Бучацький районний суд Тернопільської області
Справа № 607/1792/15-к
Провадження 1-кп/595/3/2017
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.06.2017

Бучацький районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000188 від 28 січня 2015 року, по обвинувальному акту щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, одруженої, яка не працює, раніше не судимої,

про обвинувачення її у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України,

В С Т А Н О В И В:
Досудовим розслідуванням ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що у жовтні 2012 року вона, працюючи на посаді старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення №311 АТ «УкрСиббанк», що по вул. Галицькій,49 в м.Бучачі Тернопільської області,усвідомлюючи протиправний характер та значення своїх дій, умисно, з метою підроблення заяв на видачу готівки, від імені отримувача ОСОБА_6 , за відсутності останнього в приміщенні відділення банку, а також без його згоди та відома, всупереч вимогам посадової інструкції, власноручно виконала підписи в графі «Підпис отримувача» в заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року, які свідчать про ніби-то отримання вкладником банку ОСОБА_6 банківського вкладу в сумі 20012,71 доларів США по договору №6200 ШО від 26 вересня 2012 року.
В подальшому, на підставі підроблених заяв на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року, з рахунку ОСОБА_6 по договору банківського вкладу №6200 ШВ від 26 вересня 2012 року було незаконно знято грошові кошти в сумі 20012,71 доларів США.
Таким чином, слідчий за погодженням з прокурором дійшли висновку, що ОСОБА_5 своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.200 КК України, а саме, підробку документів на переказ.
Однак, суд вважає, що обвинувачену ОСОБА_5 необхідно виправдати з наступних мотивів.

Будучи допитаною в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 винною себе не визнала, суду показала, що вона працювала старшим фахівцем з обслуговування клієнтів у відділенні №311 АТ «УкрСиббанк» м.Бучач до 18.06.2012 року, після чого їй була надана відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами. З 22.10.2012 року по 17.08.2015 року їй надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Під час відпустки, 06.12.2013 року її звільнено з роботи за згодою сторін. Таким чином, у жовтні 2012 року вона не працювала у відділенні №311 АТ «УкрСиббанк» м.Бучач, доступу до будь-яких банківських документів не мала, а тому не могла вчинити підписи від імені ОСОБА_6 в заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року. Вона не знала ні вкладника ОСОБА_6 , ні його рахунків, не знає хто міг підробити документи на отримання банківського вкладу. На почеркознавчу експертизу для дослідження надані підписи з протоколу допиту її як свідка в іншому кримінальному провадженні. Вона вважає, що надані стороною обвинуваченя такі докази, як заява на видачу готівки №63 від 30.10.2012 року (від імені вкладника ОСОБА_6 ),заява на видачу готівки №64 від 30.10.2012 року (від імені вкладника ОСОБА_6 ), договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами №6200 USD, укладений 26.09.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 ,висновок експерта НДЕКЦ УМВСУ в Тернопільській області ОСОБА_7 №1-1163/14 від 16.01.2015 року, складений у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 24.06.2014 року за №0001712, здобуті під час досудового розслідування кримінального провадження №0000188 про її обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України, незаконним шляхом, а тому є недопустимими. Окрім того, згідно обвинувального акту вона обвинувачується тільки в тому, що власноручно виконала підписи в графі «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року від імені ОСОБА_6 , хоч документ складається не тільки з підпису, а й з текстової частини, однак їй не інкримінується виготовлення текстової частини. Якщо допустити, що в заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року підписи від імені ОСОБА_6 вчинені нею, то це ще не являється підробкою документів, оскільки вона не обвинувачується у виготовленні текстової частини заяв, тобто самих документів. 30.10.2012 року вона не була в приміщенні відділення банку і жодного доказу на доведення цієї обставини слідством не здобуто. В обвинувальному акті не вказано, коли саме в заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року вона ніби-то виконала підписи від імені ОСОБА_6 . Оскільки вона з 18.06.2012 року не працювала в банку, то не могла діяти «всупереч вимогам посадової інструкції», оскільки дія інструкції не поширювалася на неї. Заяви на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року могли бути роздруковані тільки працівником банку у відділенні №311 АТ «УкрСиббанк», що по вул.Галицькій,49 в м.Бучачі Тернопільської області,який мав доступ до програми банку SEP. З 18.06.2012 року банком був заблокований її табельний номер і вона не мала доступу до документів і до банківської програми.
Заявлений стороною обвинувачення свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що дійсно 26.09.2012 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами №6200 USD, згідно якого вінпередав банку на зберігання вклад у сумі 20000,00 доларів США. Оформленням договору займався керуючий відділенням №311 АТ «УкрСиббанк» м.Бучач ОСОБА_8 , якому він дав свій паспорт і код. При укладенні договоруОСОБА_5 в банку він не бачив. Була інша працівниця банку, яку звати ОСОБА_9 . Про відсутність в банку його вкладного рахунку він дізнався у січні-лютому 2014 року. Відразу після того відбулася розмова між ним та керуючим відділенням банку ОСОБА_8 , під час якої останній зізнався в тому, що зняв кошти з його депозитного рахунку і привласнив їх. На сьогоднішній день з привласнених 20000,00 доларів США ОСОБА_8 повернув йому тільки 2350доларів США. До ОСОБА_5 він ніяких претензій не має, вона тоді не працювала.
Заявлена стороною обвинувачення свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні дала подібні показання. Окрім того, суду показала, що при укладенні договору банківського вкладу був керуючий відділенням №311 АТ «УкрСиббанк» м.Бучач ОСОБА_8 та працівниця банку ОСОБА_11 . ОСОБА_8 приїжджав до них додому і говорив, що гроші з рахунку він зняв. При цьому написав розписку, що поверне кошти, але до цих пір повернув трохи більше двох тисячдоларів США.ОСОБА_5 до цієї справи ніякого відношення не має.
Заявлений стороною обвинувачення свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 був їхнім клієнтом, мав депозитний вклад на 20000,00 доларів США.ОСОБА_5 ні в чому не винна, вона нічого протиправного не вчиняла. Кошти з рахунку ОСОБА_6 видавала не ОСОБА_5 , а касир ОСОБА_11 . Остання, здається, не за один раз зняла 20000,00 доларів США. Частково ті кошти отримав він, але яку суму не пам`ятає. ОСОБА_6 він повернув 2300 доларів США. Заяви на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року підписали він та касир ОСОБА_11 . За ОСОБА_6 підписала, здається, ОСОБА_11 , а четвертий підпис в заявах належить, мабуть, касиру ОСОБА_12 .
Заявлена стороною обвинувачення свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що у процесі видачі депозиту з рахунку ОСОБА_6 були задіяні два працівники банку. Той, хто брав заяву від клієнта і роздруковував квитанції та касир, який по оригіналу паспорта видавав кошти.

