Справа № 202/4925/17
Провадження № 1кп/202/332/2017
УХВАЛА
Іменем України
08 серпня 2017 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3
захисника: ОСОБА_4

потерпілої: ОСОБА_5

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000859 від 29.06.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 вм. Дніпро, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого, без реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України

в с т а н о в и в:

Підстав для прийняття рішень, передбачених п. 1-4 ч.3 ст.314 КПК України, судом не встановлено.

Всі учасники судового провадження висловили думку про можливість призначення судового розгляду, який провести у відкритому судовому засіданні.

Потерпілою подано позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Ч. 4 ст. 128 КПК України встановлено, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільним процесуальним кодексом України форма і зміст позовної заяви встановлюються ст. 119, яка включає низку формальних вимог до такого документа (наприклад, перелік відомостей, які обов`язково має містити позовна заява, що налічує 7 пунктів).
Недотримання цих вимог, відповідно до ст. 121 ЦПК України, є підставою для залишення позовної заяви без руху, а в майбутньому (у разі, якщо позивач не усунув виявлені судом недоліки позовної заяви) для повернення її позивачеві.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов. Разом з тим, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. №3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування лише матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Отже, за подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди позивач зобов`язаний сплатити судовий збір у розмірі 1% від розміру шкоди, що пред`явлений позивачем.
До матеріалів позову не додано квитанції про сплату судового збору за вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, позивачу необхідно визначити розмір судового збору, сплатити його та додати до позову квитанцію про сплату судового збору.
Крім того, відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України позовна заява повинна містити докази, що підтверджують кожну обставину, зазначену у позові.
Так у позові вказується, що потерпілій заподіяно майнову шкоду в розмірі 86 000 грн., разом з тим до позову не додано доказів, які б підтверджували заподіяння матеріальної шкоди саме на таку суму і не має обґрунтування заявленого розміру шкоди.
Вказані недоліки є суттєвими та перешкоджають відкриттю провадження за цивільним позовом, а тому позовна заява підлягає залишенню без руху.

Захисник просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, мотивуючи це тим, що обвинувачений, має постійне місце проживання, роботу( приєднане свідоцтво про реєстрацію фізичної особи- підприємця), одружений, міцні соціальні зв`язки.
Прокурора висловив думку про необхідність щодо продовження дії запобіжного заходу у виду тримання під вартою.
Заслухавши сторони кримінального провадження, потерпілу, яка залишила це питання на розсуд суду, суд приходи до нижчевикладеного.
Закон чітко визначив (стаття 183 КПК України), що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Тобто застосування такого запобіжного заходу можливе не тільки за наявності обґрунтованої підозри щодо вчинення особою злочину та ризиків, а й у разі неможливості зменшити наявні ризики до розумних меж через застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Суд зобов`язаний не лише сформулювати ризики та вказати на недостатність більш м`якого запобіжного заходу, а й викласти обставини і посилання на докази, які обґрунтовують, чому вони привели суд до таких висновків (пункти 24 частини першої статті 196 КПК України).

Відповідно до вимог пунктів 3 і 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» та у справі «Харченко проти України»).
При розгляді доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує, що будь яких наявних ризиків, передбачених п. 1, п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 177КПК України у справі не встановлено, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам переховування від суду та (або) перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином,тому суд, з урахування особи обвинуваченого, який раніше не судимий, наявності у нього постійного місця проживання, сім`ї, роботи вважає за доцільне змінити обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314-317, 331 КПК України, ст. 121 ЦПК України, -

у х в а л и в :
Призначити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.08.2017 року на 15 год. 00 хв. в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

В судове засідання викликати прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілу, свідків.

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без руху .

Надати позивачу строк протягом п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали для усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частини ухвали.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачеві зі всіма доданими до неї документами.

Змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком на два місяці до 06.10.2017 року.

застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 з 21-00 години до 06-00 години.
Покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:
1) з`являтися за викликом до суду;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду.
Строк, на який покладено вищевказані обов`язкі, визначити до 06.10. 2017 року.
Обвинуваченому письмово (під розпис) повідомити покладені на нього обов`язки та роз`яснити, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання за місцем проживання обвинуваченого.
Орган внутрішніх справ повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1