Кодимський районний суд Одеської області
___________________________________________________________________________________________________
Справа №503/4/17
Провадження №1-кп/503/31/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.06.2017 року м.Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кодимі, Одеської області кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кармалюківка Балтського району Одеської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 407 ч.2 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурори військової прокуратури Одеського гарнізону ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії дозиметриста 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІІІ категорії (тип Б) військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_1 ) прикордонний загін), у військовому званні «солдат», з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 13 вересня 2014 року, вчинив нез`явлення вчасно на військову службу без поважних причин до розташування вищезазначеної військової частини, яка дислокується в АДРЕСА_4 , та ухилявся від проходження військової служби до 02 жовтня 2014 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину в скоєному визнав частково і дав такі показання. Дійсно він проходив військову службу будучи призваним за мобілізацією. Проходив військову службу як військовослужбовець у в/ч НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АДРЕСА_4 . Перебував на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії дозиметриста 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Режим служби був такий: дві доби в наряді, а дві доби відпочинок. Під час відпочинку, отримавши дозвіл командира, можна було поїхати додому. Цим правом він скористався і 13 вересня 2014 року поїхав додому, в місто Одесу, де орендував квартиру. Оскільки обставини склались так, що стояло питання про виселення з квартири, яку він орендував, то, не повідомивши про такі обставини командування військової частини, він з`явився на службу аж 02 жовтня 2014 року. Крім зазначених причин, які він вважає поважними, сталося так, що його залишила знайома дівчина, а також, в цей час захворів батько. Частково визнає свою вину у підозрі, що висунута тому, що не прибув вчасно до військової частини і не повідомив про це письмово командування.

Не зважаючи на часткове визнання своєї провини у вчиненні інкримінованого йому злочину, винуватість ОСОБА_3 доведена стороною обвинувачення доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні свідчив таке. З обвинуваченим він знайомий з 2014 року як офіцер і підлеглий. ОСОБА_3 проходив військову службу будучи мобілізованим. З дозволу командира, військовослужбовці, після служби в наряді, могли поїхати додому. Цим право скористався і обвинувачений. Після того, як він поїхав додому, то на службу не повертався без поважних на те причин більше ніж десять діб.

Згідно висновку службового розслідування щодо неприбуття на службу молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії дозиметриста солдата ОСОБА_3 , складеного начальником відділу кадрів в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_7 , ОСОБА_3 без поважних причин не прибув на службу з 13 по 23 вересня 2014 року.

(а.п.35-37)

В той же час, свідки захисту в судовому засіданні дали такі свідчення.

Так, свідок ОСОБА_8 , в судовому засіданні показав, що ніс службу по мобілізації разом з обвинуваченим ОСОБА_3 у в/ч НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У період проходження служби у вільний час мав змогу їздити додому. Проблем з цим не було. Знає, що ОСОБА_3 , не з`явився на службу більше 10 діб.

Свідок ОСОБА_9 , в судовому засіданні свідчив, що у 2014 році був разом з обвинуваченим ОСОБА_3 мобілізований до армії. Проходили службу військову в прикордонному загоні в АДРЕСА_4 . Режим несення служби був такий. Дві доби проходиш службу в наряді, а дві доби відпочиваєш. Знав про те, що у ОСОБА_3 виникли труднощі в сімейному житті. Був випадок, що він не з`явився на службу.

В цьому випадку, суд вважає, що свідки захисту не тільки не спростували доводи сторони обвинувачення, а навпаки, підтвердили своїми показаннями, висунуте ОСОБА_3 обвинувачення.

З урахуванням безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів в їх сукупності, які є належними і допустимими, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч.2 КК України доведено, оскільки він не з`явився як військовослужбовець не строкової служби вчасно на військову службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця .

При призначенні ОСОБА_3 покарання суд, згідно з вимогами ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, згідно ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, який за місцем проходження служби характеризується як особа, яка на незадовільному рівні виконує свої службові обов`язки, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, раніше не судимий.

До пом`якшуючих покарання обставин суд відносить вчинення злочину вперше.

Обтяжуючих покарання обставин суд не вбачає.

Суд враховує, що, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Європейський Суд з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» (п. 38 рішення від 6 листопада 2008 року), вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним».
З огляду на викладені обставини, суд вважає за можливе виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в межах санкції ст. 407 ч.2 КК України, у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ст.ст.75,76 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нового злочину.

Цивільний позов по справі не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369,373,374 КПК України, суд

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 407 ч.2 КК України, призначивши йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України, звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він на протязі одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає обов`язки, передбачені частиною 1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд на протязі 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1