11-кп/775/199/2017(м)
263/8377/16-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю: прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0002231 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 , на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, громадянина України, українця, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, раніше судимого:

-27.12.1999 року Донецьким обласним судом за ст.93 п.в, ст.ст.100,106 ч.1 КК України (в редакції 1960 року) до 11 років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі умовно-достроково 15.11.2007 року на невідбутий термін 7 місяців та 27 днів,

зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним та призначено покарання за ч.2 ст.15, п.1,5,13 ч.2 ст.115 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі,

за ч.1 ст.263 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді 10 (десяти) років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахований у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 12.04.2016 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь місцевого бюджету Центрального району м. Маріуполя витрати на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_6 у сумі 2703 гривні 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення судової вибухо-технічної експертизи у розмірі 1320,45 гривень, та судової товарознавчої експертизи у розмірі 703,68 гривень, а всього 2024 гривні 13 копійок.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про стягнення з ОСОБА_10 матеріальної та моральної шкоди - залишений без розгляду.

В с т а н о в и л а :

вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним у тому, що він у невстановлений слідством період часу, умисно, переслідуючи мету незаконного придбання, носіння, зберігання, бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав у невідомої особи бойовий припас - ручну осколкову гранату РГД-5 з маркуванням на запалі «90 УЗРГМ 58 583», яку почав зберігати при собі без передбаченого законом дозволу.

12.04.2016 року, ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переслідуючи мету умисного вбивства своєї сестри ОСОБА_6 , шляхом вчинення вибуху від вищевказаної гранати у будинку за її місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , взяв із собою ручну осколкову гранату РГД-5 з запалом «90 УЗРГМ 58 583», яка є боєприпасом, та став умисно носити та зберігати при собі без передбаченого законом дозволу. У цей же день, приблизно о 18-50 годин ОСОБА_10 , використав зазначений бойовий припас при замаху на умисне вбивство своєї сестри ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , кинувши його в середину вищевказаного будинку, внаслідок чого відбувся вибух та потерпілій ОСОБА_6 було спричинено легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.

Він же 12.04.2016 року приблизно о 18.50 годин, будучи особою, що раніше вчинила умисне вбивство, судимість за яке не знята та не погашена у встановленому законному порядку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин зі своєю сестрою - потерпілою ОСОБА_6 , умисно, маючи на меті умисне вбивство двох і більше осіб способом небезпечним для життя багатьох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, знаходячись у коридорі приміщення зазначеного будинку, утримуючи в руці бойову ручну осколкову гранату РГД-5 з маркуванням на запалі «90 УЗРГМ 58 583», заздалегідь заготовлену ним задля досягнення вказаної мети, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, суспільну небезпечність їх наслідків, знаючи, що в приміщенні житлового будинку окрім потерпілої ОСОБА_6 , з якою в останнього виникли неприязні стосунки, знаходяться й інші мешканці, в тому числі потерпілий ОСОБА_15 , усвідомивши, що застосовує спосіб вбивства, небезпечний для житія не тільки однієї людини, а й інших людей, тобто способом, небезпечним для життя багатьох осіб, кинув у бік потерпілих, які знаходилися в коридорі приміщення, вищевказану гранату, яка є бойовим припасом, призначеною для ураження живої сили. Внаслідок детонування та вибуху гранати осколками потерпілій ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: рани на обличчі, рани на передній поверхні шиї, рани по середньо-ключичній лінії зліва, рани на лівій і правій гомілках, рани і два садна на правому стегні, садна на лівій кисті, два садна на тилу лівої стопи, садна на лівій гомілці, три рани і п`ять саден на передній черевній стінці, три садна на правому передпліччі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Тобто ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними, для доведення злочинного умислу до кінця і вважав, що від вибуху настануть не зворотні наслідки, тобто настання смерті потерпілих, але смерть ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не настала, з причин, які не залежали від його волі, а саме у зв`язку з тим, що останні сховалися від вибуху до іншої кімнати та своєчасності надання швидкої медичної допомоги ОСОБА_6 .

