Справа №477/816/16-к 22.06.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №30000079 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017р., стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Михайло-Ларине Вітовського району, Миколаївської області, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
захисники ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати. Призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Короткий зміст вироку.
Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017р. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією 1/2 частини належного йому на праві власності майна.
Відповідно ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування призначеного ОСОБА_5 покарання, строк тримання його під вартою на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду даного кримінального провадження в період з 28.01.2016 року по 21.03.2017 року (включно), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення дактилоскопічної експертизи ( акт № 180 від 02.02.2016 року) у сумі 768 гривень
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду незаконним та таким, що прийнятий з порушенням норм КПК України.
Вказує, що під час досудового слідства слідчі органи психологічно впливали на нього, змушуючи його зізнатися в злочині, якого він не скоював.
Зауважує, що суддя не звернула увагу на вказані порушення його права на захист та не призначила прокурорську перевірку.
Звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_8 три рази міняла свої покази, а при проведенні впізнання, без вагань відразу вказала на нього, хоча злочинця вона запам`ятала по рукам, очам і по голосу.
Крім того, апелянт зазначає, що на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 працівниками поліції був здійснений психологічний та вплив, оскільки вони, на думку апелянта, повинні були підтвердити його алібі, проте не зробили цього.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що при постановлені вироку суд не надав належної оцінки зібраним по справі доказам, надавши перевагу показанням потерпілої та свідків сторони обвинувачення під час судового слідства суд ігнорував законі вимоги сторони захисту та постановив незаконний вирок.
Вважає неналежними та недопустимими показання свідка ОСОБА_11 , який є, на його думку, зацікавленою особою і має конфлікт з ОСОБА_5 щодо житла, а тому міг оговорити останнього.
Зазначає, що саме у ОСОБА_11 були вилучені мобільні телефони потерпілої, крім того, зауважує, що ОСОБА_11 має 4 судимості, які не зняті та не погашені до теперішнього часу.
Також на думку захисника, потерпіла була в надзвичайно переляканому стані, під час розбійного нападу, постійно лежала на ліжку з ввімкненим світлом, ліхтариком особа яка вчинила розбійний напад світила потерпілій в обличчя та враховуючи похилий вік потерпілої, яка народилася в 1938 році, та має проблеми із зором, не могла розгледіти нападника, а тим паче колір його очей.
Зауважує, що всі інші докази є непрямими та випливають із свідчень потерпілої та свідка ОСОБА_11 , вважає, що суд при прийнятті рішення не надав належної оцінки доказам та постановив незаконний вирок.
Обставини встановлені судом першої інстанції.
17.01.2016 року близько 23-00 години обвинувачений ОСОБА_5 , попередньо взявши із собою викрутку, маючи умисел на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнає нападу, прийшов до будинку АДРЕСА_2 , та шляхом підбору ключа, проник до приміщення названого будинку, який належить потерпілій ОСОБА_8 (1938 року народження). Опинившись в згаданому будинку, з метою реалізації свого злочинного наміру, обвинувачений, побачивши потерпілу, застосувавши насильство небезпечне для її життя і здоров`я, схопив останню та, зв`язавши їй руки та ноги еластичним бинтом, поклав на ліжко, подолавши, таким чином, опір ОСОБА_8 .. Після чого, тримаючи перед її тулубом викрутку, став погрожувати застосувати насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, вимагаючи у останньої гроші.
Залишаючи потерпілу похилого віку в зв`язаному стані, періодично висловлюючи погрози, протягом кількох годин, обвинувачений під час тривалих пошуків в приміщенні названого будинку, знайшов та заволодів грошима потерпілої в сумі 700 гривень, та належним їй майном, а саме: мобільним телефоном марки «Samsung», вартістю 50 гривень, мобільним телефоном марки «LG, вартістю 300 гривень, мобільним телефоном марки «Samsung», вартістю 787 гривень, золотою каблучкою вагою 1 г, вартістю 1000 гривень, та золотою каблучкою вагою 2,5 г, вартістю 2500 гривень.
Після чого 18.01.2016 року приблизно о 04 00 годині ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 5337 гривен.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаному із проникненням у житло.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_7 , який вважав апеляційні скарги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про непричетність ОСОБА_5 до розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, поєднаному з проникненням до житла та про відсутність достатніх та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчинені зазначеного злочину, то такі доводи позбавлені підстав, з огляду на наступне.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 187 КК України не визнав та показав, що інкриміноване кримінальне правопорушення не вчиняв.

