У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2016 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю скаржника ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 від 30.11.2015 року про закриття кримінального провадження, -

В С Т А Н О В И В :
Скаржник ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеною скаргою на постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 від 30.11.2015 року про закриття кримінального провадження.

В обґрунтування скарги скаржник зазначив наступне.

Скаржник вважає, що слідчим не вчинено жодної слідчої дії спрямованої на всебічне, повне і неупереджене дослідження обставин кримінального провадження, та слідчий дійшов помилкового висновку, про малозначність цього кримінального правопорушення.

Скаржник та його представник в ході розгляду скарги її підтримали та просили задовольнити.

Слідчий у судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце її розгляду був судом повідомлений належним чином, проте його неявка не перешкоджає розгляду скарги по суті у відповідності до ч. 3 ст. 306 КПК України.

Прокурор заперечив проти скарги, оскільки вважає, що слідчим проведені всі необхідні слідчі дії, та було обґрунтовано винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження № 0001647, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у провадженні органу досудового розслідування знаходилось кримінальне провадження № 0001647, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.12.2014 року за ч. 2 ст. 372 КК України із фабулою: Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва № 757/30085/14-к від 05.11.20147 року зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР за заявою адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , які діють в інтересах ОСОБА_3 , за ч. 2 ст. 372 КК України з приводу, на їх думку, притягнення слідчими прокуратури Закарпатської області завідомо невинного до кримінальної відповідальності, а саме ОСОБА_3 за обвинуваченням його у вчиненні вбивства декількох осіб та за ч. 2 ст. 366 КК України із фабулою: Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва № 757/30085/14-к від 05.11.20147 року зобов`язано Генеральну прокуратуру України внести відомості до ЄРДР за заявою адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , які діють в інтересах ОСОБА_3 , за ч. 2 ст. 366 КК України з приводу, на їх думку, службового підроблення слідчим прокуратури Закарпатської області під час розслідування кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 за обвинуваченням його у вчиненні вбивств декількох осіб.

30 листопада 2015 року старшим слідчим СВ прокуратури Закарпатської області, радником юстиції ОСОБА_6 було винесено постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001647 від 03 грудня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 372 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення, у зв`язку із встановленням в діянні відсутності складу кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що у зазначеному кримінальному провадженні вже виносилася постанова про його закриття від 31.03.2015 року, яка оскаржувалася до суду адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 і за ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.05.2015 року було відмовлено у її задоволенні.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19.06.2015 року було скасовано вищезазначену ухвалу слідчого судді в частині закриття кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, в решті постанову старшого слідчого відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 від 31.03.2015 року було залишено без змін.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що старший слідчий СВ Прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 при винесенні оскаржуваної постанови повинен був обґрунтувати та вмотивувати прийняте рішення про відсутність у діяннях особи службового підроблення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.

Слідчим 04.11.2015 року додатково був проведений допит свідка ОСОБА_3 та, в ході виконання ухвали Апеляційного суду Закарпатської області, встановлено, що інкримінування ОСОБА_3 вчинення злочину за ч. 3 ст. 222 КК України, не вплинуло на призначену йому остаточну міру покарання.

Підроблення підпису ОСОБА_3 на протоколі про роз`яснення прав підозрюваному, обвинуваченому при призначенні та проведенні балістичної експертизи від 19 серпня 1998 року не заподіяло і не могло заподіяти істотної або будь-якої іншої шкоди законним правам та інтересам останнього, дане діяння хоча формально містить ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, однак, не являється суспільно небезпечним, а тому у умінні ч. 2 ст. 11 КК України не являється злочином.

При досудовому слідстві і судовому розгляді кримінальної справи право захист ОСОБА_3 порушеним не було, при цьому, ні він, ні його захисники підроблення спірного протоколу не скаржилися.

Сам факт того, що на протоколі про роз`яснення прав підозрюваному, обвинуваченому при призначенні та проведенні балістичної експертизи від 19 серпня 1998 року підпис виконано не ОСОБА_3 , а іншою особою, на призначену остаточну міру покарання останньому не міг та не вплинув, оскільки довічне ув`язнення ОСОБА_3 призначено за вчинення злочину, передбаченого пп. «г», «ж» ст. 93 КК України.

Факт, що інтересам ОСОБА_3 не завдано жодної шкоди також підтверджено ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21 травня 2015 року, якою констатовано дану обставину і у задоволенні скарги на постанову про відмову у визнанні потерпілим в даному кримінальному провадженні відмовлено.

Впродовж з серпня 1999 року, тобто з моменту винесення судовою колегією в кримінальних справах Закарпатського обласного суду вироку по жовтень 2014 року, від ОСОБА_3 жодних звернень, повідомлень стосовно підроблення його підпису на протоколі про роз`яснення прав підозрюваному обвинуваченому при призначенні та проведенні балістичної експертизи від 19 серпня 1998 року, не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КК України не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки злочину, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди.

Враховуючи те, що в ході досудового розслідування встановлено, що інтересам ОСОБА_3 не було заподіяно будь-якої шкоди, а також те, що факт підроблення спірного протоколу не вплинув на призначене ОСОБА_3 судом остаточне покарання у вигляді довічного ув`язнення, з урахуванням положень ч. 2 ст.11 КК України, слідчий дійшов вірного висновку, що в діянні відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що з моменту події, яка мала місце 19 серпня 1998 року і по день звернення 07 жовтня 2014 року адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 із заявою до Генеральної прокуратури про внесення відомостей за цим фактом до ЄРДР пройшло понад 16 років.