Не погодившись із судовим рішенням обвинуваченим ОСОБА_10 , захисниками ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурором Маріупольської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_16 надані апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своєї апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій за ч.1 ст.263 КК України, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просив вирок суду змінити, його дії за ч.2 ст.15, п.1,5,13 ч.2 ст.115 КК України перекваліфікувати, оскільки він не мав наміру на вбивство потерпілих, демонстрацією гранати мав на мету залякати потерпілу ОСОБА_6 , за її неправильну поведінку, граната вийшла з його володіння випадково в результаті нанесеного йому удару в область потилиці ОСОБА_17 .

Захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просили вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.2 ст.15, п.1,5,13 ч.2 ст.115 КК на ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання відповідно до санкцій зазначених статей.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисники зазначили, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, ОСОБА_10 умислу на вбивство потерпілих не мав, граната вийшла з його володіння випадково, показання ОСОБА_10 про відсутність у нього наміру на вбивство не спростовані належними та достатніми доказами, оскільки потерпіли і свідки не показали, що ОСОБА_10 висловлювався про вбивство своєї сестри ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 , вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність замаху на умисне вбивство, вчиненого способом небезпечним для життя багатьох осіб, дії ОСОБА_10 в частині вчинення ним злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, судом кваліфіковані не вірно, ця кваліфікуюча ознака підлягає виключенню, як зайва кваліфікація.

Крім того, у вступній часині вироку відносно ОСОБА_10 від 14 лютого 2017р. судом помилково вказано наявність судимостей, а саме: за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 18.08.1983 року, яким ОСОБА_10 засуджено ч.3 за ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі; за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 09.09.1992 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі з випробним терміном на 1 рік; за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 21.01.1998 року,яким ОСОБА_10 засуджено за ч.1 ст.229-6 КК України (в редакції 1960 року) до штрафу у розмірі 3000 гривень, оскільки відповідно до вимог ст.89-90 КК України зазначені судимості на момент винесення судом вироку від 14.02.2017р. погашені та не можуть бути враховані.

Посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок суду в частині призначеного покарання скасувати й ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_10 за ч.2 ст.15, п.1,13 ч.2 ст.115 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років, за ч.1 ст.263 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 13 років.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив, що призначене судом покарання не сприятиме досягненню цілей покарання, зокрема, виправленню ОСОБА_10 та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд повною мірою не врахував характер та ступень суспільної небезпеки вичиненого кримінального правопорушення, який відноситься до особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який вину свою не визнав, у вчиненому не покаявся, обставини, які обтяжують покарання.

Від потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_6 на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 надійшли заперечення, в яких останні відстоювали законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення, просили апеляційні скарги ОСОБА_10 та його захисників залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині виключення з вступної часини вироку погашених судимостей та кваліфікуючої ознаки, як замах на умисне вбивство, вчинений способом небезпечним для життя багатьох осіб, просили вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_10 змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.15, п.1,5,13 ч.2 ст.115 КК на ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання відповідно до санкцій зазначеної статті, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації за ч.1 ст.263 КК України;

прокурора ОСОБА_5 , який часткового підтримав апеляційні вимоги прокурора у кримінальному провадженні, просив вирок суду змінити, виключити з вступної частини вироку Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_10 відомості про наявність у нього погашених судимостей, а саме:за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 18.08.1983 року, за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 09.09.1992 року; за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 21.01.1998 року;виключити з резолютивної частини вироку кваліфікуючу ознаку замах на умисне вбивство, вчинений способом небезпечним для життя багатьох осіб, а саме п.5 ч.2 ст.115 ч.2 ст.15 КК України, як зайву, в решті вирок суду залишити без змін.

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , які підтримали частково доводи апеляційної скарги прокурора, заперечували проти апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просили вирок суду в частині призначеного покарання залишити без змін;

перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення; апеляційну скаргу прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним рішенням є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого КПК.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих злочинів, за які його визнано винним та засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом були досліджені та правильно оцінені.

Разом з тим, судом при винесенні вироку у мотивувальній частині вироку у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказано, що ОСОБА_10 використав вибуховий пристрій у вигляді гранати РГД -5 при замаху на умисне вбивство своєї сестри ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , тобто з метою вбивства двох осіб.

