Дата документу Справа № 335/5044/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1041/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/5044/16-к
Категорія: ст.309 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши 02 серпня 2017 року у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000709, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2017 року щодо ОСОБА_8 /а.п. 178-183/ з апеляційними скаргами звернулись захисник ОСОБА_7 /а.п. 195-201/ та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 /а.п. 187-193/, в яких:

захисник просить вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Свої вимоги апелянт обґрунтувала наступними обставинами:

-під час судового розгляду прокурором не були надані матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, які виявилися джерелом розглянутого кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000709;

-при розгляді справи суд не перевірив та не переконався в тому, чи були у слідчого належні підстави для внесення відомостей до ЄРДР;

-згідно з витягом з ЄРДР, обставинами, що свідчили про вчинення кримінального правопорушення, вказано проведення санкціонованого обшуку житла ОСОБА_8 в ході розслідування кримінального провадження за № 00003912, проте обвинуваченням до справи не доданий цей витяг з ЄРДР, з розглянутої судом справи не вбачається відносно кого справа за №00003912 була внесена до ЄРДР, яка особа внесла цю інформацію, який орган проводив досудове розслідування по цій справі, хто був слідчим та прокурором по цій справі, коли ця справа була розпочата та чи закінчена вона, хто по цій справі був підозрюваним і яке відношення до цієї справи має ОСОБА_8 ;

-протягом усього 2015 року та по 01.03.2016 року ОСОБА_8 по будь-якій кримінальній справі не допитувався як свідок та не був підозрюваним та обвинуваченим;

-під час розгляду кримінального провадження № 000709 обвинуваченням не було надано жодного документу, який би стосувався справи по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України, проте суд постановив вирок тільки на підставі матеріалів, які відносились саме до кримінального провадження за № 00003912, документи по якому під час досудового слідства по справі за № 0000709, стороні захисту не надавались;

-долучена під час судового розгляду стороною обвинувачення постанова прокурора ОСОБА_9 від 30.03.2016 року про виділення з кримінального провадження № 00003912 матеріалів, а саме: ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про проведення обшуку житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 04.02.2016 року; протоколу обшуку житла від 17.02.2016 року; постанови про призначення судово-хімічної експертизи за експертною спеціальністю дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів від 19.02.2016 року; висновку експерта № 254 від 22.03.2016 року, була винесена у порушення вимог ч. 3 ст. 217 КПК України, на яку послався прокурор, оскільки на той час підстав для виділення матеріалів у прокурора не було, так як ОСОБА_8 ніколи не був підозрюваним у кримінальному провадженні № 00003912, матеріали з якого були виділені. Крім того, таке рішення, може бути прийняте лише під час досудового розслідування по провадженню, проте, суду не була надана інформація про тривалість досудового розслідування по провадженню № 00003912;

-з ухвали слідчого судді від 04.02.2016 року про проведення обшуку у квартирі АДРЕСА_2 вбачається, що провадження за №00003912 було внесено до ЄРДР 28.08.2015 року, постанова про виділення матеріалів досудового розслідування з цього провадження була прийнята 30.03.2016 року, тобто по закінченню восьми місяців з початку розслідування кримінального провадження, проте, стороною обвинувачення суду не були надані документи на підтвердження повноважень прокурора ОСОБА_9 щодо прийняття будь-яких рішень по провадженню №00003912.

Апелянт вважає, що суд незаконно дійшов висновку про те, що протокол обшуку від 17.02.2016 року відповідає вимогам ст. 104 КПК України, оскільки він не може бути доказом, виходячи з наступного:

-у протоколі вказано, що він був складений 17.02.2016 року слідчим СВ Орджонікідзевського ВП ЛВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 за наслідками розгляду матеріалів досудового розслідування, внесених до ЄРДР за № 00003912 28.08.2016 року, проте, вказана дата не відповідає дійсності, так як на час складання протоколу вона ще не настала; у графах протоколу - «за участю потерпілого, захисника, підозрюваного, представника, спеціаліста» зазначені прочерки, у графі «за участю інших осіб» вказані дві особи - ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , при цьому, відомості про ім`я, дату народження та місце проживання цих осіб у протоколі відсутні;

-у порушення вимог ч. 3 ст. 66 КПК України у графі «підпис» протоколу обшуку відсутні підписи понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що свідчить про те, що вони не були ознайомлені зі своїми правами та обов`язками як поняті, а процесуальні дії під час обшуку не були зафіксовані будь-якими пристроями;

-у протоколі відсутні описова частина; відомості про послідовність дій; де та ким були виявлені речі, які перелічені в протоколі; відсутня заключна частина, з якої би вбачалось, які саме дії були проведені з виявленими предметами в процесі обшуку, вилучались вони чи були залишені у квартирі, хто, де та під час якої слідчої дії їх оглядав та вилучав.

