АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1263/17 Справа № 201/1273/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Джанкой, громадянки України, з середньою освітою, розлученої, не працюючої, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001005 від 23 листопада 2016 року, -

встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано винною у тому, що остання 02 листопада 2016 року близько 17 год. 50 хв., керуючи автомобілем «Хюндай Елантра», рухалася в м. Дніпро по вул. Високовольтній в напрямку вул. Панікахи.

Під час руху, порушуючи «Правила безпеки дорожнього руху», проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виїзді на перехрестя з вул. Запорізьке шосе, із другорядної дороги, не надала перевагу автомобілю «Хонда Цивік», під керуванням водія ОСОБА_8 , що наближався до даного перехрестя по головній дорозі, та на перехресті вул. Високовольтна та Запорізьке шосе зіткнулась з ним.

В результаті вказаних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я.

До даних наслідків привело порушення ОСОБА_7 п. 16.11, п. 2.1, п. 1.10 «Правил безпеки дорожнього руху», згідно яких: «на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі»; згідно п. 1.10 Правил дорожнього руху України термін «дати дорогу» має таке значення «дати дорогу вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимог звільнити займану смугу руху) якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість», невиконання яких знаходиться в причинному зв`язку з наслідками події.

Вказані дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК.

За даним законом останній призначено покарання у виді 1 року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортним засобом.

ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зна останню покладено відповідні обов*язки.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_7 , 3-я особа ПрАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Із засудженої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 ухвалено стягнути матеріальну та моральну шкоду, відповідно, у розмірі - 197 607 грн. 09 коп. та 50 000 грн., а всього на суму - 247 607 грн. 09 коп.

З неї ж на користь потерпілої ОСОБА_8 ухвалено стягнути витрати на правову допомогу в сумі - 5 000 грн., а також на користь держави витрати, пов*язані із проведенням експертного дослідження в сумі 703 грн. 68 коп.

Обвинувачена не згодна з рішенням суду першої інстанції. В апеляційній скарзі просить вирок в частині призначеного покарання змінити.

Вважати її засудженою за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8 500 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирок в частині стягнення суми за цивільним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок злочину також змінити, зменшивши суми, які підлягають стягненню.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що повністю визнала свою вину. Під час розслідування справи співпрацювала з органами досудового слідства. Щиросердно розкаялась у вчиненому. До відповідальності не притягувалась. За місцем проживання характеризується позитивно, допомагає батькам, які мають інвалідність. Пи такій сукупності даних вважає, що їй може бути призначене покарання без обмеження волі, оскільки усвідомлює суспільну небезпечність вчинених діянь та стає на шлях виправлення.

Вказує, що на підтвердження спричиненої ОСОБА_8 матеріальної шкоди, пов`язаної з пошкодженням внаслідок ДТП належного їй автомобіля, позивачкою було надано звіт № 24-11-16-2Р про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого вартість матеріального збитку становить 268 727 грн. 31 коп., та звіт № 13-01-17РО про оцінку транспортного засобу, відповідно до якого вартість об`єкту становить 81 501 грн. Однак, вважає, що вказані звіти складено з порушенням встановленого законом порядку.

Так, вартість відновлювального ремонту автомобіля визначена без врахування фізичного зносу. Огляд транспортного засобу проводився по замовленню ОСОБА_10 , який був замовником дослідження та не є учасником кримінального провадження, у зв`язку з чим вказані звіти відносить до допустимих доказів.

Вказує, що з наданих товарних чеків № 24/11-16 від 13 грудня 2016 року на суму 600 грн. та № 13/01/17 від 13 січня 2017 року на суму 500 грн., платником також зазначений ОСОБА_10 .. Тобто вважає, що фактично витрати, пов`язані з оцінкою завданої матеріальної шкоди понесені не ОСОБА_8 , а ОСОБА_10 . У зв`язку з чим, в даній частині позову ОСОБА_8 не має права вимоги.

Зазначає, що позивачка просила стягнути на свою користь витрати на лікування та посилалась на призначення лікарів згідно довідки КЗ ДМКЛ № 16 від 18 січня 2017 року, яка не містить номеру і дати, та довідки від 18 листопада 2016 року травмпункту КЗ ДМКЛ № 2.

В судовому засіданні у задоволенні клопотання відповідача про витребування належним чином оформлених та засвідчених виписок із вказаних лікувальних закладів було відмовлено у зв`язку з відмовою позивачки щодо надання своїх особистих даних з приводу здоров`я.

У копіях чеків, які надані позивачкою на підтвердження витрат щодо лікування містяться ліки, що не були призначені позивачці лікарями, всього на суму 958 грн. 50 коп.

Крім того, вказує, що суд стягнув з неї на користь ОСОБА_8 витрати, пов`язані з переміщенням потерпілої до лікувальних закладів в сумі 859 грн. 42 коп.

