Ухвала
іменем україни

29 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: за участю прокурора захисникаОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції та захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року.
Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
Вироком вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат по справі.
Згідно з вироком суду, 09 квітня 2012 року біля 12.00 год, ОСОБА_6 , знаходячись у власній квартирі АДРЕСА_1 , відчинивши двері своєму сусіду ОСОБА_7 , та будучи обуреним на нього, став нецензурно висловлюватися на адресу останнього, чим спровокував конфлікт, який переріс у бійку, в ході якої учасники переміщалися із тамбура у квартиру, завдаючи один одному удари по різним частинам тіла. Почувши галас, дружина ОСОБА_6 ОСОБА_8 втрутилася у бійку та виштовхала з квартири ОСОБА_7 .
У подальшому, ОСОБА_7 повернувся до ОСОБА_6 , на що він, знаходячись в коридорі своєї квартири, завдав потерпілому одного удару кухонним ножем в грудну клітку справа. Після чого, ОСОБА_7 вийшов з квартири ОСОБА_6 і, сівши на сходи у під`їзді, помер.
Своїми діями ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого поранення грудей з ушкодженням судин правої легені, яке спричинило гостру масивну крововтрату, від якого настала смерть потерпілого.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд у зв`язку з порушенням кримінально-процесуального закону. Вказує на те, що ухвала не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, оскільки вона не містить аргументованих відповідей на доводи апеляційної скарги захисника, а також підстав за яких її визнано необґрунтованою.
Захисник у касаційній скарзі просить рішення судів першої та апеляційної інстанції змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 118 КК та призначити покарання у межах санкції цього закону. Стверджує,що засудженийпід час вчинення злочину перебував у стані необхідної оборони, оскільки намагався протистояти насильницькому вторгненню потерпілого до його житла та завдання шкоди його здоров`ю та здоров`ю його дружини. Разом з тим, він перевищив межі цієї оборони. Вважає, що суд в вироку не тільки перекрутив встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, щодо динаміки розвитку подій і ролі кожного з учасників конфлікту, але і не дав належної оцінки висновкам судово-медичних експертиз та іншим доказам щодо наявних у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які підтверджують факт нападу на нього з боку ОСОБА_9 . Крім того, поза увагою суду залишились мета та характер завданого потерпілому удару, а також характеристика потерпілого, як конфліктної людини. Вказує на те, що суд безпідставно не врахував значну фізичну перевагу потерпілого у рості, статурі та віці над засудженим ОСОБА_6 , який, до того ж, є інвалідом 2 групи і, в тій конкретній ситуації, реально побоювався за своє життя, а також життя своєї дружини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який касаційну скаргу прокурора підтримав повністю, а скаргу захисника частково, та просив ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд, пояснення захисника на підтримку своєї скарги і який, уточнюючи свої вимоги, просив перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 124 КК, залишивши касаційну скаргу прокурора без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а скаргу захисника слід задовольнити повністю з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року однією з підстав для зміни вироку, ухвали суду є неправильне застосування кримінального закону.
Перевіркою матеріалів кримінальної справи встановлено, що фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, але цим діям дано невірну юридичну оцінку.
Відповідно до ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.
Частиною 2 ст. 36 КК встановлено, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органу влади.
За ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статях 118 та 124 КК.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про необхідну оборону» роз`яснено, що при розгляді справ про необхідну оборону необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалась, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Пунктом 5 цієї ж постановити роз`яснюється, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи та фактичних обставин установлених судом, на протязі певного часу між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 склалися неприязні стосунки, а безпосередньо у день події, як зазначили ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_8 , потерпілий спочатку подзвонив в їх квартиру, примусив засудженого у такий спосіб в черговий раз вийти і відчинити йому двері тамбура. Коли ОСОБА_6 висловив своє незадоволення з цього приводу, ОСОБА_7 образив його і між ними виникла суперечка через ключі від спільного тамбура, яка переросла у сварку. В ході цього конфлікту ОСОБА_7 першим завдав удару ОСОБА_6 кулаком в обличчя, розбив ніс, та від якого останній з тамбуру «влетів» в свою квартиру. Туди ж зайшов і ОСОБА_7 . В ході виниклої бійки вони завдали один одному декілька ударів. Почувши це, в конфлікт втрутилась ОСОБА_8 , якій вдалося виштовхати ОСОБА_7 з квартири в тамбур. При цьому вона також отримала від останнього удари в результаті чого їй було заподіяно легкі тілесні ушкодження (т. 1 а.с. 247). Після цього ОСОБА_6 пішов до кухні змивати кров, але в цей час почув, що відкрились вхідні двері і знову побачив в квартирі ОСОБА_7 . Опасаючись за власне життя, а також життя своєї дружини, він схопив ніж і намагався налякати ОСОБА_7 , щоб видворити його з квартири. Коли ж ОСОБА_7 замахнувся правою рукою і хотів вдарити його, він, захищаючись, наніс ножем удар по піднятій правій руці, але удар прийшовся у грудь потерпілого. Одразу після цього, ОСОБА_7 самостійно покинув їх помешкання (т. 4, а.с. 140-142, 144-145).