В той же час, інкримінуючи ОСОБА_10 закінчений замах на вбивство двох осіб за ч.2 ст.15 ч.2 ст.115 п.п.1.5,13 КК України судом не встановлено, у зв`язку з чим і не вказано в чому полягала суспільна небезпечність для інших осіб такого способу вбивства.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 07.02.2003р. «Про судову практику про злочини проти життя та здоров`я особи» як учинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб (п.5 ч.2 ст.115КК) умисне вбивство кваліфікується за умови, що винний, здійснюючи умисел на позбавлення життя певної особи, усвідомлював, що застосовує такий спосіб убивства, який є небезпечним для життя не тільки цієї особи, а й інших людей, при цьому небезпека для життя інших людей має бути реальною.

Матеріалами справи безспірно доведено, що в кімнаті будинку на момент кидка та вибуху гранати знаходилося лише 2 зазначені особи. Отже судом невірно зроблено висновки про наявність в діях ОСОБА_10 кваліфікуючої ознаки умисного вбивства, вчиненого способом небезпечним для життя багатьох осіб, оскільки його дії були спрямовані лише на умисне вбивство двох осіб, у зв`язку з чим дана кваліфікуюча ознака підлягає виключенню з обвинувачення як зайва.

Крім того, відповідно до діючого законодавства, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясовувати, зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень тощо.

Натомість, у вступній частині вироку відносно ОСОБА_10 від 14 лютого 2017р. судом помилково вказано та враховано наявність в ОСОБА_10 судимостей, а саме:

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 18.08.1983 року, яким ОСОБА_10 засуджено ч.3 за ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі;

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 09.09.1992 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі з випробним терміном на 1 рік;

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 21.01.1998 року,яким ОСОБА_10 засуджено за ч.1 ст.229-6 КК України (в редакції 1960 року) до штрафу у розмірі 3000 гривень.

Відповідно до вимог ст.ст.88-90 КК України зазначені судимості не момент винесення вироку від 14 лютого 2017р. погашені та не можуть бути враховані у вступній частині вироку, в зв`язку з чим підлягаю виключенню з вступної частини вироку як зайві.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_10 та його захисників, про те, що ОСОБА_10 умислу на вбивство потерпілої ОСОБА_6 не мав, а демонстрацією гранати мав на мету залякати її за її неправильну поведінку з приводу розподілу спадщини, граната вийшла з володіння ОСОБА_10 випадково, в результаті нанесеного йому удару в область потилиці чоловіком його сестри ОСОБА_17 , не можуть бути прийняти до уваги, оскільки суперечать доказам, отриманим в ході судового слідства, які повністю підтверджують той факт, що обвинувачений ОСОБА_10 діяв з прямим умислом, який був направлений на вчинення вбивства двох осіб.

Так, з пояснень потерпілої ОСОБА_6 вбачається, що 12 квітня 2016р. після 18-00 годин обвинувачений ОСОБА_10 прийшов до дому потерпілої, де в присутності її чоловіка ОСОБА_17 , подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_18 влаштував сварку, приставив до її горла ніж, висловлював погрози вбивством. ОСОБА_17 заступився за дружину, в результаті чого сталася сварка, ОСОБА_10 пригрозив, що поїде до дому за гранатою, і ніхто з дому живим не вийде. Після цієї загрози ОСОБА_10 знов приїхав до дому потерпілої, зайшовши на кухню в присутності потерпілої, ОСОБА_17 , подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_18 дістав гранату та висмикнув чеку. ОСОБА_17 , взявши телефон з кухні, вибіг з будинку до двору, став викликати поліцію. ОСОБА_15 схопив обвинуваченого ОСОБА_10 за руку, просив його не кидати гранату. ОСОБА_19 , скориставшись цим моментом, вибігла з кухні у двір, потерпіла увійшла в коридор. У це час ОСОБА_10 , тримаючи в руках гранату, вийшов за потерпілою з кухні в коридор, стоячи біля дверей в передпокій і на вихід з дому, впівоберта до потерпілої і обличчям до ОСОБА_7 , який стояв в коридорі біля входу на кухню, кинув гранату під ноги потерпілим. Граната впала на підлогу в 30-40 см. від ніг потерпілого ОСОБА_7 і на відстані 1,5 метра від потерпілої ОСОБА_6 та вибухнула. Потерпілий ОСОБА_7 зреагував на кидок гранати, встиг до вибуху сховатися за стіною кухні, у зв`язку з чим осколки від вибуху гранати його не вразили, а потерпіла ОСОБА_6 отримала множенні осколкові поранення, після кидка гранати. ОСОБА_10 відразу ж вискочив з коридору на вулицю у двір, у зв`язку з чим тілесні ушкодження не отримав.

