Ухвала
іменем україни
28 березня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегіїсуддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю засудженого ОСОБА_5 ,
його захисника ОСОБА_6 ,
та захисника засудженої ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
прокурораОСОБА_9 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000486 щодо
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Городище Черкаської області, мешканця АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочинів, передбачених п. 9 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 186 КК,
установив:
У касаційній скарзі та доповненнях до неї, як випливає з їх змісту, ОСОБА_5 , по суті не оспорюючи доведеності факту відкритого викрадення ним чужого майна, заперечує законність засудження за умисне вбивство. Посилаючись на неповноту всього слідства, невідповідність висновків у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, засуджений просить скасувати ухвалені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи позицію, ОСОБА_5 наголошує на неправомірності перекваліфікації діяння з ч. 1 ст. 119 на п. 9 ч. 2 ст. 115 КК. Вважає, що у кримінальному провадженні відсутні докази, які би підтверджували вчинення ним умисного вбивства з метою приховати інший злочин. На думку скаржника, у ході розгляду справи не було дотримано засади верховенства права, порушено його право на захист, насамперед через неконкретність та невідповідність висунутого обвинувачення вимогам ст. 291 КПК, залишення поза увагою доводів ОСОБА_5 . За твердженням останнього, вирок суперечить статтям 370, 374 вказаного Кодексу, місцевий суд не дотримався положень ст. 337 КПК, не дав належної оцінки зібраним доказам, не встановив обставин, які підлягають обов`язковому доказуванню і необґрунтовано визнав доведеним змінене прокурором обвинувачення, внаслідок чого призначив надмірно суворе покарання. Крім того, ОСОБА_5 без наведення аргументів зауважує щодо порушення правил підсудності. Як зазначає засуджений, суд апеляційної інстанції не усунув допущених порушень і також ухвалив незаконне рішення.
За вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 186 КК на строк 6 років; за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років; на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 06 листопада 2014 року, ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
За цим же вироком засуджено за ч. 3 ст. 186 КК ОСОБА_7 , щодо якої судове рішення в апеляційному порядку не переглядалось і не оскаржувалось у порядку касаційної процедури.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку умисного вбивства з метою приховати інший злочин; крім того його та ОСОБА_7 у грабежу, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров?я потерпілої, з проникненням у її житло, за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди;

Як установив суд, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , щодо якого застосовано примусові заходи медичного характеру, 15 вересня 2014 року близько 00.30 год. з метою заволодіння майном ОСОБА_11 проникли в її будинок на АДРЕСА_2 . Зв`язавши потерпілій руки за спиною та зав?язавши їй рота, вони відкрито заволоділи належними ОСОБА_11 грошима та продуктами харчування на загальну суму 5084 грн. Після цього ОСОБА_5 з метою приховати наведені протиправні дії вчинив умисне вбивство ОСОБА_11 шляхом підпалу помешкання останньої, котру зв`язаною в указаний спосіб залишив лежати на підлозі будинку. В результаті зазначеного в будинку ОСОБА_11 сталася пожежа, під час якої вона померла від отруєння оксидом вуглецю.

Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 01 березня 2016 року залишив без змін вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисників на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі з доповненнями до неї, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржувані рішення.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5 , у числі іншого, посилається на неповноту слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.

Разом із тим, наведені у скарзі доводи про те, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_5 за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є підставними.

Згідно зі статтями 370, 374 КПК вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до законодавчих приписів, суд, ухвалюючи вирок, окрім іншого, має вирішити, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи має це діяння склад кримінального правопорушення та якою саме статтею кримінального закону він передбачений, чи винна особа у вчиненні цього злочину. У разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку викладається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини й мотивів кримінального правопорушення, а також наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо підсудного.