Ці показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Двоє останніх, окрім того охарактеризували ОСОБА_7 , як агресивну та конфліктну людину. Одночасно, наведені обставини об`єктивно підтверджуються висновками судово-медичної експертизи щодо локалізації і характеру виявленого на трупі ОСОБА_7 ножового поранення, отримання якого не виключається за обставин, на які вказував засуджений ОСОБА_6 при допиті в якості підозрюваного, при відтворенні обстановки та обставин події 17 квітня 2012 року (т. 1, а.с. 166-168, 172-178), а також показував експерту при проведенні судово-психіатричної експертизи та безпосередньо в судовому засіданні (зокрема те, що він, захищаючись, наносив удар в праве плече потерпілого, звідки йшла загроза), та з висновками судово-медичної експертизи ОСОБА_6 під час проведення якої у нього відмічалася болючість при пальпації кісток носа та рекомендовано обстеження ЛОР лікаря (т. 2 а.с. 53). Зазначені у висновку дані підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_14 та пояснив, що дійсно у ОСОБА_6 при обстеженні була кровотеча з носа та біль у цій області, що може свідчити про ушкодження слизової оболонки, капіляра, глотки. Крім того, як убачається з висновку судово-біологічної експертизи, біля мойки на кухні були виявлені сліди крові ОСОБА_6 , що підтверджує його заяви про те що, отримавши ушкодження в ділянці носа, він заходив на кухню де, почувши повернення в квартиру ОСОБА_7 , схопив ножа та намагався за його допомогою захиститися. (т. 4. а.с. 30-71).
Отже, викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 та його дружина зазнали суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_7 , яке створювало обстановку за якої засуджений сприймав поведінку потерпілого, як реальну загрозу заподіяння шкоди здоров`ю його, дружини та їх житлу. Це означає, що у нього виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.
Такі дії ОСОБА_6 відповідають вимогам частини першої та частини другої статті 36 КК щодо права особи на необхідну оборону з метою захисту охоронюваних законом своїх прав та інтересів шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди для припинення цього посягання.
За таких обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що мотивом дій ОСОБА_6 були особисті неприязні стосунки, які виникли під час сварки, та спрямованість його умислу на заподіяння ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть, суперечать дослідженим доказам, і їх не можна визнати обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону.
Водночас застосований засіб захисту (ніж) та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_6 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України (далі - ВСУ) у справі № 5-34 кс 14, де мотивом дій засудженої особи був визнаний захист своїх правоохоронюваних інтересів від посягання, а не особисті неприязні стосунки з потерпілим, які виникли під час сварки.
Отже, враховуючи наведене вище та правові позиції ВСУ, які в силу ст. 458 КПК є обов`язковими для всіх судів України, за встановлених фактичних обставин, кваліфікація діяння вчиненого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, є неправильною.
З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду необхідно змінити у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону. Дії ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 124 КК.
Що ж стосується покарання, то воно ОСОБА_6 має бути призначене з урахуванням вимог ст. 65 КК щодо тяжкості злочину, обставин, що пом`якшують покарання, особи засудженого та тяжкості наслідків, що настали. Проте, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_6 від призначеного покарання підлягає звільненню.
Керуючись статтями 394 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції задовольнити частково, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити повністю.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 31 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 124 КК та призначити йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст.74 КК звільнити ОСОБА_6 від призначеного за ст. 124 КК покарання у звязку із закінченням строків давності.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3