В обґрунтування вказаних витрат ОСОБА_8 були надані скріншоти з інтернет-сторінок з прокладенням маршрутів до лікарень, а також із зазначенням загальної інформації щодо технічних характеристик автомобіля марки Mitsubishi Outlender XL 2.4 4WD. Вважає, що вказана інформація містить дані загального характеру та не може бути визнана допустимим доказом по справі, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що ОСОБА_8 переміщалась саме на зазначеному автомобілі. Крім того, відсутні дані кому взагалі належить даний автомобіль, нічим не підтверджена зазначена кількість поїздок, відстань, оскільки відправними точками вказані різні адреси. Крім того, не доведена вартість палива, дані щодо витрат пального є загальною щодо автомобіля даної марки та нічим не підтверджена, також відсутні будь-які чеки на придбання пального.

Не згодна з розміром стягнення з неї на відшкодування витрат ОСОБА_8 на правову допомогу.

Вважає немотивованим рішення суду в частині розміру моральної шкоди, оскільки позивачем не надано відповідного розрахунку. Не надано доказів про підтвердження завданої моральної шкоди.

Потерпіла в запереченнях на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а вирок без змін.

Вказує на те, що твердження обвинуваченої про необ*єктивність оцінки транспортного засобу спростовується висновками експертного дослідження. Так, коефіцієнт зносу зазначений у висновку, врахований при оцінці вартості матеріального збитку. Договір та чеки на вищезазначену послугу оформлені на її чоловіка ОСОБА_10 , у зв`язку з тим, що внаслідок отриманої при події травми, не мала можливості займатися цими справами.

Ствіерджує, що витрати на пальне складає 1/10 частини всіх витрат на транспортування.

Не відповідає дійсності її посилання на те, що ліки були придбані нею на власний розсуд. Так, в копіях чеків, які знаходяться в матеріалах справи, вказані всі препарати, що були призначені лікарем - травматологом КЗ ДМКЛ № 16, про що підтверджено відповідною довідкою.

Зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди, враховано глибину та тривалість перенесених нею страждань, викликаних втратою рухомості лівого гомілкового суглобу та пов`язаних з цим невиправних змін звичних життєвих обставин. Після події вимушена була звернутися за консультацією до лікаря психотерапевта і була взята на облік.

Вважає, що судом обґрунтовано рішення щодо стягнення на її користь понесених у зв`язку з оплатою правової допомоги адвоката, що підтверджується відповідною угодою про надання правової допомоги, а її розмір відповідає кількості та тривалості судових засідань під час провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити, в задоволенні цивільного позову відмовити.

Прокурор, потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

В судових дебатах учасники процесу підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 КК України колегія суддів переглядає судове рішення щодо ОСОБА_7 в межах поданої апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані не в повному обсязі.

Так, його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 286 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченій ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до необережних злочинів невеликої тяжкості, даних про особу обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, раніше не судима, характеризується позитивно, має на утриманні батьків інвалідів, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачена ОСОБА_7 може стати на шлях виправлення без відбування основного покарання, а тому її можливо звільнити від нього з випробуванням. Приймаючи до уваги обставини дорожньо-транспортної пригоди, поведінку обвинуваченої до події та після неї, яка не свідчить про суспільну небезпечність Сенікової, наявність у неї на утриманні двох престарілих батьків, які в силу свого віку та стану здоров`я потребують переміщення з місця проживання до лікувального закладу, що здійснює обвинувачена за допомогою транспортногог засобу, суд обґрунтовано прийшов до висновку про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Тому, доводи апеляційної скарги обвинуваченої в частині призначення їй покарання не пов*язаного з обмеженням волі, задоволенню не підлягають.

Не може колегія суддів погодитись з посиланнями обвинуваченої щодо необґрунтованого задоволення судом цивільного позову потерпілої в частині розміру матеріальної та моральної шкоди, спричиненої пошкодженням її автомобіля, витрат на лікування, правову допомогу.

Колегія вважає, що вирішуючи заявлений позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно оцінив твердження потерпілої виходячи з характеру майнових та немайнових втрат їх реальність, тривалість, можливість відновлення, характеру і глибини пов`язаних з цим душевних страждань потерпілої, і виходячи з засад розумності і справедливості, прийшов до висновку про достатність і відповідність визначення розміру заподіяної шкоди.

Що стосується стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 витрат, пов`язаних з переміщенням потерпілої до лікувальних закладів в сумі 859 грн. 42 коп., колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами обвинуваченої про їх необґрунтованість, а тому приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні цивільного позову та зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині задоволення цивільного позову - змінити.

Відмовити потерпілій ОСОБА_8 в задоволенні позову про стягнення із ОСОБА_7 витрат, пов`язаних з переміщенням до лікувальних закладів в сумі 859 грн. 42 коп.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4