Справа № 206/3194/17
Провадження № 1-в/206/354/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретареві ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
лікаря - психіатра ОСОБА_5 ,
заінтересованої особи ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро письмову заяву Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, про зміну примусових заходів медичного характеру,

В С Т А Н О В И В:
20 червня 2017 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла письмова заява Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про зміну примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 .

Представник заявника лікар - психіатр ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали заяву та просили суд задовольнити її.

Захисник в судовому засіданні покладався на розсуд суду при розгляді вказаної заяви.

Прокурор просив суд відмовити у задоволенні заяви.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, приходить до наступного висновку.

Згідно ч.1 ст.95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Судом встановлено, що постановою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2012 року до ОСОБА_6 були застосовані примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричної лікарні зі звичайним наглядом.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.04.2017 року ОСОБА_6 були продовженні примусові заходи медичного характеру із звичайним наглядом, строком до 6 місяців.

В письмовій заяві та висновку комісії лікарів - психіатрів № 121 від 19.06.2017 року відносно хворого ОСОБА_6 вказано, що в результаті проведеного тривалого медикаментозного лікування і комплексу соціально-реабілітаційних заходів, психічний стан хворого покращився і залишається стабільним, що виявляється у відсутності афективних розладів, агресивних і ауто агресивних тенденцій, психопродуктивної симптоматики. Адекватної оцінки свого стану немає. Виказує формальний жаль з приводу скоєного, позитивні соціальні настанови на майбутнє.

Відповідно до висновку комісії лікарів - психіатрів № 121 від 19.06.2017 року вбачається, що у зв`язку із стабільністю стану ОСОБА_6 , останньому рекомендовано змінити примусові заходи медичного характеру, з госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Згідно ч. 2 ст. 514 КПК України, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок зміни у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 хворіє шизофренією, параноідна форма, безперервний перебіг, галюцинаторно - параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, ремісія "С".

Як вбачається з постанови Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2012 року, згідно висновків комісії згідно акту судово - психіатричної експертизи № 85 від 15 березня 2012 року, ОСОБА_6 в період інкримінованого йому діяння хворів хронічним душевним захворюванням у вигляді шизофренії параноїдної. Вказане хронічне захворювання позбавляло ОСОБА_6 можливості в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, віддавати собі звіт своїх дій та керувати ними, внаслідок чого потребував застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні із звичайним наглядом.

З показів лікуючого лікаря-психіатра також вбачається, що ОСОБА_6 хворіє на невиліковне психічне захворювання, яке потребує постійного лікування та прийняття лікарських препаратів, теоретично можливе погіршення психічного стану хворого ОСОБА_6 , яке може бути викликане рядом обставин, зокрема відмовою або не бажанням хворого на амбулаторному лікуванні вживати призначені препарати.

З огляду на наведене, висновок комісії лікарів - психіатрів № 121 від 19.06.2017 року в сукупності із іншими доказами є непереконливим, а зроблений в ньому висновок щодо стабілізації психічного стану ОСОБА_6 , з врахуванням аналізу та оцінки всіх зібраних по справі доказів, є суперечливими в тому числі по відношенню до раніше зроблених висновків, оскільки стан ремісії це тимчасова стабілізації хворого, яка у випадку порушення умов амбулаторного лікування може стати наслідком погіршення стану та рецидиву хвороби.

Крім цього, за змістом ст. 95 КК України, ст. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 04.04.2000 року та відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року N 7 "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування" зміна примусового заходу медичного характеру може полягати лише в його пом`якшенні у зв`язку з поліпшенням психічного стану особи (наприклад, у переведенні її з психіатричного закладу з посиленим наглядом до закладу зі звичайним наглядом) чи у скороченні строку перебування у психіатричному закладі.

З огляду на наведене, суд критично оцінює посилання лікаря-психіатра про те, що подальше загострення психічного стану ОСОБА_6 є мало можливим, а у випадку загострення - його можна буде помістити до лікувального закладу на стаціонарне лікування, оскільки вказана позиція не узгоджується з вимогами закону, і суперечить основним засадам прав та свобод людини.

Таким чином, з урахуванням психічного стану ОСОБА_6 за 2012 - 2017 роки, що потребує постійного лікування особи, потреби в систематичному прийому ліків та стороннього нагляду над хворим, значної підвищеної суспільної небезпеки вчиненого діяння, у зв`язку з чим було задоволено статеву пристрасть неприродним шляхом у відношенні малолітньої, виходячи з вимог ст. 92 КК України щодо обов`язкового лікування особи з метою запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь, суд вважає, що законних підстав для задоволення заяви лікаря-психіатра на даний час не має.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що письмова заява Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про зміну примусових заходів медичного характеру не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.372, 503, 512-514 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви лікаря психіатра Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради ОСОБА_7 про заміну ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відмовити.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Самарський районний суд міста Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1