Також апелянт вважає, що не може бути визнаний належним доказом висновок експерта № 254 від 22.03.2016 року за таких підстав: експертиза була проведена 22.03.2016 року в рамках іншого кримінального провадження, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні експерта, згідно з якими, експертизу по кримінальній справі за № 0000709 вона не проводила; на експертизу надійшли два полімерні пакети, опечатані паперовими бирками, які нібито були вилучені 17.02.2016 року з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , однак дані про те, звідки взялись ці пакети, під час якої слідчої дії вони були вилучені, хто та за яких обставин прикріпив бирку та наніс підписи - в матеріалах провадження відсутні; які предмети знаходились в конверті не відомо. Крім того, під час проведення експертизи, експерт самостійно, за відсутністю інших осіб, з її слів, перепакувала вміст речей, наданих їй для проведення експертизи.

Крім того, на думку апелянта, суд не мав законних підстав під час допиту в якості свідка експерта, надавати для ідентифікації, тобто, для визначення, чи дійсно саме ті предмети були надані їй на дослідження, чотири фотознімки, долучені до протоколу обшуку в судовому засіданні, а в подальшому, визнавши ці фотознімки, неналежним доказом, використовувати їх як докази.

Поміж іншого, захисник послався на наступні обставини:

-суд у порушення вимог частин 1, 2, 3, 12 ст. 290 КПК України відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про визнання речових доказів недопустимими, у зв`язку з ненаданням їх слідчим обвинуваченому та захиснику для ознайомлення, хоча при ознайомленні з матеріалами справи сторона захисту не знала та й не могла знати, які матеріали досудового розслідування зібрані обвинуваченням;

-у вироку судом як на докази вини ОСОБА_8 суд послався на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що не можуть все пам`ятати, оскільки минуло багато часу, а останній ще також зазначив, що їм, як понятим, права ніким не роз`яснювалися;

-суд, зазначивши, що вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин, доведена повністю, визнав його винним не за ч. 2 ст. 307 КК України, як було вказано в обвинувальному акті, а за ч. 1 ст. 309 КК України;

-незважаючи на те, що ОСОБА_8 добровільно пройшов у наркодиспансері курс лікування від наркотичної залежності, суд безпідставно дійшов висновку про те, що відносно нього не може бути застосована ч. 4 ст. 309 КК України;

прокурор просить вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від

30.03.2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням

закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити щодо ОСОБА_8 новий вирок, яким визнати його винними за ч. 2 ст. 307 КК України та призначити покарання у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що йому належить.

На думку апелянта, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікованого органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 307 КК України, доведена наступними показами свідків та письмовими доказами: показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даними протоколу обшуку від 17.02.2016 року, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.02.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 ; висновком експерта № 254 від 22.03.2016 року, по експертизі, проведеній по об`єктам та речовинам, вилученим під час обшуку за вищевказаною адресою за постановою слідчого від 19.02.2016 року; речовими доказами, оглянутими безпосередньо у судовому засіданні; долученими та дослідженими судом доказами, а саме: витягом з ЄРДР № 0000709, постановою прокурора Запорізької місцевої прокуратури №2 Запорізької області від 30.03.2016 року, винесеною в порядку ст. 110 КПК України, якою виділено з матеріалів досудового розслідування за № 0003912 від 28.08.2015 року матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме: ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про проведення обшуку житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 04.02.2016 року; протокол обшуку житла від 17.02.2016 року; постанову про призначення судово-хімічної експертизи за експертною спеціальністю дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів від 19.02.2016 року; висновок експерта № 254 від 22.03.2016 року.