Забезпечення доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення є одним із основоположних конституційних засад судочинства. У ст. 91 КПК визначено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а в силу ст. 92 цього Кодексу обов`язок доказування згаданих обставин не може бути покладено на обвинуваченого.
Цих законодавчих приписів повною мірою не було дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор під час судового розгляду змінив висунуте ОСОБА_5 обвинувачення з ч. 1 ст. 119 на п. 9 ч. 2 ст. 115 КК. За змістом вироку, суд, формулюючи обвинувачення ОСОБА_5 в умисному вбивстві з метою приховати інший злочин, яке визнав доведеним, виклав свій висновок без урахування положень ст. 91 КПК. Зокрема, попри те, що ОСОБА_12 у судовому засіданні категорично заперечив умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , у вироку не зазначено конкретних обставин кримінального правопорушення, передбаченого п. 9 ч. 2 ст. 115 КК. Замість цього суд лише констатував вчинення ОСОБА_5 такого злочину шляхом підпалу помешкання потерпілої. Установивши факт застосування до ОСОБА_11 насильства, яке не було небезпечним для її життя та здоровя, суд не з?ясував і не відобразив у вироку даних щодо того, чи була потерпіла позбавлена можливості залишити приміщення, яким чином засуджений вчинив підпал і у чому саме полягали його умисні дії, а також щодо наявності причинного зв?язку між ними та наслідком у вигляді настання смерті людини. Між тим, указані обставини належать до предмету доказування та мають значення для правильного вирішення справи в частині згаданого обвинувачення, отже й для ухвалення справедливого вироку.
Такий недолік вироку свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі права на захист ОСОБА_5 , адже в силу ст. 42 КПК він має право знати, у чому конкретно його обвинувачують, і захищатися від цього. Наведена позиція узгоджується з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де йдеться про необхідність детальної поінформованості особи щодо висунутого проти неї обвинувачення.
Крім того, на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні умисного вбивства суд у вироку послався на показання свідка ОСОБА_13 та на дані, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 21 вересня 2014 року за участю ОСОБА_5 як підозрюваного. Однак суд не дав оцінки цим доказам з точки зору їх достовірності й допустимості в аспекті статей 94, 95, 97 КПК.
Допущені порушення норм процесуального права перешкодили суду постановити законний, обґрунтований і вмотивований вирок у частині засудження ОСОБА_5 за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК. Тому доводи у скарзі щодо недотримання загальних засад кримінального провадження та невідповідності вироку в зазначеній частині статтям 374, 474 КПК колегія суддів вважає прийнятними.

Оскільки наведені порушення є істотними та їх не можна усунути під час апеляційного провадження, вони, на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, тягнуть за собою скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 у частині його засудження за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. У зв?язку з цим з оспорюваних вироку та ухвали необхідно виключити рішення суду про призначення засудженому покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК.

У касаційній скарзі не міститься змістовних заперечень стосовно факту відкритого викрадення майна ОСОБА_11 та участі у цьому злочині ОСОБА_5 . Висновки суду про подію цього кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб грабежу, поєднаного з насильством, яке не було небезпечним для життя та здоров?я потерпілої, з проникненням у її житло, є обґрунтованими, їх зроблено на підставі розглянутих та досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку. За встановлених у вироку фактичних обставин суд правильно кваліфікував указані дії засудженого за ч. 3 ст. 186 КК.

Однак суд помилково вирішив, що внаслідок грабежу було завдано значної шкоди.
Відповідно до ч. 2 примітки ст. 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається з урахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинено збитків на суму від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Частиною 5 підрозділу 1 Перехідних положень Податкового Кодексу України неоподаткований мінімум доходів громадян визначено на рівні податкової соціальної пільги, він дорівнює 50%розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, встановленому законом на 01 січня звітного податкового року. У 2014 році прожитковий мінімум становив 1176 грн. Відповідно, мінімальний розмір значної шкоди у 2014 році становив 58800 грн (100*1176*0,5). За відсутності таких збитків кваліфікуюча ознака «завдання значної шкоди» підлягає виключенню з кваліфікації дій засуджених за ч. 3 ст. 186 КК, а судові рішення в цій частині щодо ОСОБА_5 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок щодо ОСОБА_7 зміні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
Призначаючи за ч. 3 ст. 186 КК покарання ОСОБА_5 , суд керуючись приписами статей 50, 65 вказаного Кодексу врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, що за законом мають правове значення. Обраний захід примусу за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Виключення окремої кваліфікуючої ознаки суттєво не впливає на обсяг доведеного обвинувачення у грабежі, а тому не тягне за собою пом?якшення покарання, призначеного за цей злочин.
При визначенні остаточного покарання ОСОБА_5 на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд застосував принцип часткового складання покарань. Зокрема, до заходу примусу, призначеного за новим вироком, приєднав фактично один рік позбавлення волі частину покарання, призначеного за вироком Ватутінського міського суду Черкаської області від 06 листопада 2014 року. Правильності застосування судом положень ч. 4 ст. 70 КК засуджений у касаційній скарзі не оспорює.
Істотних порушень вимог закону, які були би підставами для скасування судових рішень у частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 186 КК, колегія суддів не вбачає.
Відтак, зважаючи на доводи і вимоги у касаційній скарзі, вона підлягає задоволенню частково.

Оскільки судові рішення в частині засудження ОСОБА_5 за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, при новому розгляді необхідно взяти до уваги викладене, здійснити провадження з дотриманням положень закону, і з урахуванням перевірки в ході слідства інших доводів, наведених у касаційній скарзі, ухвалити справедливе рішення, яке відповідало б вимогам ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 в частині засудження його за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
У решті ті ж самі вирок та ухвалу щодо ОСОБА_5 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК вирок щодо ОСОБА_7 змінити: виключити з кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 186 КК кваліфікуючу ознаку злочину «завдання значної шкоди»; виключити з вироку та ухвали рішення про призначення ОСОБА_5 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 186 КК до покарання, призначеного судом першої інстанції, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, призначених за вироками Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2015 року за ч. 3 ст. 186 КК та Ватутінського міського суду Черкаської області від 06 листопада 2014 року, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_2 ОСОБА_3