Справа №490/8478/15-к 06.03.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 березня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0003091 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 грудня 2016 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кимівка, Березанського району, Миколаївської області, громаднина України, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .
- яким ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні цих злочинів.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7
представник потерпілого ОСОБА_8
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначити остаточне покарання у виді 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні цих злочинів.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор на обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції не взяв до уваги докази, що могли істотно вплинути на його висновки.

Так, вказує, що судом при ухваленні вироку не взято до уваги протокол пред`явлення особи для впізнання потерпілому ОСОБА_9 від 16.07.2015 р. та протокол пред`явлення особи для впізнання свідку ОСОБА_10 від 17.08.2015р. та визнано зазначені докази недопустимими. Вважає, такі висновки суду незаконними та неправильними

Зауважує, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 забезпечено правом на захист, так 16.07.2015р. о 13:50 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України за присутності захисника, підпис якого міститься на вказаному повідомленні про підозру. Тобто, у відповідності із нормами кримінального процесуального законодавства, слідчим забезпечено право на захист ОСОБА_6 з моменту набуття ним статусу підозрюваного.

Крім того, прокурор вказує, що суд, визнаючи протокол пред`явлення особи для впізнання потерпілому від 16.07.2015р. недопустимим, врахував лише показання обвинуваченого. Натомість, поняті, які приймали участь у проведення слідчої дії у суді не були допитані.

Також, зазначає, що суд на противагу показам ОСОБА_6 не врахував покази свідка захисту - ОСОБА_11 , який виконував повноваження слідчого, проводив впізнання, та у суді, під присягою вказав, що статисти були схожі зовнішністю на ОСОБА_6 , а слідча дія була проведена у відповідності із процесуальним порядком.

Не погоджується апелянт і із тим, що заяву потерпілого про те, що напад на нього вчинив саме обвинувачений, суд не вважає достатнім доказом участі ОСОБА_6 у вчиненні інкримінуємий йому злочинів.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_9 двічі допитувався у судовому засідання, та чітко вказував, що він впізнав ОСОБА_6 , як під час пред`явлення для впізнання, так і у судовому залі, як ту особу, яка здійснила на нього напад.

Вважає, що термін «шоковий стан» є поняттям оціночним, в матеріалах провадження відсутні будь-які дані про медичний стан потерпілого, що на думку апелянта, не дає суду підстав робити висновки про неможливість сприйняття особою певних подій та їх особливостей.

Стосовно визнання судом недопустимим доказом протоколу пред`явлення особи для впізнання свідку ОСОБА_10 , прокурор вважає важливим той факт, що в своїх показах у суді ОСОБА_10 вказав, що бачив пізнавану ним особу в темну пору доби, яка перебувала у капюшоні, темних окулярах, тому на сто відсотків свідок не був впевнений, що ОСОБА_6 саме та особа, яка була пасажиром його таксі. Проте, в момент пред`явлення свідкові ОСОБА_10 . ОСОБА_6 для впізнання, той уже мав статус підозрюваного, його впізнав потерпілий, який надав розгорнуті покази. Після цього, під час впізнання, свідком ОСОБА_10 вказано саме на ОСОБА_6 , як на особу яка максимально схожа за рисами обличчя та тілобудовою на його пасажира, із усіх представлених йому чотирьох осіб.

Зазначає, що поняті, які приймали участь у проведення слідчої дії не допитані у суді, а отже приймаючи рішення про визнання доказу недопустимим, суд фактично бере до уваги лише покази обвинуваченого.

Крім того, прокурор вказує, що під час пред`явлення особи для впізнання свідку ОСОБА_10 , був присутній захисник ОСОБА_6 , який відповідно до протоколу слідчої дії жодних зауважень у порядку її проведення не вбачав, що на думку апелянта, також спростовує твердження суду щодо недопустимості доказів.

Звертає увагу суду, що судом внаслідок певної вибірковості, практично усі докази сторони обвинувачення визнані недопустимими, натомість, показання свідків сторони захисту, які під час досудового слідства не допитувалися та з`явилися в процесі через півтора року після початку розгляду справи судом, та покази яких є суперечливими, прийнято до уваги.