Також, на думку апелянта, про доведеність вини ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 307 КК України, свідчить виявлення за місцем проживання у ОСОБА_8 : наркотичної речовини, яка була заздалегідь розфасована на 10 паперових згортків та 2 зіп-пакети, з однаковою вагою між собою; електронних ваг, на яких при обшуку також було виявлено залишки речовини сіро-зеленого кольору, за допомогою яких обвинувачений і міг розфасувати наркотичний засіб; канцелярського ножу, на якому маються залишки наркотичного засобу «Смоли канабісу», яка може виникати тільки після згорання самого наркотичного засобу - рослини «канабіс маріхуана».

Крім того, під час допиту ОСОБА_8 пояснив, що придбав у невстановленої особи - нібито у якогось лікаря речовину рослинного походження для вживання та покращення самопочуття, вказану речовину він сам розфасував за допомогою електронних ваг у відповідні паперові згортки та два зіп-пакети, а звідки у вказаних згортках та зіп-пакетах з`явилась наркотична речовина йому не відомо.

Як вважає прокурор, всі вказані докази дають підстави вважати, що в діях обвинуваченого маються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме незаконне придбання, зберігання та перевезення особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту, проте, суд, не дивлячись на долучені у суді та досліджені докази, в порушення п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильно здійснив тлумачення Закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 307 КК України, та юридично неправильно перекваліфікував злочин на ч. 1 ст. 309 КК України.

Зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді двох місяців арешту.

Оскаржуваним вироком постановлено: строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання та стягнути зі ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертизи в розмірі 660 гривень 30 копійок.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 не обирався.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_8 раніше в силу ст. 89 КК України не судимий.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які підтримали скаргу захисника та заперечували проти скарги прокурора, прокурора, який заперечував проти скарги захисника та не підтримав скаргу прокурора у провадженні, зазначивши при цьому, що на підставі доказів, наданих стороною обвинувачення, в діях ОСОБА_8 наявний склад злочину за ч. 1 ст. 309 КК України, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Діюче кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст. 84 КПК України) та надати їм відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України.

При розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 зазначені вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були дотримані.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України, а саме, як незаконне придбання, зберігання та перевезення особливо небезпечних наркотичних засобів з метою збуту.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, сторона обвинувачення надала суду наступні докази: пояснення понятих свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; протокол обшуку від 17.02.2016 року, проведеного у кв. АДРЕСА_2 ; висновок експерта № 254 від 22.03.2016 року за результатами судово-хімічної експертизи, проведеної по об`єктам та речовинам, вилученим під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за постановою слідчого від 19.02.2016 року; речові докази, а саме 10 паперових згортків з речовиною сіро-зеленого кольору, два зіп-пакети з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження, пластиковий пристрій зеленого кольору, два наперстки з залишками речовини сірого кольору, ваги електронні сірого кольору, пластикова пляшка з залишками речовини коричневого кольору, пакування яких було порушено у судовому засіданні; процесуальні документи, зокрема: витяг з ЄРДР № 0000709, постанова прокурора Запорізької місцевої прокуратури Запорізької області від 30.03.2016 року, прийнята в порядку ст. 110 КПК України, про виділення з матеріалів досудового розслідування за № 0003912 від 28.08.2015 року матеріалів досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме: ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про проведення обшуку житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 04.02.2016 року; протоколу обшуку житла від 17.02.2016 року; постанови про призначення судово-хімічної експертизи за експертною спеціальністю дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів від 19.02.2016; висновку експерта № 254 від 22.03.2016 року.

Дослідивши зазначені докази сторони обвинувачення, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, не доведена, а в його діях міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вину у вчиненні якого обвинувачений не заперечував, у тому числі і в суді апеляційної інстанції, зазначивши, що дійсно під час проведення обшуку у кв. АДРЕСА_2 , у нього були знайдені 10 паперових згортків з речовиною сіро-зеленого кольору та дві зіп-пакети з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження, які він купував та зберігав для особистого вживання.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки ані в апеляційній скарзі захисника, ані в апеляційній скарзі прокурора не наведено доводів на спростування зазначених висновків суду.
Згідно з пунктом 4 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» із змінами і доповненнями від 18.12.2009 року, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх; тощо.