Пояснив, що 17.01.2016 року він провів разом із своїм знайомим ОСОБА_9 , а після 20 години він з останнім відпочивав в барі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в с. Михайло-Ларине, в приміщенні якого, крім них, перебували ще ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та сестра останнього. Після 01 години 18.01.2016 року він разом з ОСОБА_9 пішли до нього додому. Вранці ОСОБА_14 від нього пішов до себе. Потерпілу він не знав, в будинок до останньої ніколи не приходив. Після згаданих подій в січні 2016 року в час, коли він проходив по одній із вулиць с. Михайло-Ларине, під снігом він знайшов три мобільних телефони, та, взявши їх собі, побоюючись тримати їх вдома, заховав в недобудованому будинку. Через деякий час його рідний брат ОСОБА_11 звернувся до нього з проханням дати йому в борг гроші. Однак, оскільки грошей в нього не було, він запропонував брату продати ці телефони, а отримані гроші залишити собі. Брат на це погодився. Тоді вони разом пішли до названої схованки, звідки він дістав мобільні телефони, які віддав брату.
Проте, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 , про непричетність до інкримінованих злочинів спростовуються дослідженими судом та наведеними у вироку доказами.

Так, потерпіла ОСОБА_15 в суді першої інстанції показала, що у її власності у с. Пересадівка Вітовського району Миколаївської області знаходяться два будинки: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які примикають один до одного городами. Приблизно в 2014 році в один із будинків за АДРЕСА_3 вона пустила квартирантів сім`ю брата обвинуваченого ОСОБА_16 з дружиною ОСОБА_17 . Сім`я ОСОБА_18 жила у неї до 2015 року. В час, коли вона на декілька місяців виїжджала до дітей до Москви, ОСОБА_19 жив в її будинку АДРЕСА_2 . Останній мав ключі від обох її будинків. Від ОСОБА_16 їй було відомо, що за час проживання в її будинку, в гості до останнього приходив обвинувачений. 17.01.2016 року, готуючись до сну, вона замкнула будинок, залишившись одна. Приблизно о 22-00 годині, пересуваючись по темному будинку, вона несподівано побачила невідомого їй чоловіка з увімкненим ліхтарем, який, схопивши її ,поклав на ліжко. Після чого ввімкнув у кімнаті світло. Вона розгледіла цього чоловіка, який був у верхньому одязі, в куртці, на голові в`язана шапка, обличчя частково закрите. Відкриті були лише очі та руки. Після зазначених дій ОСОБА_5 , зв`язавши їй руки та ноги еластичним бинтом, погрожуючи їй викруткою, яку тримав у руках біля її живота, почав вимагати він неї гроші, звинувачуючи при цьому її у сепаратизмі. Вона дуже злякалась за своє життя та прохала обвинуваченого її не вбивати, повідомивши, що нічого цінного в неї немає. Однак, він їй не повірив та почав пошуки. Під час пошуків ОСОБА_5 знайшов та забрав, належні їй: на столі з гаманця 700 гривень; на тумбочці біля ліжка - три мобільні телефони; сховані в грубі - дві золоті каблучки. Проте, де сховані зазначені каблучки, крім неї, було відомо брату обвинуваченого - ОСОБА_20 . Обвинувачений перебував в її будинку до 4 години 18.01.2016 року. Весь цей час він тримав її зв`язаною на ліжку, періодично наближався до неї, та висловлюючи погрози застосувати насильство. Після того, як обвинувачений пішов із будинку, вона змогла самостійно звільнити руки та ноги від еластичного бинта. Однак, повідомити відразу в поліцію не мала можливості, оскільки мобільні телефони у неї вкрав обвинувачений, а будинок занесло снігом. І лише через декілька днів - 20.01.2016 року, коли до неї пробралась сусідка, вона повідомила останній про вчинений злочин. Тільки тоді сусідка викликала поліцію.

