/43/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.03.2017 року. м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0000536 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Новоукраїнка Кіровоградської області, із середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого охоронцем в «Новоукраїнський райавтодор», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, покладено на нього обов`язки, відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України ( в ред. 14.04.2009 року)

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого-захисника ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинувачених, просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 3 роки.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання належним чином не враховано, що ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення фактично не визнав, не зважаючи на тривалість судового розгляду обвинувального акту збитки відшкодував частково, вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок якого потерпілому ОСОБА_7 спричиненні тяжкі тілесні ушкодження і як наслідок останній став інвалідом II групи та має понівечене обличчя. Також, в результаті ДТП ще двоє осіб отримали легкі тілесні ушкодження.

Також, судом не взято до уваги й те, що потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні неодноразово заявляв, що не вибачає ОСОБА_8 та вважає, що останній повинен понести справедливе покарання за вчинений злочин у виді реального позбавлення волі.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, мотивуючи тим, що суд першої інстанції призначивши ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, належно не мотивував своє рішення, не дав оцінку особі обвинуваченого, який вину повністю не визнав, шкоду завдану не відшкодував, не врахував суспільну небезпеку та тяжкість злочину, який є тяжким і внаслідок вчинення якого завдано шкоду його здоров`ю. Також, не враховано його наполягань на реальному позбавленні волі обвинуваченому ОСОБА_8 .

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 21.07.2014 близько 00 год. 15 хв., в порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України (ПДР), згідно якого: "Водієві забороняється; а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; будучи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ-2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_11 , грубо порушив вимоги п.п. 1.2, 1.5, 23 (б, д), 11.1 ПДР, згідно яких: п. 1.2. В Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 11.1. Кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5,17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними; - рухаючись в темну пору доби по вул. Карла Маркса, зі сторони вул. Вокзальна, в напрямку вул. Кірова, в м. Новоукраїнка, Новоукраїнського району, Кіровоградської області, нехтуючи елементарними вимогами щодо забезпечення безпеки дорожнього руху та, проявивши особисту неуважність, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, грубо порушуючи вимоги п. 12.1. ПДР, згідно якого «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, ... і стан транспортного засобу/, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», з урахуванням дорожньої обстановки, яка полягала у незначних нерівностях проїзної частини по ходу його руху, - не обрав безпечну швидкість, в даних дорожніх умовах, при цьому, порушуючи вимоги п. 10.1. ПДР, відповідно до якого «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та п. 11.3 ПДР, відповідно до якого «на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди ...», - без нагальної потреби змінив напрямок свого руху, створивши небезпеку для дорожнього руху, та виїхав на зустрічну смугу, де у зустрічному напрямку рухався автомобіль ВАЗ -2109 реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , змусивши своїми діями, останнього, змінити напрямок свого руху з метою запобігти зіткненню транспортних засобів.

Після цього, ОСОБА_8 в порушення вимог п. 13.1 та п. 13.3 ПДР України, згідно яких: п. 13.1. Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, ... повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу; п. 13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, маючи на меті повернутися на смугу свого попереднього руху та будучи достовірно проінформований про рух зустрічного автомобіля, - не обрав безпечний боковий інтервал між транспортними засобами, при цьому не оцінив дорожню обстановку, як небезпечну для подальшого руху та, відповідно до вимог п. 12.3 ПДР "у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди", - вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, а навпаки продовжив рух у сторону правої смуги, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем, під керуванням ОСОБА_12 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку, вдавленого багатоуламкового перелому лобної кістки с пошкодженням лобних пазух, правої орбіти (верхня та внутрішня стінки орбіти) рани в лобній ділянці справа, пара орбітальної гематоми правого ока, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1159 від 22.10.2014 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі допиту потерпілого, обвинуваченого та дослідження матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , заслухавши доповідача, у дебатах прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника-захисника ОСОБА_9 , які підтримали доводи поданих апеляційних скарг, думку обвинуваченого та його захисника про залишення вироку суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Так як фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 ніким із апелянтів не заперечується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.
Розглянувши справу в межах поданих апеляцій, встановлено що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами стороною захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав обвинуваченого винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, кваліфікувавши його дії, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.