Не прийняти до уваги показання потерпілої ОСОБА_6 у суду першої інстанції не було підстав, оскільки вони повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , протоколами проведення слідчого експерименту від 22.05.2016 року за участю потерпілої ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 , проведеного за адресою: АДРЕСА_2 , згідно яких потерпілі пояснили про обставини злочину та показали на місці (т.с.1 а.с. 208-217, 219-227),яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_15 показав, що ОСОБА_10 , ще перебуваючи в кухні будинку, висмикнув чеку гранати і погрожував її застосуванням, а коли ОСОБА_17 і ОСОБА_18 вибігли на вулицю, а потерпіли пройшли в коридор будинку, ОСОБА_10 кинув гранату йому під ноги на відстань 40 см., проте він тілесні ушкодження не отримав, бо встиг заховатися за стіну кухні.

Таким чином спростовуються доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , зазначені в апеляційній скарзі про те, що граната у нього випала з рук випадково, після того, як його вдарив по потилиці свідок ОСОБА_17 .

Зазначені доводи спростовуються показаннями свідка ОСОБА_17 який наполягав на тому, що під час вибуху гранати в будинку не перебував, а був у дворі будинку, звідки дзвонив в поліцію з мобільного телефону, що також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_18 .

Крім того, вони суперечать висновку судово-медичної експертизи щодо огляду ОСОБА_10 , згідно з якою будь-яких тілесних ушкоджень в області голови і особливо потилиці у ОСОБА_10 не було виявлено.

Суд, аналізуючи докази в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 здійснив всі дії необхідні для здійснення вбивства двох осіб, що свідчить про його прямий умисел на вчинення даного злочину, який не був доведений ним до кінця з причин від нього незалежних.

Винність ОСОБА_10 в скоєнні замаху на вбивство двох осіб підтверджується й іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме протоколом огляду місця події від 12.04.2016 року, у ході якого було оглянуто домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема: подвір`я (де виявлено речовину бурого кольору на асфальтні та на капцях), вхід до будинку, коридор будинку, кімнату з пошкодженим трюмо, кімнати з пошкодженими міжкімнатними дверми, пошкодження в підлозі, кухню, пошкоджений килим у кімнаті, сліди бурого кольору в кімнаті на підлозі, фрагмент чеки відривного пристрою, ніж (Т.1 а.с. 87-101);

протоколом огляду місця події від 22.05.2016 року, у ході якого, за адресою: вул. Пілотів, 33 м. Маріуполь, було оглянуто пошкоджені: килим з тканини червоного кольору, що знаходився в коридорі; трюмо, що знаходилося в коридорі; міжкімнатні двері, що ведуть з коридору до кухні; підлогу у місці вибуху гранати; стіну навпроти вхідних дверей в коридорі; міжкімнатні двері, які ведуть з коридору до кімнати № 1; стелю та стіни коридору; пластикові двері білого кольору в кухні, на яких наявна тріщина ( т.с.1 а.с. 188-204);

висновком вибухотехнічної експертизи № 329 від 26.05.2016 року, згідно з яким надані об`єкти №№ 1-3 є залишками вибухового пристрою (ручної осколкової гранати РГД-5), а саме: об`єкт № 1 - важелем до запалу УЗРГМ; група об`єктів № 2 фрагментами корпусу ручної осколкової гранати РГД-5, та один об`єкт циліндричної форми є частиною запалу УЗРГМ; об`єкт № 3 фрагментом корпусу ручної осколкової гранати РГД-5. Об`єкти №№ 1-3 є частинами, осколками корпусу ручної осколкової гранати РГД-5 з запалом «90 УЗРГМ 58 583». Надані об`єкти утворилися в результаті вибуху ручної осколкової гранати РГД-5, яка є боєприпасам ( т.с. 1 а.с. 182-185).