Стороною обвинувачення, яка заявляла клопотання про виклик свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , не забезпечено прибуття вказаних свідків в суд, як це передбачено ч.2 ст.327 КПК України. Свідки обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які на неодноразові виклики в судове засідання не з`явилися, не допитані і стороною обвинувачення було визнано за недоцільне продовжувати їхні виклики. Суд сприяв стороні обвинувачення у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику. Окрім того, суд неодноразово постановляв ухвали про привід свідкаОСОБА_13 , однак ухвали суду не виконано.

З аналізу показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_12 вбачається, що їх показання жодним чином не доводять наявність в діянні обвинуваченої ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України, а, навпаки, свідчать, що кримінальне правопорушення не вчинене обвинуваченою.

Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_5 у підробці документів на переказ надано суду наступні докази:

- посадову інструкцію від 25 квітня 2012 року старшого фахівця з обслуговування клієнтів відділення №311 АТ «УкрСиббанк» м.БучачОСОБА_5 (а.п.130);
- договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами №6200 USD на суму 20000,00 доларів США, укладений 26.09.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 ,анкету клієнта фізичної особи ОСОБА_6 та заяву на переказ готівки №2 від 26.09.2012 року(а.п.144-147);

- заяви на видачу ОСОБА_6 готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року (а.п.136,137);
- висновок експерта від 16.01.2015 №1-1163/14 (а.п.149-205).

При оцінці допустимості указаних доказів за ч.1 ст.200 КК України суд, здійснюючи системний аналіз чинного кримінально-процесуального законодавства, приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 статті 62 Конституції України вина особи має доводитись в законному порядку, а обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відноситься принцип законності, який поміж іншого визначає, що закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінально-процесуальному кодексу 2012 року. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватись закон, який суперечить цьому кодексу (ст.ст.7,9 КПК України).

Визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення за умови доведеності у встановленому кримінально-процесуальним законом порядку його вини надійно захищає його від необгрунтованого, свавільного притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обов`язок доказування обставин у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Виходячи з вимог ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Надані суду докази - договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами №6200 USD на суму 20000,00 доларів США, укладений 26.09.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 ,заяви на видачу ОСОБА_6 готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 рокута висновок експерта від 16.01.2015 №1-1163/14 за наслідками проведення судової почеркознавчої експертизи не можуть бути визнані допустимими з таких підстав.