Вважає, що покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 узгоджуються як із показами потерпілого так і між собою. Натомість покази свідка ОСОБА_15 вважає недостовірними та такими, що не підтверджують наявність чи відсутність обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Зауважує, що судом під час допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 порушено вимоги ст. 352 КПК України, оскільки, допит зазначених свідків, за аналогією з порядком допиту обвинуваченого, починався із того, що суд пропонував свідкам надати показання щодо кримінального провадження, після чого свідків допитував прокурор та захисник відповідно. Апелянт вважає такий підхід суду прямим порушенням закону, який тягне за собою порушення принципу змагальності та свободи в поданні сторонами процесу суду своїх доказів та доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, апелянт вказує, що виправдовуючи обвинуваченого суд у вироку посилається на ст. 373 КПК України, проте не зазначає ані частини, ані пункту вказаної статті.

Також, вказує, що у резолютивній частині вироку судом сформульовано підставу для виправдання обвинуваченого, а саме: «у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні цих злочинів», що на думку прокурора, незрозуміло за якими конкретно законодавчими підставами суд виправдав обвинуваченого, адже вказаної судом підстави виправдання у Кримінальному процесуальному кодексі України не існує.

Таким чином, апелянт вважає, що суд безпідставно визнав недопустимими та суперечливими докази сторони обвинувачення, відповідно дав неправильну оцінку, безпідставно інтерпретувавши їх на користь сторони захисту.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Згідно вироку суду органом досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення в тому, що 07.06.2015р. приблизно о 21 год. 30 хв., він за попередньою змовою з іншою особою, перебуваючи в автомобілі марки «Оpel-Vectra», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , що є батьком обвинуваченого, знаходились за адресою: м. Миколаїв, вул. Севастопільска, 47, де маючи на меті реалізацію спільного злочинного наміру направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом а саме: легковим автомобілем марки «ЗАЗ-Lanos» з державним реєстраційним знаком НОМЕР_2 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_9 , чекали останнього у дворі його будинку. Приблизно у вказаний час доби, до подвір`я будинку на власному автомобілі, марки «ЗАЗ-Lanos» з державним реєстраційним знаком НОМЕР_2 під`їхав потерпілий ОСОБА_9 та припарковавши автомобіль, вийшов з нього та направився до вхідних дверей під`їзду. В цей час до ОСОБА_9 підійшли ОСОБА_6 та інша особа, при цьому ОСОБА_6 приставивши предмет схожий на пістолет до тіла ОСОБА_9 , погрожуючи застосуванням зброї та під психологічним тиском з боку останніх, змусили сісти ОСОБА_9 до автомобіля марки «Оpel-Vectra», який був припаркований поруч біля будинку. В цей час, інша особа знаходилась біля потерпілого, а ОСОБА_6 за кермо автомобіля та направились в бік вул. Даля в м. Миколаєві. Прибувши на вул. Даля , останні зупинились та ОСОБА_6 разом з іншою особою заволоділи документами та ключами на автомобіль потерпілого. Після чого інша особа викликав автомобіль таксі та в подальшому ОСОБА_6 направився з ключами від автомобіля до адреси проживання потерпілого на АДРЕСА_2 . Коли ОСОБА_6 прибув за вказаною адресою то, за допомогою ключа, відчинив автомобіль та, запустивши двигун, вирушив з місця, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом, легковим автомобілем марки «ЗАЗ-Lanos» сірого кольору з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , та поїхав на вул. Даля в м. Миколаєві де залишився в його автомобілі потерпілий ОСОБА_9 із іншою особою.
В подальшому, ОСОБА_6 та інша особа з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим транспортним засобом на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на 83409 грн. 70 коп.