Факт спричинення потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень від вибуху гранти підтверджується висновком судово-медичної експертизи, згідно з яким при обстеженні ОСОБА_6 у неї були виявлені тілесні ушкодження: рани на обличчі, рана на передній поверхні шиї, рана по середньо-ключичній лінії зліва, рани на лівій і правій гомілках, рана і два садна на правому стегні, садно на лівій кисті, два садна на тилу лівої стопи, садно на лівій гомілці, три рани і п`ять саден на передній черевній стінці, три садна на правому передпліччі, які утворилися від дій уламків при вибуху вибухового пристрою, можливо в строк та при обставинах, на які вказує обстежувана, та відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров`я( т.с. 1 а.с. 150-151).

Таким чином, аналізуючи вищевикладені докази в їх сукупності, суд прийшов до правильного, обґрунтованого висновку про те, що діяння кримінальних правопорушень мали місце, обвинувачений винний у їх вчиненні, а його дії правильно були кваліфіковані за ч.2 ст.15, п.1,13 ч.2 ст.115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство; а також за ч.1 ст. 263 КК України, як незаконне носіння, зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Доводи захисту про те, що показання ОСОБА_10 про відсутність в нього наміру на вбивство не спростовані належними та достатніми доказами, оскільки потерпіли і свідки не показали, що ОСОБА_10 висловлювався про вбивство своєї сестри ОСОБА_20 , є голослівними та спростовуються вищезазначеними доказами, самі підготовчі дії обвинуваченого свідчать про його спрямованість на вбивство, так, РГД-5 - граната здебільшого призначена для ведення наступального бою, остання використовується для ураження і оглушення живої сили. Для метання гранати необхідно пройти кілька етапів: для початку слід взяти снаряд в руку таким чином, щоб запобіжний важіль впритул примикав до корпусу; потім необхідно розтиснути «вусики» чеки; висмикнути її з запалу і кидком направити РГД-5 в намічену ціль.

Таким чином знаряддя злочину, підготовчи дії до кидка знаряддя, призначення гранати для ураження живої сили, свідчать про намір обвинуваченного на вчиненя вбивства.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.1 ст.125 КК України колегія суддів не вбачає.

Покарання ОСОБА_10 призначене з додержанням вимог ст.ст.50,65 КК України.

Суд при визначенні виду та міри покарання, відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував ступень тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи обставини справи та особу винного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення обвинуваченого не можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання за сукупністю злочинів за правилами ч.1 ст.70 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 10 років, яке є мінімальним покаранням, передбаченим санкцією статті 115 ч.2 КК України, що на думку колегії суддів є співрозмірним скоєному та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання за незакінчений злочин суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховував ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, і те, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК.

У зв`язку з чим колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги ні обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисників в частині зміни вироку суду з призначенням більш м`якого покарання ніш судом першої інстанції, ні апеляційної скарги прокурора в частині ухвалення нового вироку за необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , діючих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення; апеляційну скаргу прокурора Маріупольської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Виключити з вступної частини вироку Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_10 відомості про наявність у нього погашених судимостей, а саме:

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 18.08.1983 року, яким ОСОБА_10 засуджено ч.3 за ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі;

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 09.09.1992 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 3-х років позбавлення волі з випробним терміном на 1 рік;

- за вироком Жовтневого районного суду Донецької області від 21.01.1998 року,яким ОСОБА_10 засуджено за ч.1 ст.229-6 КК України (в редакції 1960 року) до штрафу у розмірі 3000 гривень;

Виключити з резолютивної частини вироку Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_10 кваліфікуючу ознаку замах на умисне вбивство, вчинений способом небезпечним для життя багатьох осіб, а саме п.5 ч.2 ст.115 ч.2 ст.15 КК України.

ОСОБА_10 вважати засудженим вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2017 року за ч.2 ст.15, п.1,13 ч.2 ст.115 КК України, ч.1 ст.263 КК України, ч.1 ст.70 КК України до 10 (десяти) років позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3