Звертаючись із заявою в органи прокуратури за даним фактом через такий тривалий проміжок часу адвокатами ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не враховано вимог закону щодо додержання положень ст. 4, 5 КК України (ст. 4, 6 КК України 1960 р.) про чинність кримінального закону у часі. Згідно частини 3 статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

На момент вчинення діяння, яке на думку адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є кримінальним правопорушенням, тобто службового підроблення слідчим прокуратури Закарпатської області під час розслідування кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 за обвинуваченням його у вчиненні вбивств декількох осіб, яке полягало у підробленні підпису ОСОБА_3 на протоколі про роз`яснення прав підозрюваному, обвинуваченому при призначенні та проведенні балістичної експертизи від 19 серпня 1998 року, діяв Кримінальний Кодекс (1960 року), як і Кримінально-процесуальний Кодекс (1961 р.) з відповідними змінами.

Відповідальність за посадовий підлог, тобто внесення посадовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інша підробка документів, а також складання і видача завідомо неправдивих документів, якщо воно спричинило тяжкі наслідки, була передбачена ч. 2 ст. 172 Кримінального Кодексу (1960 року), яка передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років з позбавленням права займати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років.

За новим Кримінальним Кодексом України передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 366 КК України за внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів, якщо вони спричинили тяжкі наслідки, караються позбавленням волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто санкція ч. 2 ст. 172 Кримінального Кодексу (1960 року) передбачає більш тяжке покарання ніж санкція ч. 2 ст. 366 КК України (2012 р.) і, яка згідно наведеного може мати зворотної дії в часі в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Тобто, подібні діяння мають кваліфікуватись за нормами КК України (1960 р.), а покарання призначатися з урахуванням норм КК України (2012 р.).

Крім того, згідно ст. 48 КК України (1960 р.) особа підлягала звільненню від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком суду законної сили минули, зокрема, такі строки: п`ять років - у разі вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі строком не більше п`яти років (злочин середньої тяжкості за нині діючим КК) та десять років у разі вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі строком більше п`яти років (тяжкі злочини). За твердженнями адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в діянні слідчого з особливо важливих справ прокуратури старшого радника юстиції ОСОБА_9 ймовірно містяться ознаки злочину середньої тяжкості або тяжкого злочину, а отже відповідно до положень ст. 48 КК України (1960 р.) в обох випадках уже давно минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. Пунктом 3 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції від 24.03.1998 р.), яка діяла на той час, також передбачалось, що кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягала закриттю за скінченням строків давності. Ці положення ст. 6 КПК було виключено з даної норми Законом України № 3465-ІІІ лише з 02.06.2001 року, який не може мати зворотної дії в часі, згідно з вимогою ст. 58 Конституції України.

З огляду на викладене, не може мати зворотної дії у часі і положення ст. 49 нині діючого КК України, оскільки по суті цією нормою передбачено інші правові підстави, а звідси і процесуальний порядок, а саме звільнення особи від кримінальної відповідальності, а не заборона її притягнення до такої відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності, як це було передбачено ст. 48 КК України (1960 р.).

Оскільки наведені вище питання по внесенню відомостей до ЄРДР щодо діянь, по яким особи підлягають звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (заборона притягнення до кримінальної відповідальності за КПК 1960 р.) нині діючим КПК України врегульовано неоднозначно, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 9 КПК України, згідно якого у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження , визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу. Такими загальними засадами, на думку слідчого судді, в даному випадку є: верховенство права; законність; розумність строків.

Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Пунктом 2 частини 3 даної норми також визначено, що критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є поведінка учасників кримінального провадження. Важливим на думку суду, в даному випадку є і закріплене в законі положення про те, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. На думку колегії суддів, в даному випадку розумні строки не можуть перевищувати передбачені кримінальним законом строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Згідно п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення і вправі перебрати на себе функції обвинувачення. Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , а також безпосередньо скаржник ОСОБА_3 у межах строків давності, передбачених ст. 48 КПК України (1960 р.) мали можливість звернутися до правоохоронних органів, ініціювавши кримінальне переслідування.

Однак, залишаючись пасивним протягом більш ніж 16 років, ОСОБА_3 продемонстрував, що не має суттєвого інтересу до кримінального завершення даної події.

Така позиція слідчого судді є обґрунтованою і з огляду на практику Європейського суду з прав людини. Так, у своєму рішенні «Сандра Янкович проти Хорватії» №38478/05 від 05.0-3.2009 року зазначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає, щоб держава сприяла переслідуванню у всіх категоріях справ.

Згідно підпункту «а» п. 3 ст. 35 Конвенції суд оголошує необґрунтованою любу індивідуальну скаргу, подану відповідно до ст. 34 Конвенції, якщо рахує, що ця скарга являється зловживанням правом подачі індивідуальної скарги. У справі Шефер проти Росії» ЄСПЛ (рішення від 13 березня 2012 року у питанні прийнятності скарги) зазначив «залишаючись пасивною протягом більш ніж 7 років заявниця продемонструвала, що не має суттєвого інтересу до завершення розгляду справи».

Аналогічної позиції дотримувався Апеляційний суд Закарпатської області при винесенні ухвали від 27.10.2015 року у справі № 308/12235/15-к (роздруківка з Єдиного державного реєстру судових рішень наявна у матеріалах кримінального провадження).

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження та доводи скаржника суд дійшов висновку, що слідчим у повному обсязі було надано належну правову оцінку обставинам, повідомленим заявниками та прийняте обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, яке ґрунтується на достатніх, належних та допустимих доказах, відтак слідчий суддя прийшов до висновку, що подана скарга є необґрунтованою, тому у її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 КПК України, -

У Х В А Л И В :
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 від 30.11.2015 року про закриття кримінального провадження № 0001647.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1