Відповідно до висунутого обвинувачення та наданих доказів, сторона обвинувачення послалася на наявність умислу ОСОБА_8 , виходячи з кількості наркотичного засобу, способу його упакування та розфасування, що суд першої інстанції не визнав достатнім, а вину обвинуваченого доведеною.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є правильними, оскільки вилучені під час обшуку у ОСОБА_8 наркотичні засоби, зберігались у різних пакуваннях незначної ваги, твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про розфасування рослинного засобу для власного вживання не спростовані та об`єктивно підтверджуються тією обставиною, що останній вживав наркотичні речовини, а сам по собі спосіб розфасування наркотичного засобу, без інших ознак, не свідчить про намір його збуту.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого, покладених в обґрунтування своїх вимог про недоведеність вини ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України, то вони були предметом перевірки в суді першої інстанції при спростуванні обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України, чому суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою також погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції надав критичної оцінки доводам захисника в частині недопустимості письмових та речових доказів, мотивувавши при цьому належним чином прийняте рішення.

Таке рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, були виділені з матеріалів досудового розслідування за № 0003912 від 28.08.2015 року на підставі постанови прокурора від 30.03.2016 року, яка за змістом і формою відповідає ч. 5 ст. 110 КПК України та прийнята в межах компетенції процесуального прокурора, тобто з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

При завершенні досудового розслідування сторона захисту ознайомилася з матеріалами у повному обсязі, однак клопотань про надання доступу та можливості скопіювати або відобразити відповідним чином речові докази, не подала, отже, як вважає колегія суддів, посилання захисника на необхідність визнання речових доказів недопустимими доказами, з підстав того, що вони не були відкриті стороні захисту у порядку ст. 290 КПК України, є безпідставним.

Твердження сторони захисту щодо незаконності проведення обшуку спростовується матеріалами провадження, зокрема протоколом обшуку, оскільки обвинувачений не заперечував проти проведення 17.02.2016 року за його місцем проживання слідчої дії, добровільно надав доступ слідчому до свого житла для проведення обшуку, при проведенні обшуку були присутні поняті ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , яким були роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки, про що свідчать їх підписи в протоколі обшуку, який підписаний усіма учасниками без зауважень, тобто, обшук був проведений з дотриманням вимог ст. ст. 223, 234, 236 КПК України.

Крім того, на думку колегії суддів, є необґрунтованими й доводи сторони захисту про те, що висновок експерта № 254 від 22.03.2016 року є неналежним і недопустимим доказом, оскільки зміст самого висновку відповідає вимогам ст. 102 КПК України, так як він містить виклад фактичних обставин справи та відомості про хімічні властивості вилученої речовини, є належно обґрунтованим, вмотивованим і зрозумілим, наочно ілюстрований фототаблицями, у ньому повно і об`єктивно відображені хід та результати експертного дослідження, надані вичерпні і конкретні аргументовані відповіді на усі поставлені питання, а сама експертиза проведена з дотриманням вимог ст. ст. 69, 70 КПК України.

Отже, колегія суддів не встановила обставин, які підтверджують порушення вимог ст. ст. 87, 110, 223, 224, 234, 236 та 290 КПК України, на які посилалася сторона захисту, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, за який його засуджено, суд зробив на підставі доказів, досліджених і оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України, у вироку, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, наведені докладні мотиви прийнятого рішення, при цьому судовий розгляд по кримінальному провадженню проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та таких порушень цього закону, які були б істотними і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 4 ст. 309 КК України, оскільки згідно з довідками КУ «ОКНД» ЗОС від 06.05.2016 року та від 22.02.2016 року, ОСОБА_8 на диспансерному обліку в КУ «ОКНД» не перебуває, не вбачається, що останній страждає на наркоманію і потребує лікування від наркоманії, а отже, той факт, що ОСОБА_8 після його викриття у незаконному зберіганні наркотичних засобів та повідомлення про підозру у вчиненні злочину 14.04.2016 року, з 15.04.2016 року по 05.06.2016 року пройшов курс лікування у стаціонарному відділенні обласного наркологічного диспансеру, свідчить про те, що його звернення до лікаря-нарколога не було добровільним, а було зумовлене викриттям його участі у вчиненні злочину та мало на меті уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Що стосується призначеного покарання, то воно призначено ОСОБА_8 з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України.

За таких обставин, колегія суддів по доводам, наведеним в апеляційних скаргах захисника та прокурора, не вбачає підстав для скасування вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4