Крім того, потерпіла повідомила, що 28.01.2016 року працівники поліції під час слідчої дії показали їй чотирьох однаково одягнених чоловіків, роздивившись на незначній відстані яких, вона відразу впізнала ОСОБА_21 , по його очам, пальцям, нігтям та голосу. Вона переконана, що злочин вчинив саме обвинувачений ОСОБА_22 , оскільки за час перебування останнього у її будинку вона мала можливість розглядіти його очі, які схожі на очі його брата ОСОБА_16 , та руки, а саме нігті, в яких він тримав викрутку. При цьому з братом вона його переплутати не могла, так як у них різний зріст та голоси.
Пояснення потерпілої узгоджуються з обставинами, які містяться в протоколі прийняття заяви ОСОБА_15 про злочин від 20.01.2016р., в якій зазначено, що невідома особа в ніч з 17.01.2016р. на 18.01.2016р. з її домоволодіння АДРЕСА_2 із застосуванням фізичної сили, відкрито заволоділа її майном, грошами в сумі 700 грн, мобільними телефонами марки «Samsung», вартістю 50 гривень, марки «LG, вартістю 300 гривень, марки «Samsung», вартістю 787 гривень.
Та протоколом пред`явлення особи для впізнання від 28.01.2016 року, згідно даних якого потерпіла ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні актового залу Вітовського (Жовтневого) ВП, в присутності двох понятих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , серед чотирьох однаково одягнених чоловіків, впізнала ОСОБА_5 як особу, яка вчинила на неї розбійний напад при вищезазначених обставинах.
З протоколу огляду місця події від 20.01.2016 року та фототаблиці до нього слідує, що місцем вчинення злочину є будинок, розташований на території домоволодіння АДРЕСА_2 , який належить потерпілій, з якого було вилучено 11 слідів пальців рук.
Свідок ОСОБА_11 , брат обвинуваченого, будучи допитаним в суді, показав, що приблизно з 2013 року по 2015 рік він разом із дружиною проживав в будинку, розташованому в с. Пересадіка Вітовського району, який належить потерпілої ОСОБА_8 .. В зазначений період до нього в гості в цей будинок приїжджав його брат ОСОБА_5 . Цей будинок вони планували у потерпілої купити, про що було відомо обвинуваченому. Приблизно наприкінці січня 2016 року він звернувся до брата з проханням дати йому в борг кошти. Однак грошей у останнього не було, так як він не працював, але брат запропонував йому знайдені ним в снігу мобільні телефони, які дозволив продати, а отриманні гроші взяти собі. Він погодився. Після чого брат повів його в занедбаний будинок, звідкіля із схованки дістав згорток, в якому було три мобільних телефони, які в подальшому він продав на ринку «Колос» невідомому чоловіку. Розглядаючи мобільні телефону, він помітив, що такі ж телефони він бачив у потерпілої. Свідок зазначив, що в їх родині п`ять братів і всі вони зареєстровані в одній спільній квартирі. Підстав оговорювати брата у нього немає.

Показання свідка, щодо обставин реалізації ним, переданих йому обвинуваченим мобільних телефонів, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_25 , який суду показав, що взимку 2016 року він, знаходячись на ринку «Колос» в м. Миколаєві, придбав у незнайомого молодого чоловіка три мобільних телефони, які в подальшому добровільно видав працівникам поліції.
Як вбачається із заяви ОСОБА_25 , адресованої начальнику Жовтневого ВП Корабельного відділу ГУНП в Миколаївській області, останній 28.01.2016 року добровільно видав мобільний телефон марки «Samsung», мобільний телефон марки «Samsung», мобільний телефон марки «LG», а також зарядний пристрій до нього.
Відповідно до даних протоколу огляду предмету від 28.01.2016 року видані ОСОБА_25 мобільні телефони та флеш-карта об`ємом на 2 GD оглянуті, визнані згідно постанови органу досудового розслідування від 28.01.2016 року речовими доказами по кримінальному провадженні та передані на зберігання, згідно розписки, потерпілій.
В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику в справах про злочини проти власності» зазначено, що розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Оскільки ОСОБА_5 вчинив всі дії, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону даного злоочину, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, поєднаний з проникненням у житло, а тому дії засудженого вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України.

Щодо невизнання обвинуваченим вини в інкримінованому йому злочині, судом першої інстанції були детально проаналізовані всі докази по справі та зроблено правильний висновок про те, що пояснення ОСОБА_5 надані ним в суді суперечать доказам здобутим в ході досудового слідства та суперечать встановленим фактичним обставинам, а тому суд дійшов правильного висновку, що дані пояснення є способом захисту підсудного.

Захисник ОСОБА_6 зауважує на похилий вік потерпілої в наслідок чого остання має проблеми з зором та не могла в повній темряві розгледіти колір очей нападника, проте такі твердження є безпідставними з огляду на наступне.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_23 підтвердив, що в його присутності та в присутності іншого понятого 28.01.2016 року під час проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання, потерпіла ОСОБА_8 серед чотирьох представлених їй чоловіків, не вагаючись, впізнала обвинуваченого ОСОБА_5 як особу, яка вчинила відносно неї розбійний напад. Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції, потерпіла пояснила, що обвинувачений був у неї з 23- 00 години до 04- 00 години ранку, тобто значний проміжок часу, а тому вона мала можливість запам`ятати його рухи, голос та ті частині тіла, які змогла побачити .
При перевірці доводів сторони захисту щодо недопустимості наведених у вироку доказів, апеляційний суд виходив з наступного.

