Дата документу 24.05.2017 Справа № 554/6320/16-к
Справа № 554/6320/16
Провадження № 1-кс/554/3499/2017

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2017 року м. Полтава
Слідчий суддя Октябрського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю слідчого ОСОБА_3
В С Т А Н О В И В:
Слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, в обґрунтування якого посилається на наступне.
29.01.1999 року Полтавським управлінням Житлово-комунального господарства видане свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 860,5 кв. м.. розташований у АДРЕСА_1 , який належить державі в особі Верховної Ради України та перебуває в оперативному управлінні Міністерства оборони України.
Згідно акту прийняття-передачі від 29.03.1999 року, вищевказана будівля передана в експлуатацію від 22 госпрозрахункової дільниці Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».
У зв`язку з набуттям чинності Закону України «Про правовий режим майна Збройних сил України», з 21.09.1999 року об`єкт нерухомого майна, загальною площею 860,5 кв.м., розташований у м. Полтава по вул. Фрунзе, 6, який перебував в оперативному управлінні Міністерства оборони України, набув статусу військового майна.
Органи, які здійснюють управління військовим майном, згідно зі ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. При цьому до компетенції Кабінету Міністрів України віднесено вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також прийняття рішень щодо його вилучення і передачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади.
Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів з державної у комуналльну власність, у тому числі інше окреме індивідуально визначене майно підприємств, здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.
У відповідності до ч.1 ст.4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», передача об`єктів з державної у комунальну власність, у тому числі інше окреме індивідуально визначене майно підприємств, здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.
У відповідності до пункту 4 «Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 серпня 2002 року №1282, передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням:
1. Кабінету Міністрів України щодо військових містечок, що вивільняються у процесі реформування Збройних Сил і не плануються до використання за цільовим призначенням; а також нерухоме майно (будівлі, споруди, об`єкти незавершеного будівництва, приміщення. Інше нерухоме майно);
2. Міноборони щодо: іншого окремого індивідуально визначеного (рухомого) майна; житлового фонду, інших об`єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебувають в оперативному управлінні військових частин і передаються не у складі майнових комплексів.
Однак, всупереч вищевказаних вимог закону, 20.05.1999 на підставі договору купівлі-продажу серії АВА №140752 службові особи державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», зловживаючи своїм службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, без дозволу уповноваженого органу, нежитлові приміщення у вищевказаному будинку, загальною площею 72,1 м?, вартістю 5420 гривень, реалізували приватній виробничо-комерційній фірмі «Мальва».
Наразі вказана частина нежитлової будівлі, площа якої із врахуванням добудов становить 74,5 м?, на праві приватної власності належить фізичній особі ОСОБА_5 .
Крім того, у порушення вищевказаних вимог закону, 28.08.2002 на підставі біржової угоди №28-02/12 договору купівлі-продажу нерухомості службові особи державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», зловживаючи своїм службовимм становищем, діючи в інтересах третіх осіб, без дозволу уповноваженого органу, нежитлові приміщення у вищевказаному будинку, загальною площею 763,2 м?, вартістю 132028 гривень, реалізували приватному товариству з обмеженою відповідальністю «Імідж».
У подальшому вказана частина нежитлової будівлі декілька разів реалізовувалася та кінцевими набувачами на даний час є ТОВ «Укрінвестгруп» (площа 431,2 м?), АБ «Діамант» (площа 277,6 м?), фізична особа ОСОБА_6 (площа 62,9 м?)
На підставі рішення Правління Національного банку України від 24 квітня 2017 року №264-рш/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24 квітня 2017 року №1684 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «ДІАМАНТБАНК» та делегування повноважень тимчасового адмістратора банку».
Згідно з даним рішенням розпочато процедуру виведення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДІАМАНТБАНК» (далі ПАТ «ДІАМАНТБАНК») з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 17 год. 00 хв. 24 квітня 2017 року до 23 травня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адмістратора ПАТ «ДІАМАНТБАНК», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», начальнику відділу моніторингу операцій проблемних банків департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків ОСОБА_7 строком на один місяць з 17 год. 00 хв. 24 квітня 2017 року до 23 травня 2017 року включно
На даний час у кримінальному провадженні існує обгрунтована необхідність у запобіганню можливості пошкодження, перетворення та відчуження нерухомого майна за адресою: м. Полтава, вул. Європейська (Фрунзе), 6, що може бути реалізовано тільки шляхом накладення арешту на це майно.
Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Саме нежитлове приміщення площею 277,6 м?, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Європейська (Фрунзе), 6 та належить на праві приватної власності ПАТ «Діамантбанк», в розумінні ст. 98 КПК України є об`єктом кримінально протиправних дій, а отже являється речовим доказом у кримінальному провадженні.
Враховуючи мету збереження речового доказу, необхідним є накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває у власності добросовісного набувача.
На даному етапі досудового розслідування потреби кримінального провадження виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання його пошкодженню, перетворенню та відчуженню, що може перешкодити кримінальному провадженню. У свою чергу заборона розпорядження власнику нежитловим приміщенням у будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , буде співрозмірним із завданнями кримінального провадження.
Слідчий в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання та прохав його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні клопотання слідчого підтримав, та прохав його задовольнити з підстав у ньому наведених.
Представник володільця майна повідомлений належним чином, про дату та час судового засідання до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчим доведено, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
На даному етапі досудового розслідування його потреби виправдовують втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 117, 131, 132, 167, 170-173, 175, 309 КПК України, -
Клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_3 - задовольнити.
Задовольнити клопотання та накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 277,6 м?, що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Європейська (Фрунзе), 6 та належить на праві приватної власності ПАТ «Діамантбанк», який перебував в оперативному управлінні Міністерства оборони України на праві державної власності, згідно свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомого майна від 29 січня 1999 року, видане на підставі рішення виконкому Октябрської районної Ради №79 від 18 лютого 1992 року, з метою збереження речових доказів. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області на протязі 5 днів з моменту проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1