АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

особи, яка подала скаргу ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційні скарги директора ТОВ «СОЛІС-С» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено частково клопотання слідчого в ОВС четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, а саме на об`єкти нерухомого майна загальною площею 7826, 5 кв.м, а саме на житловий будинок з закладом громадського харчування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_9 , з забороною розпоряджатися будь-яким чином вказаним нерухомим майном.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено необхідність застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі директор ТОВ «СОЛІС-С» просить ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити. На думку апелянта висновки суду щодо необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є безпідставними. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_7 посилається на недоведеність стороною обвинувачення відповідності арештованих грошових коштів критеріям ст. 98 КПК України. Також, апелянт зазначає, що посадовим особам ТОВ «СОЛІС-С» про підозру не повідомлено та будь-якого відношення до кримінального провадження вони не мають.

Також, апелянт зазначає про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, оскільки вони не були повідомлені про розгляд клопотання, а копію постановленого судом рішення ними було отримано 22 травня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників, які підтримали подану апеляційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення особи яка подала скаргу, а копію постановленого судом рішення, нею було отримано 22 травня 2017 року та подано апеляційну скаргу 25 травня 2017 року, колегія суддів, виходячи з положень ст. 395 КПК України, погоджується з доводами апелянта щодо своєчасності оскарження ухвали слідчого судді.

Також, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для накладення арешту на майно.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Так, Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0005628 від 15 травня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 2 ст. 364, ч.ч. 1, 2 ст. 366 КК України.
Згідно доводів клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що 29 грудня 2014 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві зареєстровано декларацію № КВ 84 про готовність об`єкта до експлуатації «Будівництво житлового будинку з прибудованим закладом громадського харчування (кафе) та об`єктами обслуговування населення по вул. Нововокзальна, 3, (перетин вул. Городньої та вул. Нововокзальної) у Солом`янському районі м. Києва», замовник громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_9 .
В рамках даного провадження слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна.
Слідчий суддя, задовольнив подане клопотання, мотивувавши прийняте рішення наявністю підстав вважати, що воно відповідає критеріям зазначеним в ст. 98 КПК України.
З такими висновками слідчого судді колегія суддів не погоджується.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Проте, в клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах відсутні належні дані, які дають підстави вважати, що зазначене в ньому майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.
Згідно положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
З наданих стороною обвинувачення матеріалів та змісту самого клопотання не можливо встановити причетний ТОВ «СОЛІС-С» до кримінального провадження в рамках якого накладено арешт на майно, а також яке доказове значення має це майно, які факти чи обставини кримінального провадження можливо становити за його допомогою. Відомості про ТОВ «СОЛІС-С» до ЄРДР не внесено.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який був доданий слідчим до клопотання про арешт майна, містить загальний характер без прив`язки до тих подій і осіб про яких вказує сторона обвинувачення у самому клопотанні.

Крім того, слід зазначити, що ст. 171 КПК України передбачає вимоги щодо змісту клопотання про арешт майна. Не відповідність клопотання вимогам зазначеної норми закону є підставою для його повернення особі яка подала таке клопотання для усунення недоліків.

Так, положення ст. 171 КПК України, серед іншого зобов`язує учасників кримінального провадження, які звернулися до суду з клопотанням про арешт майна, зазначити мету застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження і вказати на обставини, які дають підстави для застування такого обмежувального заходу та надати докази на підтвердження своїх доводів.

При цьому, мета з якою може бути накладено арешт на майно, передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України, та її перелік є вичерпним.

Слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 173 КПК України, під час розгляду клопотання про арешт майна, повинен перевірити надані йому матеріали у відповідності до заявленої мети та встановити наявність чи відсутність для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Проте, у клопотанні про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0005628 слідчий не зазначив його мету, що вказує на невідповідність даного клопотання вимогам ст. 171 КПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає недоведеними доводи слідчого з приводу наявності підстав для накладення арешту на майно, оскільки стороною обвинувачення не надано даних, які б давали підстави вважати про те, що воно має якесь відношення до кримінальних правопорушень, відомості про які внесене в ЄРДР за № 0005628.

У зв`язку з цим, стороною обвинувачення, в розумінні вимог ст. 173 КПК України, не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні слідчого, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
На підставі всього вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційним судом, якою, у відповідності до встановлених обставин, в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу директора ТОВ «СОЛІС-С» ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року, якою задоволено частково клопотання слідчого в ОВС четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, а саме на об`єкти нерухомого майна загальною площею 7826, 5 кв.м., а саме на житловий будинок з закладом громадського харчування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого в ОВС четвертого відділу з розслідування кримінальних проваджень управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, а саме на об`єкти нерухомого майна загальною площею 7826, 5 кв.м., а саме на житловий будинок з закладом громадського харчування, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Нововокзальна, 3, відмовити.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/2974/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1