Орган досудового розслідування не отримав ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.
Заява на видачу готівки №63 від 30.10.2012 р. (виконана від імені вкладника ОСОБА_6 ), заява на видачу готівки №64 від 30.10.2012р. (виконана від імені вкладника ОСОБА_6 ), договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами № 6200 USD, укладений 26.09.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 , містять банківську таємницю, а тому законом встановлено особливий порядок її розкриття.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є:
- відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;
- операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди.
Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками:
- на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичноїособи;
- за рішенням суду.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.162 КПК України до охоронюваної законом таємниці, яка міститься в речах і документах, належатьвідомості, які можуть становити банківську таємницю.
Відповідно до п.3 ч.5, ч.6 ст.163 КПК України слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи:
- перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи;
- самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні;
- не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.
Слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.
Доступ особи до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, здійснюється в порядку, визначеному законом.
Суду не надано доказів, що орган досудового розслідування звертався до слідчого судді і отримав рішення суду про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю (дозвіл на розкриття відділенням №311 Подільського регіонального відділення AT «УкрСиббанк» банківської таємниці), яка міститься в заяві на видачу готівки №63 від 30.10.2012 р. (від імені вкладника ОСОБА_6 ) та в заяві на видачу готівки №64 від 30.10.2012 р. (від імені вкладника ОСОБА_6 ), договорі банківського вкладу (депозиту) №6200 USD, укладеному 26.09.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 .
Незважаючи на це, орган досудового розслідування провів всі визнані на його розсуд необхідні слідчі дії із заявою на видачу готівки №63 від 30.10.2012 p., заявою на видачу готівки №64 від 30.10.2012 p., договором банківського вкладу (депозиту) з Правилами №6200 USD, укладеним 26.09.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 , в яких міститься банківська таємниця, визнав їх речовими доказами по даному кримінальному провадженню в незаконний спосіб, з порушенням встановленого законом порядку, та подав їх суду, як докази.
Із висновку експерта №1-1163/14 від 16.01.2015 р. слідує, що на експертизу були надані отримані незаконним шляхом заява на видачу готівки №63 від 30.10.2012 p., заява на видачу готівки №64 від 30.10.2012 p., договір банківського вкладу (депозиту) з Правилами № 6200 USD, укладений 26.09.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 , щодо яких не отримано ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю,і їх покладено в основу висновку експерта №1-1163/14 від 16.01.2015 р.
З даного висновку експерта вбачається, що судову почеркознавчу експертизу проведено у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР від 24.06.2014 р. №0001712.
В обвинувальному акті прокурора прокуратури м.Тернополя ОСОБА_14 від 30.01.2015 р. у кримінальному провадженні №0000188 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України, вказано, що«Відомості про вчинене кримінальне правопорушення 28.01.2015 р. виділено із кримінального провадження №0000193 від 18.06.2014 р. ... в окреме провадження №0000188».
Отже, пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення грунтується на висновку експерта №1-1163/14 від 16.01.2015 р., отриманому внаслідок процесуальної дії, вчиненої в іншому кримінальному провадженні, і ця процесуальна дія не має відношення до кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_5 .
Із висновку експерта №1-1163/14 від 16.01.2015 р. слідує, що «Обставини справи (відомі із постанови слідчого про призначення експертизи): «Працівниками ВБК УМВС України в Тернопільській області виявлено факт шахрайства з боку начальника відділення №311 Подільського регіонального відділення АТ «УкрСиббанк» ОСОБА_8 , який наприкінці 2013 року ... шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами ОСОБА_6 …».
Незважаючи на те, що підозрюваним в кримінальному провадженні був ОСОБА_8 , слідчий поставив на вирішення експерта запитання, чи виконаний підпис на заявах про видачу готівки №63 і №64 від 30.10.2012 р. серед інших осіб і ОСОБА_5 , якій не було висунуто підозри.
У свідка ОСОБА_5 були відібрані експериментальні зразки рукописного тексту і підпису без попередження її про те, що вони можуть бути використані для проведення експертизи і використані проти неї, чим порушено її право на захист.
На аркуші 95 експертизи експерт вказав: «При порівнянні даних підписів із зразками рукописного тексту та підписів ... ОСОБА_5 (зразки яких надані на дослідження в якості порівняльного матеріалу) встановлено збіги із зразками рукописного тексту та підписів ... ОСОБА_5 ».
Таким чином, будучи фактично підозрюваною у вчиненні кримінального правопорушення у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001712 від 24.06.2014 р., з ОСОБА_5 проводилися слідчі дії, як із свідком, обсяг процесуальних прав якого (ст.66 КПК України) значно менший від обсягу процесуальних прав підозрюваного (ст.42 КПК України) та з порушенням прав ОСОБА_5 на захист.
Під час проведення цих незаконних процесуальних дій, від ОСОБА_5 були отримані експериментальні зразки її рукописного тексту та підписів, які були передані для проведення почеркознавчої експертизи і на підставі цих експериментальних зразків її почерку було зроблено висновок експерта.
Відповідно до ч.10 ст.101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
- здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
- порушення права особи на захист;
- отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.
Недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Частиною 2 статті 19 Конституції України проголошено, що "Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України".
Конституційний Суд України в п.3.2. мотивувальної частини Рішення у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України по справі №1-31/2011 від 20 жовтня 2011 року, роз`яснив, що положення частини третьої статті 62 Конституції України (254к/96-ВР), відповідно до якого обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, безпосередньо пов`язане з положенням частини першої цієї статті, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку.
Конституційний Суд України в п.3.1. мотивувальної частини Рішення у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України Справа №1-31/2011 від 20 жовтня 2011 року встановив, що згідно з частинами першою, другою статті 32 Конституції України (254к/96-ВР) ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (254к/96-ВР); не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Конституційний Суд України в пункті 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року №5-зп (v005p710-97) (справа К.Г.Устименка) зазначив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать відомості про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані). Щодо неможливості державних органів втручатися в особисте та сімейне життя людини, а також безпідставно отримувати відомості особистого характеру Конституційний Суд України наголосив у підпункті 4.2. пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 6 жовтня 2010 року №21-рп/2010 (v021p710-10) у справі про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів.
Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях встановлював наявність порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (995 004) (далі - Конвенція), коли у процесі одержання доказів обмежувалися права і свободи, гарантовані Конвенцією (995 004), зокрема її статтею 6 "Право на справедливий суд", статтею 8 "Право на повагу до приватного і сімейного життя".
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 9 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією (995 004), а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла (статті 5,8 Конвенції) (995 004 ) тощо.
Таким чином, даючи офіційне тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України (254к/96-ВР), Конституційний Суд України виходить з того, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може грунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України (254к/96-ВР) допускає такі обмеження.
Аналогічну правову позицію висловила колегія суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України в Ухвалі 16.05.2013 р.
Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» від 30.05.97 р. №7, роз`яснив, що згідно з ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи попереднього слідства обгрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК України.
Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обгрунтуванні обвинувачення у вироку.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України, полягає у підробці документів на переказ.