У відповідності із вимогами ч. 1, ч. 2 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи із змісту ч. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені показання потерпілої і свідків, протоколи процесуальних дій з додатками, суд першої інстанції правомірно визнав належними та допустимими доказами, оскільки ці докази отримані уповноваженим на це органом, з відомого, не забороненого законом джерела, в установленому законом порядку, з дотриманням процесуальної форми, належним чином закріплені та завірені, не суперечать іншим здобутим у справі доказам. Показання потерпілої та свідків стійкі, послідовні, узгоджуються між собою і наведені потерпілою обставини вчиненого на неї нападу підтверджуються даними протоколу обшуку домоволодіння, даними протоколу огляду та іншими доказами. Під час судового розгляду не встановлено підстав, які б свідчили про неправдивість показань свідків та потерпілої, про що стверджують апелянти.

З урахуванням викладеного, є неприйнятними доводи апелянтів в цій частині. Висновки суду стосовно оцінки наведених доказів відповідають положенням ст.ст. 85,86 КПК України.

Обвинувачений стверджував, що в ході проведення досудового слідства до нього працівниками поліції застосовувались недозволені методи ведення слідства, здійснювали на нього та на свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 психологічний вплив, а тому свідки не підтвердили суду його алібі про те, що він знаходився з ними в ніч з 17.01.2016р. на 18.01.2016р.

В судовому засіданні суду першої інстанції ретельно допитані свідки та перевірені їх показання, а саме свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він не бачив обвинуваченого 17.01.2016р., стверджував, що на нього не здійснювалося будь-якого тиску зі сторони правоохоронних органів, свідок ОСОБА_10 суду показав, що на той час він знаходився в лікарні, а тому 17.01.2016р. він не міг бути в барі разом з ОСОБА_5 .

Тому є безпідставними посилання обвинуваченого на наявність у нього алібі на час вчинення злочину, а також його твердження про вчинення тиску на свідків працівниками поліції. Крім того, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були допитані судом саме за клопотанням сторони захисту, а тому у суду не було підстав сумніватись у достовірності їх показань.

Посилання обвинуваченого на те, що під час досудового розслідування до нього застосовувалися заходи психологічного впливу з боку працівників міліції не заслуговують на увагу, оскільки дані доводи були предметом перевірки суду першої інстанції при розгляді справи і свого підтвердження не знайшли, вони спростовуються показаннями свідків. До того ж ні обвинувачений ні його захисник із заявами та скаргами про застосування до ОСОБА_5 психологічного впливу працівниками поліції на стадії досудового розслудування, в будь-які органи не звертались та нікого про це не повідомляли.

Є голослівними посилання захисника на те, що свідок ОСОБА_11 - брат обвинуваченого оговорив ОСОБА_5 , через конфлікт житла. Такі доводи захисника не мають підтвердження, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, щодо даного факту.

Отже, відсутні підстави вважати, що судове рішення обґрунтовано недопустимими доказами, про що стверджує захисник, оскільки вирок ґрунтується на показаннях потерпілої, яка безпосередньо допитана в суді про обставини вчиненого кримінального правопорушення, та її показання є належним та допустимим доказом, які покладені в основу вироку. Крім того, суд обґрунтовано послався на показання свідків, дані протоколу пред`явлення особи для впізнання, протокол огляду місця події від 20.01.2016р. та фототаблиці до нього, протокол огляду предмету від 28.01.2016р.

У процесі досудового слідства та при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини справи, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому доводи захисника та обвинуваченого про істотні порушення кримінально-процесуального закону, однобічність та неповноту досудового та судового слідства є безпідставними.

Викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника доводи про визнання доказів недопустимими, недоведеність вини обвинуваченого та незаконність його засудження суперечать обставинам справи, встановленим судом і не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відсутні підстави для скасування вироку, постановлення виправдувального вироку, як просить захисник чи направлення справи на новий судовий розгляд, як просить обвинувачений.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є особливо тяжким. Також врахував дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше не судимий, неодружений, обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення злочину відносно особи похилого віку, врахував часткове повернення під час досудового розслідування працівниками поліції потерпілій викраденого у неї майна.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для виправлення і перевиховання засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вирок, про що просять апелянти.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 березня 2017 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України ( в редакції закону від 26.11.2015 р.) зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 22.03.2017 року по 20.06.2017 року (включно) із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Головуючий
Судді