Крім того, 07.06.2015р., приблизно о 21 год. 30 хв., ОСОБА_6 за попередньою змовою з іншою особою, знаходились за адресою: м. Миколаїв вул. Севастопольська, 47, переслідуючи злочинний намір на незаконне заволодіння транспортним засобом, легковим автомобілем марки «ЗАЗ-Lanos» сірого кольору з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_9 . Погрожуючи застосуванням предмету схожого на пістолет, який був приставлений до тіла потерпілого, під психологічним тиском з боку останніх, незаконно проти його волі заштовхнули потерпілого до салону автомобіля «Оpel-Vectra», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 батьку обвинуваченого. В подальшому на вказаному автомобілі направились в бік вул. Даля, в м. Миколаєві, цим самим ОСОБА_6 із іншою особою позбавили можливості вільно пересуватись потерпілого тримаючи його у транспортному засобі, тобто в місці де він не бажав перебувати. Прибувши у вказане місце ОСОБА_6 , за допомогою пластмасового джгуту, зв`язав руки потерпілому, цим самим позбавивши його можливості вільно рухатись та залишив в салоні вказаного автомобіля разом з іншою особою, який під час розмови постійно погрожував потерпілому фізичною розправою. Через деякий період часу ОСОБА_6 із іншою особою заволоділи вищевказаним транспортним засобом.
В подальшому ОСОБА_6 та інша особа з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, та направились в бік вул. Скороходова в м. Миколаєві, а потерпілий ОСОБА_9 розуміючи небезпеку з боку останніх яка могла виразитись для його життя та здоров`я на ходу автомобіля в якому він знаходився, виплигнув на асфальтне покриття дороги.
Крім того, 07.06.2015р., приблизно о 21 год. 30 хв., ОСОБА_6 за попередньою змовою з іншою особою знаходячись за адресою: м. Миколаїв, вул. Севастопольська, 47, переслідуючи злочинний намір на незаконне заволодіння транспортним засобом, легковим автомобілем марки «ЗАЗ-Lanos» сірого кольору з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_9 . Погрожуючи застосуванням предмету схожого на пістолет, який був приставлений до тіла потерпілого, під психологічним тиском з боку останніх, заштовхнули до салону автомобіля «Оpel-Vectra», держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 . В подальшому на вказаному автомобілі направились в бік вул. Даля, в м. Миколаєві. По дорозі до вказаної адреси інша особа знаходячись з ОСОБА_9 на задньому пасажирському сидінні почав душити за горло потерпілого та спричиняти йому тілесні ушкодження.
Знаходячись біля будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та інша особа реалізуючи злочинний намір на незаконне заволодіння чужим майном, відкрито викрали: чоловічу сумку вартістю 650 грн., в якій знаходилось гаманець вартістю 500 грн., мобільний телефон марки «Sonyexperia P» вартістю 2800 грн., в якому знаходилась сім картка мобільного оператора «Life» вартістю 10 грн., мобільний телефон «Nokia» 6300, вартістю 600 грн., в якому знаходилась сім-картка мобільного оператора «Life» вартістю 10 грн., грошові кошти в розмірі 1000 грн., ключі від квартири які для потерпілого матеріальної цінності не представляють, ключі з брелоком від автомобіля які для потерпілого матеріальної цінності не представляють, водійське посвідчення видане на ім`я потерпілого яке для потерпілого матеріальної цінності не представляє, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу яке для потерпілого матеріальної цінності не представляє, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 5570 грн.
В подальшому ОСОБА_6 та інша особа з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, та розпорядились викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на вищевказану суму.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано: за ч. 3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого; за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі людини за попередньою змовою групою осіб із застосуванням зброї; за ч. 2 ст. 187 КК України, як розбій вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Виравдовуючи ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання від 17.08.2015р. проведеному із свідком ОСОБА_10 , та від 16.07.2015р. проведеним із потерпілим ОСОБА_9 , протокол пред`явлення речі до впізнання від 27.08.2015р. проведеному із потерпілим ОСОБА_9 , та протокол пред`явлення речі до впізнання від 17.08.2015р. проведеним із свідком ОСОБА_10 і відповідно до ч.2 ст. 86 КПК України не взяв їх до уваги при ухваленні вироку.
Зазначив, що в показах свідків маються протиріччя відносно зовнішнього вигляду нападника та того, де він перебував в час скоєння нападу тому, на думку суду це робить їх покази в цій частині сумнівними.
Крім того, суд вказав, що інших допустимих доказів, достовірність яких не викликала б сумнівів, на підтвердження участі ОСОБА_6 в скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України у відношенні потерпілого ОСОБА_9 стороною обвинувачення не надано, а тому на підставі вищенаведеного, суд визнав участь обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів недоведеною та визнав ОСОБА_6 невинуватим і виправдав за пред`явленим обвинуваченням.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку представниа потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, заперечення обвинуваченого та його захисника про законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, та заслухавши технічні засоби фіксування, апеляційний суд зазначає, що розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 187 КК України, було проведено судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим він підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції за наступних обставин.

