Ухвала
іменем україни
04 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
представників потерпілого: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 червня 2016 року.
За вищевказаним вироком
ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 119 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені частинами 3, 4 ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 9774,80 грн, моральної 70 000 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_8 22 липня 2007 року близько 18.15 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у кафе-барі ПП « ОСОБА_10 », розташованому на АДРЕСА_1 , у процесі виниклої між ним та ОСОБА_5 сварки завдав останньому удару кулаком по лобній частині голови, від якого ОСОБА_5 упав і вдарився потилицею об цементний поріг, отримавши при цьому тяжке тілесне ушкодження, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.
Апеляційний суд, задовольнивши скарги прокурора та захисника засудженого ОСОБА_8 ОСОБА_11 , скасував вирок суду першої інстанції. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, у зв`язку із закінченням строків давності і закрив провадження у справі.

У касаційній скарзі потерпілий просить скасувати судові рішення, а справу направити на новий судовий розгляд у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, істотним порушенням кримінально-процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості. Обґрунтовуючи свої вимоги, потерпілий стверджує, що в діях ОСОБА_8 наявний склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК, а тому вважає, що апеляційний суд безпідставно звільнив засудженого від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу формально, а його ухвала не містить обґрунтованих відповідей на всі доводи, наведені в апеляціях.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого та його представників на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року під час вирішення питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370 372 цього Кодексу. За змістом зазначеної норми такими підставами є істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Фактичні обставини справи були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів і перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року не підлягають, а неповнота судового слідства, на яку посилається скаржник, згідно зі ст. 367 зазначеного Кодексу є підставою для скасування чи зміни відповідних судових рішень тільки в апеляційному порядку.

За ст. 323 цього Кодексу вирок є обґрунтованим, якщо його постановлено на підставі матеріалів, зібраних у повному обсязі, усебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку має бути проаналізовано й оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази, які можуть як підтверджувати висновок суду, так і спростовувати його.

Цих вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотримались.

Як убачається з матеріалів справи, за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2009 року, залишеним без зміни судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК. При цьому суд першої інстанції визнав неможливою кваліфікацію діяння засудженого за ст. 119 КК.
Верховний Суд України ухвалою від 30 березня 2010 року скасував вищевказані рішення і направив справу на новий судовий розгляд, оскільки висновки судів нижчих ланок щодо законності й обґрунтованості кваліфікації злочинних дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 121 КК носили суперечливий характер, а висновок про неможливість кваліфікації злочинних дій цієї особи за ч. 1 ст. 119 КК був непереконливим.

За вироком Ірпінського міського суду Київської області від 11 жовтня 2010 року, залишеним без зміни судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 знову було визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК. Також слід зазначити, що прокурор на підставі ст. 277 КПК 1960 року змінив обвинувачення щодо діяння ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК, однак місцевий суд не погодився з такою перекваліфікацією.
Заперечуючи висновки вказаних судів, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 червня 2011 року скасував вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направив на новий судовий розгляд. При цьому в ухвалі колегія суддів зазначила, що при повторному розгляді справи місцевий суд усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року не виконав вказівок касаційного суду.

Після цього прокурор направив до суду першої інстанції обвинувальний висновок, в якому змінив обвинувачення щодо діяння ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК. Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 21 березня 2012 року ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, на підставі акту амністії, а кримінальну справу закрито.
Не погоджуючись із указаною постановою, потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 оскаржили її в апеляційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2012 року рішення суду першої інстанції було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

За вироком місцевого суду від 02 серпня 2013 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченому ч. 1 ст. 119 КК (з чим погодився і суд апеляційної інстанції) і на підставі ст. 75 КК звільнено від призначеного покарання з випробуванням.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 10 квітня 2014 року скасував рішення суду апеляційної інстанції через його невідповідність вимогам ст. 377 КПК 1960 року і направив справу на новий апеляційний розгляд. Крім того, колегія суддів була не згодна з висновком цього суду щодо звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 липня 2014 року вирок суду першої інстанції було змінено, ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, на підставі акту амністії.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 19 січня 2016 року скасував указане рішення апеляційного суду і направив справу на новий апеляційний розгляд, оскільки цей суд усупереч вимогам ст. 399 КПК 1960 року не виконав вказівок касаційного суду щодо необґрунтованого застосування до ОСОБА_8 інституту звільнення від покарання на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 24 травня 2016 року скасував вирок суду першої інстанції. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, у зв`язку із закінченням строків давності і закрив провадження у справі.

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується й колегія суддів.

Так, відповідно до п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК. Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Тобто специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування понять умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), і вбивства через необережність (ч. 1 ст. 119 КК) здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них, у зв`язку з чим судам належить ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. При цьому питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.
У цьому контексті необхідно виходити з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15. Зокрема, в разі якщо особа, цілеспрямовано завдаючи удару, не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча й бажає заподіяти або свідомо припускає можливість заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості ступеня тяжкості цієї шкоди у таких випадках винувата особа має відповідати за фактично отриманий результат (заподіяну шкоду). Що стосується смерті потерпілого, то тут присутня лише необережна форма вини, оскільки хоча особа і не бажала цієї смерті і навіть свідомо не припускала такої можливості, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може бути і такий наслідок, як смерть потерпілого.
З матеріалів справи вбачається, що під час суперечки ОСОБА_8 умисно ударив потерпілого кулаком у чоло, від чого той упав і внаслідок удару потилицею об цементний поріг отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи від 31 жовтня 2007 року № 22/204 на трупі ОСОБА_5 були виявлені: крововилив на чолі, садно на правій скронево-потиличної області голови, лінійний перелам правої скроневої кістки, що розповсюдився на кістки основи черепу, крововиливи під оболонки й у шлуночки головного мозку; ці ушкодження відносяться до тяжких тілесних. Смерть потерпілого настала в результаті закритої черепно-мозкової травми у виді переламу кісток черепа з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку. При цьому закрита черепно-мозкова травма у виді переламу кісток черепу та пошкодження головного мозку утворилася внаслідок падіння та удару тіла потерпілого об плоску поверхню.
Тобто з указаного висновку вбачається, що ударом потерпілого у чоло ОСОБА_8 спричинив крововилив, який може відноситися лише до легкого тілесного ушкодження.
У судовому засіданні безпосередній свідок події ОСОБА_12 стверджував, що під час суперечки засуджений завдав потерпілому одного удару кулаком в обличчя, від якого той упав і вдарився головою об цементний поріг кафе-бару, отримавши ушкодження голови, у зв`язку з чим його було доставлено у лікарню.
Сам ОСОБА_8 в судовому засіданні категорично заперечував умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень, а тому не визнавав своєї винуватості за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
З наведеного випливає, що засуджений не міг усвідомлювати суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачати його суспільно небезпечні наслідки, а отже, і бажати їх настання у вигляді тяжких тілесних ушкоджень.
З огляду на викладене висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вбивстві, вчиненому через необережність, та про правильність кваліфікації його дій відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими сукупністю доказів, розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку.

В результаті перевірки матеріалів справи колегія суддів не виявила даних стосовно того, що під час збирання та процесуального закріплення доказів було допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а також даних, які би давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у справі докази; не виявила й таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, що перешкодили чи могли би перешкодити суду повно, всебічно розглянути справу й постановити законний та обґрунтований вирок.

Крім того, зазначені доводи, на які посилається потерпілий у касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно їх з`ясував і мотивовано відмовив у задоволенні цих доводів, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, касаційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394 396 КПК 1960 року, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 02 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 травня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3