Підробкою є будь-які дії по створенню документів на переказ, внаслідок яких з їх застосуванням можуть бути проведені незаконні (ініційовані не власником рахунка або не забезпечені наявністю грошей на банківському рахунку) перекази грошових коштів або ж доступ до інформації щодо певного банківського рахунка отримує не уповноважена на це особа. Підробка може бути здійснена за допомогою спеціального технічного обладнання, комп`ютерних програмних засобів або у будь-який інший спосіб (дописка, підчистка, виправлення у паперових документах тощо).

Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що власноручно виконала підписи в графі «Підпис отримувача» у заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року від імені ОСОБА_6 , хоч документ складається не тільки з підпису, а й з текстової частини, однак їй не інкримінується виготовлення текстової частини. Текст є головним елементом документа. Якщо допустити, що в заявах на видачу готівки №63 та №64 від 30 жовтня 2012 року підписи від імені ОСОБА_6 вчинені ОСОБА_5 , то це ще не являється підробкою документів, оскільки вона не обвинувачується у виготовленні текстової частини заяв, тобто самих документів, адже без виготовлення текстової частини заяв вони не могли бути застосовані для незаконного зняття грошових коштів з рахунку ОСОБА_6 .
Вказана обставина вже сама по собі може свідчити про відсутність у діянні ОСОБА_5 складукримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.200 КК України.

На думку суду, стороною обвинувачення не зібрано та в судовому засіданні не надано доказів на доведення того, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_5 .
Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Дану норму права слід розуміти так, що виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ухвалюється в тих випадках, коли факт кримінального правопорушення встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливість надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, тому в цьому випадку він визнається невинуватим з огляду на принцип презумпції невинуватості в доказовому плані - недоведеність вини означає доведеність невинуватості.

Таким чином, дослідивши, проаналізувавши та оцінивши докази відповідно до вимог ст.94 КПК України, суд дійшов висновку про недоведеність, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.200 КК, вчинене ОСОБА_5 , а тому ОСОБА_5 слід виправдати.
Відповідно до ч.1 ст.6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Керуючись ст.ст.370,373,374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 визнати невинуватою та виправдати за ч.1 ст.200 КК України у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою ОСОБА_5 .
Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Бучацький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1