Таким чином, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі висновки суду відповідають матеріалам кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_7 про м`якість призначеного покарання, то вони є необґрунтованими зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_8 основне покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України, місцевий суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину з необережності, наявність обставин, які обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а також дані про його особу, зокрема, те, що останній за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, працює, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як встановлено матеріалами справи, та з урахуванням доводів поданих апеляційних скарг, ОСОБА_8 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на спеціальних обліках не перебуває, ніяких протиправних дій не вчиняв, від слідства й суду не ухилявся, кримінальне правопорушення останнім вчинено з необережної форми вини. Зазначені обставини у сукупності з даними про його особу і поведінку свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Посилання прокурора та потерпілого на те, що ОСОБА_8 має відбувати покарання в місцях позбавлення волі, через вчинення тяжкого злочину, з необережної форми вини не можуть бути визначені достатніми для ухвалення рішення щодо відмови у звільненні особи від відбування покарання із іспитовим строком, оскільки вчинення тяжкого злочину з необережності за законом не є перешкодою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за наявності до того інших характеризуючих даних про обвинуваченого та обставин справи.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження та наданих під час апеляційного розгляду обвинуваченим документів, останній з квітня 2015 року по сьогоднішній час переказував кошти на ім`я потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування збитків, що підтверджується розпискою, чеками від 08.04.2015 року щодо відшкодування 6000 грн. (т. 2, а. п. 73); 23.11.2015 року щодо відшкодування 2000 грн., що підтверджується поштовим чеком № 2063; 28.12.2015 року щодо відшкодування 1000 грн., що підтверджується поштовим чеком № 3730; 19.02.2016 року щодо відшкодування 22000 грн. з довідкою Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» (т. 2, а. п. 207-208); 13.03.2016 року щодо відшкодування 5000 грн. (т. 2, а. п. 213-214); 05.12.2016 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 1656; 29.12.2016 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 2874; 01.02.2017 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 4452; 03.02.2017 року щодо відшкодування 600 грн., що підтверджується поштовим чеком № 4604; 15.02.2017 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 5097; 23.02.2017 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 5512; 15.03.2017 року щодо відшкодування 500 грн., що підтверджується поштовим чеком № 6318; а всього на суму 39600 грн.
Крім того, ОСОБА_8 вніс до Новоукраїнської центральної районної лікарні Кіровоградської області грошові кошти у розмірі 296,80 грн. та до Кіровоградської обласної лікарні грошові кошти у розмірі 3441,95 грн., в якості витрат за стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 , що підтверджується відповідно банківськими квитанціями №0.0.640559705.1 від 25.10.2016 року та №0.0.634340559.1 від 17.10.2016 року, а тому колегія суддів вважає дану обставину, яка вказує на те, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому і намагався відшкодувати завдану злочином потерпілому шкоду.
Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 позитивно характеризується як за місцем роботи так і за місцем проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2006 та 2010 року народження, працює, вину свою визнав, щиро розкаявся у вчиненому, вжив заходів щодо відшкодування завданої шкоди злочином, вперше притягується до кримінальної відповідальності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість досягти визначеної законом мети заходу примусу із застосуванням до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням, а щодо додаткового покарання, яке суд першої інстанції застосував до ОСОБА_8 , то колегія суддів вважає, що воно призначене з дотриманням вимог до реального покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Таким чином, що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора та потерпілого про те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував тяжкість вчиненого ним злочину та дані про особу ОСОБА_8 , та те, що потерпілий наполягав на призначення реального покарання в місцях позбавлення волі, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини були враховані судом при призначенні покарання. Сама по собі тяжкість вчиненого діяння з необережної форми вини в силу закону не є перешкодою для ухвалення зазначеного рішення суду.

Переконливих доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

Так, з вироку суду вбачається, що районний суд при вирішенні питання щодо покарання, врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, працює, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Крім того, апеляційним судом враховується наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченого та часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_7 та повне відшкодування шкоди лікарням.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України до основного покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення з необережної форми вини та особі обвинуваченого, і не може бути визнане занадто м`яким або не справедливим.

Крім того, всупереч доводам апеляційних скарг прокурора та потерпілого, суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючої обставини, його поведінки в суді, яка свідчить про те, що він є особою, яка усвідомила тяжкість наслідків кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Таким чином, за доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого, підстав вважати, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і внаслідок цього призначив обвинуваченому м`яке покарання, колегія суддів не вбачає. Підстави для задоволення апеляційних скарг останніх відсутні.

Крім того, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді, якщо вони надані в межах повноважень і не порушують заборону, встановлену ч. 2 ст. 415 КПК.

У відповідності до вимог ч.2 ст.416 КПК України посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції допускається тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Кіровоградського області від 14.03.2016 року скасовано попередній вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 05.10.2015 року щодо ОСОБА_8 з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції через істотні порушення процесуального закону.
Водночас, в даній ухвалі суду відсутні посилання щодо необхідності при новому судовому розгляді застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, тобто апеляційний суд, скасовуючи вирок із призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, не зробив висновок про м`якість призначеного покарання.

При цьому, після скасування попереднього вироку, при новому судовому розгляді вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основногоо покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, покладено на нього обов`язки, відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України ( в ред. 14.04.2009 року), тобто суд першої інстанції розглядаючи повторно кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 призначив покарання, яке не є більшим від призначено покарання попереднім вироком суду від 05.10.2015 року.

Тому, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції вимог в частині призначення обвинуваченому покарання, відповідно до ч.2 ст.416 КПК України, дотримався за своїм видом і розміром призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вищезазначеним вимогам закону, оскільки призначене покарання за даним вироком не може бути більшим, ніж призначене за попереднім вироком.
З врахуванням цих обставин призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, при застосуванні ст. 76 КК України та визначенні обов`язків, покладених на обвинуваченого у зв`язку з його звільненням від покарання, колегія суддів враховує зміни до цієї норми кримінального закону, що були внесені Законом України №1492-VIII від 07 вересня 2016 року та набрали чинності 08 жовтня 2016 року, відповідно до яких назва органу виконання покарання «кримінально-виконавча інспекція» була змінена на «уповноважений орган з питань пробації».

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне, в порядку ч.2 ст.404 КПК України, в резолютивній частині вироку замінити посилання на орган «кримінально-виконавчої інспекції» на «уповноважений орган з питань пробації».

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22.09.2016 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

В порядку ч.2 ст.404 КПК України в резолютивній частині вироку замінити посилання на орган «кримінально-виконавчої інспекції» на «уповноважений орган з питань пробації».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2