У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_4

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши в судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року щодо нього Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Богунський районний суд м. Житомира вироком від 25 листопада 2013 року засудив ОСОБА_3 за частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК) в редакції 2010 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 2 роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за частиною другою статті 368 КК (в редакції 2010 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки. На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_3 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі статті 54 КК ОСОБА_3 позбавлено спеціального звання - старший лейтенант міліції.

Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 19 лютого 2014 року в порядку статті 365 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) 1960 року вказаний вирок змінив. Призначив ОСОБА_3 покарання за частиною другою статті 368 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки; за частиною третьою статті 364 КК із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 2 роки з конфіскацією всього майна, яка є власністю засудженого. На підставі частини першої статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_3 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. У решті вирок залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 червня 2015 року вищезазначені судові рішення щодо ОСОБА_3 змінив: перекваліфікував його дії з частини третьої статті 364 КК в редакції на час вчинення злочину на частину першу статті 364 КК в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року та призначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки. На підставі статті 49, частини п'ятої статті 74 КК звільнив ОСОБА_3 від призначеного покарання за частиною першою статті 364 КК в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року у зв'язку із закінченням строків давності. Ухвалено рішення вважати ОСОБА_3 засудженим за частиною другою статті 368 КК в редакції на час вчинення злочину із застосуванням статті 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати атестовані посади в органах внутрішніх справ на строк 3 роки. У решті судові рішення залишено без змін.

ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року щодо нього, оскільки, як він зазначає, вона не відповідає фактичним обставинам справи, є необґрунтованою, невмотивованою та суперечить вимогам кримінального законодавства і Конституції України.

За змістом заяви засуджений просить переглянути вказане рішення суду касаційної інстанції в порядку глави 33 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), вказуючи про порушення вимог, закріплених в статтях 404, 410, 438 КПК, при прийнятті ухвали касаційним судом. До заяви, крім іншого, засуджений додав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2015 року та 28 січня 2016 року.

Одночасно ОСОБА_3 заявив клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення Верховним Судом України.

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву, долучені до неї копії судових рішень та інші матеріали, колегія суддів встановила наступне.

29 червня 2016 року засуджений ОСОБА_3 звертався із заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2015 року.

Верховний Суд України ухвалою від 2 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд ухвали касаційного суду залишив без розгляду, оскільки вона була подана з пропуском встановленого на оскарження законом строку, а клопотання про його поновлення засудженим заявлено не було.

Із заявою про перегляд вищезазначеної ухвали суду касаційної інстанції ОСОБА_3 повторно звернувся до Верховного Суду України 26 січня 2017 року, заявивши клопотання про поновлення строку на її подання.

Згідно з частиною першою статті 447 КПК заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 або 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 або 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Оспорюване рішення суду касаційної інстанції ухвалено 18 червня 2015 року, а заяву про його перегляд ОСОБА_3 надіслав до Верховного Суду України в січні 2017 року, тобто після закінчення тримісячного строку. Датою прийняття останньої за часом ухвали касаційного суду, доданої засудженим для порівняння, є 28 січня 2016 року, що також перевищує строк, встановлений для подання заяви.

Відповідно до частини шостої статті 447 КПК у разі пропущення строку, встановленого частиною першою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати заяву у визначений законом строк у зв'язку з такими обставинами, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов'язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

У клопотанні про поновлення строку на оскарження судових рішень заявник вказує, що причиною його пропуску, яку він просить розцінити як поважну, є несвоєчасне направлення йому копії оскаржуваної ухвали касаційного суду від 18 червня 2015 року, отриману ним лише в кінці квітня 2016 року. Також зазначає, що для реалізації свого права на звернення до Верховного Суду України він потребував додаткового часу для проведення консультацій зі своїм захисником.

Водночас кримінальний процесуальний закон пов'язує початок строку на оскарження судового рішення в порядку глави 33 КПК саме з датою ухвалення оскаржуваного судового рішення і не містить виключень щодо періоду її отримання.

Сам факт несвоєчасного отримання копії судового рішення може бути визнаним поважною причиною пропуску строку тільки у сукупності з іншими обставинами, за якими цей строк було пропущено.

Як убачається з наявних у Верховному Суді України даних, кримінальна справа щодо ОСОБА_3 була переглянута у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою захисника засудженого, який безпосередньо брав участь у її розгляді касаційним судом.

Копію оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції від 18 червня 2015 року засуджений отримав, перебуваючи в УВП № 8 м. Житомира.

ОСОБА_3 після постановлення щодо нього судових рішень перебував у розшуку, і лише після його затримання 15 березня 2016 року, знаходячись в УВП № 8 м. Житомира, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою від 23 березня 2016 року про надання йому копії вищевказаної ухвали касаційного суду, яку, відповідно до розписки, він отримав 19 квітня 2016 року.

При вирішенні питання про можливість поновлення строку для подання заяви колегія суддів враховує й те, що відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року з наступними змінами та доповненнями усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі шляхом внесення їх до Єдиного державного реєстру судових рішень. Ці рішення є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади.

Враховуючи наведене, засуджений мав достатньо часу для того, щоб реалізувати своє право на звернення до Верховного Суду України, у тому числі шляхом пошуку у Реєстрі необхідного для подачі заяви рішення суду касаційної інстанції. Будь-яких підстав, які б свідчили про наявність реальних перешкод для реалізації такого права засудженого, в заяві не зазначено.

Наведені засудженим доводи про поважність пропуску строку на оскарження судових рішень, з огляду на викладене, не можуть бути розцінені такими, що об'єктивно перешкодили йому звернутися до Верховного Суду України в передбачений законом строк, а відтак відсутні підстави для поновлення строку для подання заяви.

За таких обставин, керуючись частиною шостою статті 447 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити засудженому ОСОБА_3 у поновленні строку на подання заяви про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України.

Заяву засудженого ОСОБА_3 залишити без розгляду.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6