Справа № 749/1279/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/401/2017
Категорія - ч.2 ст.389 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 червня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000342 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора на вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та зареєстрований у АДРЕСА_1 ; фактично проживає в АДРЕСА_2 , освіта неповна середня, не працює, не одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше судимий 03.08.2016 року Щорським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин,

засуджений за ч.2 ст.389 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_8 , засуджений 03 серпня 2016 року Щорським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 100 (сто) годин, будучи попередженим про притягнення до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України, у разі ухилення від відбування покарання, порушуючи встановлений порядок виконання вироку суду та маючи умисел на ухилення від відбування покарання, згідно табелів виходу засудженого на роботу до громадських робіт, з призначених йому судом 100 годин, останній відпрацював лише 6 годин 40 хвилин у вересні 2016 року, а у жовтні на відпрацювання не з`являвся жодного разу. Кількість невідбутих годин громадських робіт становить 93 години 20 хвилин.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд, посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Зазначив, що місцевим судом йому не було роз`яснено положення ст.349 КПК України, зокрема, приймаючи рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, судом не було взято до уваги його докази на підтвердження поважності причини невиконання громадських робіт, а саме, докази хвороби матері та брата інваліда 1 групи, які потребували стороннього догляду. Однак, в порушення ст.349 КПК України, місцевим судом вказані докази не досліджувались.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.389 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці. На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Щорського районного суду від 03.08.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді арешту на строк 2 місяці 10 днів. У решті вирок залишити без змін. В обґрунтування скарги зазначив, що місцевий суд, призначаючи покарання ОСОБА_8 , помилково не приєднав невідбуту ним частину покарання за попереднім вироком Щорського районного суду від 03.08.2016 року, на підставі ст.71 КК України.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, а також прокурора, які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 свою вину в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що суд першої інстанції йому не роз`яснив положення ст.349 КПК України та не надав можливості надати свої докази на підтвердження його невинуватості. Зокрема, він не зміг своєчасно відпрацювати громадські роботи, так як доглядав за своїми хворими матір`ю та братом.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, підтверджений дослідженими у порядку, передбаченому ст.349 КПК України доказами, котрим суд дав належну оцінку, є обґрунтованим.

Твердження обвинуваченого, що йому не були роз`яснені положення ч.3 ст.349 КПК України, є безпідставним та спростовується прослуханою в судовому засіданні апеляційного суду фонограмою перебігу судового засідання місцевого суду від 20 січня 2017 року на доданому до матеріалів провадження технічному носії інформації, згідно якої в період часу «з 09.27.33 години по 09.28.44 години», головуючим-суддею обвинуваченому ОСОБА_8 , а також іншим учасникам процесу, було роз`яснено порядок розгляду кримінального провадження, передбачений ч.3 ст.349 КПК України, а також обмеження оскарження в апеляційному порядку фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Доводи обвинуваченого з приводу того, що місцевим судом не були досліджені докази на підтвердження поважності невиконання ним покарання у виді громадських робіт є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, які підтверджують хворобу матері ОСОБА_8 та інвалідність його рідного брата.

Крім того, як убачається з фонограми перебігу судового засідання від 20 січня 2017 року, обвинуваченим ОСОБА_8 у суді першої інстанції були надані детальні пояснення з приводу невиконання покарання у виді громадських робіт, а саме: робота по господарству, копання картоплі, а також через зловживання спиртними напоями.

Отже, місцевий суд, дослідивши, ретельно перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні докази у їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, вірно прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.2 ст.389 КК України, як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, що ніким з учасників процесу не оспорюється.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , колегією суддів не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини вчинення кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується негативно; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді арешту на строк у межах санкції частини статті КК України, за якою він притягується до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо незастосування місцевим судом закону, який підлягає застосуванню, заслуговують на увагу, з огляду на таке.

За змістом ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.389 КК України, ОСОБА_8 вчинив до повного відбуття покарання, призначеного вироком Щорського районного суду від 03.08.2016 року, остаточне покарання йому необхідно призначити, з урахуванням вимог ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, а тому вирок суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420, 532 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 20 січня 2017 року щодо ОСОБА_8 , у частині призначеного йому покарання скасувати.

ОСОБА_8 вважати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Щорського районного суду від 03.08.2016 року та остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці 10 (десять) днів.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з часу його фактичного затримання.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4