У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000051, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296 КК, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 187 КК на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 2 ст. 296 КК на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.
За вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09 листопада 2005 року приблизно о 03.40 год. за попередньою змовою та спільно з невстановленими слідством особами навпроти будинку АДРЕСА_2 безпричинно з хуліганських мотивів, ігноруючи прийняті в суспільстві правила поведінки, вчинили хуліганські дії щодо потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Продовжуючи злочинні дії, невстановлена особа, утримуючи за руку ОСОБА_10 , з метою заволодіння його майном відвела останнього до буд. АДРЕСА_3 , де діючи за попередньою домовленістю, маючи чисельну та фізичну перевагу, демонструючи свою зверхність, ОСОБА_7 спільно з іншими особами напали на ОСОБА_10 і стали завдавати ударів в область голови та шиї. В результаті цих ударів потерпілий впав, а ОСОБА_7 спільно з іншими особами, долаючи опір ОСОБА_10 , продовжили його бити руками і ногами по різних ділянках тулуба. Використовуючи безпорадний стан потерпілого, ОСОБА_7 спільно з невстановленими особами обшукали його кишені, виявили пластикову карточку на отримання заробітної плати ПриватБанку, на якій були кошти в сумі 23 грн., та пластикову картку на отримання заробітної плати Ощадного Банку, на якій була сума 1 грн., та заволоділи ними.
У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел з метою зняття грошей з пластикових карток та особистого збагачення, ОСОБА_7 спільно з невстановленими особами не припиняли бити ОСОБА_10 , вимагали назвати ПІН-код до карток. Довідавшись від потерпілого ПІН-коди, невстановлена слідством особа направилась знімати гроші з карток, а ОСОБА_7 спільно з іншою невстановленою особою продовжували умисно бити руками і ногами потерпілого. Повернувшись, невстановлена особа повідомила, що ОСОБА_10 вказав невірний ПІН-код. ОСОБА_7 спільно з іншою особою продовжували наносити удари потерпілому по голові і лише після того, як вичерпались спроби введення в банкоматі невірного ПІН-коду, припинили ці дії.
Своїми діями ОСОБА_7 спільно з невстановленими особами заподіяли потерпілому ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я, і заволоділи вищевказаними двома пластиковими картками потерпілого.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2016 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок місцевого суду змінено, скасовано цей вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК, а провадження в цій частині закрито в зв`язку з недоведеністю його винуватості. Виключено з резолютивної частини вироку рішення про призначення покарання на підставі ст. 70 КК.
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 30 вересня 2014 року по 16 червня 2015 року та з 24 листопада 2015 року по 06 липня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає, що: обвинувальний акт та вирок суду ґрунтуються на припущеннях і непрямих доказах; судами було невірно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ст. 187 КК, оскільки в суді не знайшла свого підтвердження наявність об`єктивної сторони складу цього злочину; апеляційним судом не виконано вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 24 листопада 2015 року; стверджує, що апеляційний суд порушив вимоги статей 22, 23, ч. 3 ст. 404 КПК, безпідставно оголосив і долучив листи ПриватБанку від 21 листопада 2005 року та від 14 грудня 2005 року, які не були предметом дослідження судом першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтвердження доводів, викладених у скарзі, думку прокурора, котрий заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, яким місцевий суд дав оцінку з точки зору їх належності та допустимості. Так, винуватість засудженого підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який у судах першої та апеляційної інстанцій категорично вказував на ОСОБА_7 як на особу, яка спільно з іншими особами вчинила щодо нього розбійний напад і заволоділа його банківськими картками. Показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідків працівників міліції ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , які в суді пояснили, що 09 листопада 2005 року біля 4 год. вони на службовому автомобілі здійснювали заходи по охороні громадського порядку. Потерпілий зупинив автомобіль і стверджував, що на нього було вчинено розбійний напад невідомими особами, його побили і забрали банківську картку. На потерпілому були сліди крові. Під час проїзду дворами разом із потерпілим на автомобілі вони побачили чоловіка, якого ОСОБА_10 упізнав і вказав, що саме цей чоловік є одним із тих, хто його побив і забрав картку.

Наведені докази повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема, даними протоколу вилучення одягу ОСОБА_7 від 09 листопада 2005 року, висновком судово-медичної експертизи від 29 листопада 2005 року щодо наявних у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, даними протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілим від 17 жовтня 2014 року. Колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів щодо їх достатності для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 . Судами не встановлено мотивів для обмови ОСОБА_7 потерпілим і таких мотивів не наведено стороною захисту.

Твердження, наведені у касаційній скарзі, про відсутність у діях засудженого об`єктивної сторони складу інкримінованого йому злочину внаслідок того, що не відбулося негайного вилучення майна у потерпілого, не ґрунтуються на законі.

Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. В суді першої та апеляційної інстанцій було доведено факт розбійного нападу ОСОБА_7 спільно з іншими особами на потерпілого із застосуванням до нього насильства з метою заволодіння майном останнього, що утворює склад злочину, передбачений ст. 187 КК.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК є вірною.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, про невиконання апеляційним судом вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 24 листопада 2015 року, є безпідставними. Скасовуючи ухвалу апеляційного суду від 16 червня 2015 року через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме: здійснення судового провадження за відсутності потерпілих, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, та недотримання вимог ст. 419 КПК, суд касаційної інстанції зобов`язав належним чином перевірити доводи апеляційних скарг прокурора та захисника, що і було виконано судом та підтверджується технічними записами судових засідань суду апеляційної інстанції. Порушень вимог ст. 439 КПК не встановлено.

Апеляційний суд дослідив листи ПриватБанку від 21 листопада 2005 року та від 14 грудня 2005 року, проте не послався на них в судовому рішенні як на докази сторони обвинувачення, тому колегія суддів не вбачає порушень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає передбачених ст. 438 КПК підстав для скасування судових рішень, а тому в задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17 квітня 2015 року з урахуванням змін, внесених апеляційним судом, та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3