З аналізу виправдувального вироку суду випливає, що висновки суду першої інстанції про недоведеність того, що кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченим ОСОБА_6 не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження. Виправдовуючи ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 289, ч.2 ст. 146, ч.2 ст. 187 КК України, суд 1 інстанції висунуте обвинувачення в повному обсязі не перевірив, не дав належної оцінки доказам по справі та належним чином своє рішення не мотивував.

За змістом ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Проте, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ці вимоги кримінального процесуального закону та роз`яснень Верховного Суду України судом не дотримані. Перевіркою матеріалів справи встановлено, що суд в порушення вимог ст. 94 КПК України оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.

Виправдовуючи ОСОБА_6 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції, обмежився лише викладенням показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , перерахував, надані стороною обвинувачення письмові докази та прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 за не доведеністю його участі у вчиненні злочинів, посилаючись на те, що в показах свідків маються протиріччя відносно зовнішнього вигляду нападника та того, де він перебував в час скоєння нападу тому, на думку суду це робить їх покази в цій частині сумнівними, суд першої інстанції визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання від 17.08.2015р. проведеному із свідком ОСОБА_10 , та від 16.07.2015р. проведеним із потерпілим ОСОБА_9 , протокол пред`явлення речі до впізнання від 27.08.2015р. проведеному із потерпілим ОСОБА_9 , та протокол пред`явлення речі до впізнання від 17.08.2015р. проведеним із свідком ОСОБА_10 і відповідно до ч.2 ст. 86 КПК України не взяв їх до уваги при ухваленні вироку.
Крім того, суд вказав, що інших допустимих доказів, достовірність яких не викликала б сумнівів, на підтвердження участі ОСОБА_6 в скоєнні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187 КК України у відношенні потерпілого ОСОБА_9 стороною обвинувачення не надано, а тому на підставі вищенаведеного, суд визнав участь обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів недоведеною та визнав ОСОБА_6 невинуватим і виправдав за пред`явленим обвинуваченням.
Однак таке рішення суду про невинуватість ОСОБА_6 було прийнято без повного та всебічного дослідження матеріалів справи, без належного аналізу всіх здобутих у справі доказів, без наведення відповідного спростування пред`явленого обвинувачення. Оцінюючи показання потерпілого та свідків , суд обмежився формальною вказівкою на те, що вони не доводять причетність ОСОБА_6 до вчинення злочинів.

При цьому суд першої інстанції, у вироку жодний доказ по справі не піддав конкретному і категоричному аналізу і оцінці, з порівнянням із іншими доказами на суперечливість чи узгодженість, з викладанням своїх міркувань з приводу прийняття доказів в основу обвинувачення чи їх відкидання, як недостатніх і недопустимих та на яких підставах дійшов висновку про відкидання доказів обвинувачення і виправдання притягнутого до кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 ..

Більш того, суд не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні вказав на обвинуваченого як на особу , що вчинила стосовно нього злочин, показанням свідка ОСОБА_10 , щодо обставин впізнання ним під час досудового слідства обвинуваченого , не допитав понятих , які були присутні при даній слідчій дії, незважаючи на те,що прийняв рішення про їх допит, та передчасно визнавши цей доказ недопустимим. Тому доводи апелянта щодо оцінки доказів неповно, не вірно, не в їх сукупності є правильними.

За таких обставин вирок суду не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим. Судом першої інстанції не дотримані вимоги ст. 370 КПК України про ухвалення законного та обґрунтованого вироку, що відповідно до положень ч.1 ст. 412 КПК України є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне скасування судового рішення.

Тому, виходячи з системного аналізу положень ст. ст. 404, 407, 412, 415 КПК України, застосовуючи положення ч.6 ст. 9 КПК України, апеляційний суд вважає необхідним задовольнити частково апеляційну скаргу прокурора, як таку, що містить вимогу про скасування вироку та, скасувавши вирок, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи, суду необхідно усунути вказані порушення закону, повно і об`єктивно дослідити всі фактичні обставини справи, дати їм правильну юридичну оцінку, постановити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405,407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєвавід 12 грудня 2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді 1 інстанції в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: