Справа № 183/7861/15
№ 1-кп/183/53/17
В И Р О К
іменем України
03 липня 2017 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000405 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Брахів Буського району Львівської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в :
З 07 серпня 2014 року військовослужбовець військової служби за мобілізацією сержант ОСОБА_5 проходив військову службу на посаді інструктора у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 . Наказом № 49 від 02 березня 2015 року командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) сержанта ОСОБА_5 з 28.02.2015 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується у АДРЕСА_3 , та призначено на посаду командира бойової машини командира відділення 1 парашутно-десантного відділення 1 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону.

Сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій службовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII, який набув чинності 20.01.2015 року, в Україні з 20.01.2015 року діє особливий період.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 року №194-VIII, який набув чинності 05.03.2015 року, до статті 407 КК України було внесено зміни, які посилюють відповідальність за вчинення вказаного військового злочину в умовах особливого періоду.

Однак, 30 березня 2015 року сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 02 грудня 2015 року сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Таким чином, у період з 30 березня 2015 року по 02 грудня 2015 року сержант ОСОБА_5 був відсутній у військовій частині НОМЕР_2 без поважних причин в умовах особливого періоду і його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину визнав частково. Показав, що приблизно наприкінці березня 2015 року в казармі військової частини НОМЕР_2 коли він відпочивав хтось з військовослужбовців його вдарив ногою в область обличчя. Від цього у нього виник синець біля ока. З цього приводу він звернувся до командира своєї роти старшого лейтенанта ОСОБА_6 щодо можливості не бути присутнім на шикуванні з синцем на обличчі, на що останній відповів, щоб він взагалі залишив військову частину. Після цього днювальний його вивів за територію частини і він вирушив до себе додому в Львівську область. Доповнив, що як військовослужбовець вчинив неправильно, визнає, що самовільно залишив військову частину, але вважає, що з поважних причин, із самозбереження.

Згодом, в судовому засіданні 30.06.2017 року обвинувачений ОСОБА_5 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді командира 8 парашутно-десантної роти у званні «старший лейтенант». Наприкінці березня 2015 року приблизно після обіду на території військової частини був виявлений сержант ОСОБА_5 у нетверезому стані. За його наказом сержанта ОСОБА_5 відвели до казарми спати. Наступного ранку сержант ОСОБА_5 на ранкове шикування не з`явився, з цього приводу ним було подано відповідний рапорт командуванню військової частини. Доповнив, що сержант ОСОБА_5 фактично прослужив у частині декілька тижнів, участі в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей не приймав, постійно зловживав алкоголем. Наказу щодо виведення ОСОБА_5 за територію військової частини не давав. ОСОБА_5 підходив до нього напередодні залишення ним військової частини, щось говорив, але перебував у нетверезому стані і через це він наказав відвести його до казарми проспатися, тілесних ушкоджень на ньому не бачив.

Від допиту свідка ОСОБА_7 сторона обвинувачення відмовилась, захисник та обвинувачений проти цього не заперечували і не наполягали на допиті цього свідка. Тому допит вказаного свідка за погодженням всіх учасників процесу в судовому засіданні не проводився.

В судовому засіданні були досліджені документи на підтвердження пред`явленого обвинувачення, а саме:

- витяг з кримінального провадження № 0000405 від 03.12.2015 року, згідно якого до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.06.2015 року були внесено відомості за фактом відсутності на службі ОСОБА_5 з 30.03.2015 року (а.с.52);

- витяг з наказу № 49 (по стройовій частині) від 02.03.2015 року командира військової частини НОМЕР_2 , яким сержанта ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини (а.с.61);

- наказ № 1168 від 24.04.2015 року командира військової частини НОМЕР_2 про призначення службового розслідування за фактом відсутності на службі сержанта ОСОБА_5 з 30.03.2015 року (а.с.59);

- акт проведення службового розслідування від 30.04.2015 року за фактом відсутності на службі сержанта ОСОБА_5 з 30.03.2015 року (а.с.56,57);

- рапорт командира 1 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти старшого лейтенанта ОСОБА_8 від 30.03.2015 року за фактом відсутності на службі сержанта ОСОБА_5 з 30.03.2015 року (а.с.58);

- наказ № 1236 від 30.04.2015 року командира військової частини НОМЕР_2 про результати службового розслідування за фактом відсутності на службі сержанта ОСОБА_5 з 30.03.2015 року (а.с.53-55).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони кожний окремо, а також в сукупності, доповнюючи один одного, підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, і підтверджують вину обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем, крім строкової служби, військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за місцем проходження військової служби характеризується негативно (а.с.60), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.99), раніше не судимий (а.с.63). Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України, оскільки підстав для застосування положень ст. 69 КК України суд не вбачає. Між тим, враховуючи наявність пом`якшуючої покарання обставини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, та його ставлення до вчиненого, а також усі обставини у справі, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Таке покарання, на думку суду, відповідає обставинам справи, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, і буде достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку видати обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1