1Справа № 335/8910/17 1-кс/335/5994/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 липня 2017 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна, -
ВСТАНОВИВ:
Досудовим розслідуванням встановлено, що в період часу з 2013 по 2017 роки, невідомі особи здійснили самовільне зайняття земельних ділянок на території Більмацького району Запорізької області, на яких незаконно здійснюють вирощування сільськогосподарської продукції.
Посилаючись на те, що у органа досудового розслідування є підстави вважати, що посіви та у подальшому врожай пшениці, що знаходиться на земельній ділянці, має ознаки речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки можуть бути використані як доказ факту самовільного зайняття земельної ділянки, та з метою збереження речових доказів, попередження можливості їх приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі третім особам, необхідно накласти арешт на зазначене майно, слідчий звернувся до суду із вказаним клопотанням про арешт майна.
Слідчий у судовому засіданні клопотання про арешт майна підтримав та просить його задовольнити.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення слідчого, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України , арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту слідчий зазначає необхідність його збереження як речового доказу, попередження можливості приховування речових доказів, їх пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі третім особам.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Матеріалами кримінального провадження, долученими слідчим до клопотання не підтверджується, що зазначене у клопотанні майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини викладеної у рішенні „Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, судом визначено, що створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості.
Виходячи з наданих слідчому судді матеріалів, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України.
Частиною 11 ст. 170 КПК України передбачено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Враховуючи, що слідчим не доведено підстав для арешту майна, на які він посилається у клопотанні, а також з метою захисту права власності осіб, у володінні яких перебуває зазначене майно, виходячи з того, що органом досудового розслідування не підтверджено, що майно може бути знищено або іншим чином відчужено, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Керуючись вимогами ст.ст. 42, 98, 131, 132, 170, 369, 372 КПК України, слідчий суддя -
В задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Запорізької області протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1