Дата документу Справа № 334/8884/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-сс/778/56/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/8884/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під № 0007518 від 24 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_9 .

Згідно зі змістом судового рішення, 26.12.2016 року старший слідчий СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області підполковник поліції ОСОБА_8 звернувся до суду із клопотанням, погодженим із прокурором Запорізької місцевої прокуратури №3 молодшим радником юстиції ОСОБА_10 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0007518 від 24 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. В обґрунтування зазначеного клопотання, органи досудового слідства вважали, що при застосуванні до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу більш м`якого, ніж взяття під варту, запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, неможливо.

26 грудня 2016 року, органами досудового розслідування ОСОБА_9 , повідомлено про підозру у тому, що 24 грудня 2016 року приблизно об 11 годині він, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись за місцем свого мешкання, в приміщенні квартири АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наніс останній не менш двох ударів металевим табуретом в область голови, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_11 померла на місці.

За даним фактом СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькі області, 24 грудня 2016 року внесені відомості до ЄРДР за № 0007518, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

25 грудня 2016 року о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_9 було затримано у порядку ст.208 КПК України, за підозрою у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя вважав доцільним обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, враховуючи наявні докази про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкості покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у кримінальному провадженні, віку і стану здоров`я підозрюваного, відсутності міцних соціальних зв`язків підозрюваного, відсутності постійного місця роботи, майнового стану підозрюваного, оскільки більш м`які заходи не зможуть забезпечити належну поведінку підозрюваного.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді, обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою та незаконною, такою, що підлягає скасуванню. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що по даній справі відсутні ризики, передбачені п.п. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається слідчий суддя. Також зазначає, що ОСОБА_9 визнав свою провину у скоєному правопорушенні, щиро розкаявся, раніше є несудимим, має постійне місце проживання та сім`ю матір та батька. Крім того, ОСОБА_9 є інвалідом 2 групи, страждає на хронічне психічне захворювання, внаслідок якого потребує постійного догляду лікарем-психіатром та вживання психотропних ліків. В зв`язку з тим, що підозрюваний є інвалідом 2 групи, він не може працювати, але одержує соціальну пенсію, тому ствердження в ухвалі про те, що він не працевлаштований та не має постійного джерела доходів, є необґрунтованим.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який просив відмовити у задоволенні скарги; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, у зв`язку з наступним.

При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов до висновків, які колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною 5 ст. 176 КПК України.

В оскаржуваній ухвалі слідчим суддею при вирішенні питання про задоволення клопотання слідчого щодо взяття під варту ОСОБА_9 відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України враховано наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також, оцінено сукупність обставин, а саме: наявність обґрунтованої підозри та вагомість наявних доказів у вчиненні ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у кримінальному провадженні, віку і стану здоров`я підозрюваного, відсутності міцних соціальних зв`язків підозрюваного, відсутності постійного місця роботи, майнового стану підозрюваного. Слідчий суддя прийшов до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, а тому обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Таким чином задовольняючи клопотання слідчого, суд, з дотриманням вимог ст.ст. 177, 178 КПК України на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінив всі обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, що враховуються при обранні запобіжного заходу, належним чином мотивував своє рішення, вказавши в ухвалі про наявність ризиків вказаних в клопотанні.

З таким висновком слідчого судді погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляції захисника про те, що ОСОБА_9 є особою з 2 групою інвалідності, не є безумовною підставою для обрання іншого запобіжного заходу, ніж був обраний слідчим суддею і на вірність висновків слідчого судді не впливають.

При цьому слід зауважити, що суд на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення. Суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів. Дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, суд у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_9 , чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до положень ст.ст. 5, 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення, чи її втечі після його вчинення. Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини ("Нечипорук, Йонкало проти України" №42310/04 від 21 квітня 2011 року, "Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства" №№12244/86, 12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, "Мюррей проти Сполученого Королівства" №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. "Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 & 1(c), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання" (справа "Чеботарь проти Молдови" № 35615/06 від 13 листопада 2007 року).

Матеріали кримінального провадження, на які послався слідчий у клопотанні, дають підстави вважати підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення обґрунтованою. Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ: у справі "Феррарі-Браво проти Італії" №9627/81 від 14 березня 1984 року. Суд зазначив, що "питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою"; у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" №14310/88 від 23 жовтня 1994 року "факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування".

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

П. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 35615/06 від 13.11.07 р. - Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання".

З огляду на те, що поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", колегія суддів вважає необхідним враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182).

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що слідчий у своєму клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, довів слідчому судді обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_9 на свободу.

Рішення слідчого судді не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року, залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2016 року за клопотанням старшого слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під № 0007518 від 24 грудня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_9 , залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4