АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/325/2017 Категорія КК України: ч. 2 ст. 187
Головуючий в суді 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Головуючий в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого, судді-доповідача: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, із неповною середньою освітою, не працюючого, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- вироком Оболонського районного суду м. Києва від 14.08.2007 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 3 роки;

- вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2009 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців, звільнений від відбування покарання 27.06.2014 року на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.06.2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
- вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25.05.2011 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, вироком Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва скасований у частині призначення покарання, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

за участю прокурора: ОСОБА_9

захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, що є його приватної власністю, крім житла.

На підставі ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Апеляційного суду м. Києва від 26.03.20105 року остаточне покарання ОСОБА_8 призначено шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 року більш суворим покаранням за цим вироком, та визначено у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як зазначено у вироку, 29.12.2014 року, близько 21 години 20 хвилин, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, та ОСОБА_12 , який мав непогашені судимості за злочини проти власності, перебуваючи на вулиці Виборзькій у м. Києві побачили раніше незнайомого ОСОБА_13 . У цей час у них виник спільний злочинний умисел, направлений на напад з метою заволодіння майном потерпілого, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я ОСОБА_13 . Реалізуючи який, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 пройшли за потерпілим до території будівництва на АДРЕСА_4 , обігнали його, та зайшовши за кут паркану почали чекати на ОСОБА_13 . Коли останній порівнявся із ними, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підійшли до нього з двох боків, притиснули його до паркану, та тримаючи в руках спеціально пристосовані предмети, які потерпілий сприймав як ножі, приклали їх до тулуба потерпілого, почали вимагати віддати їм цінні предмети. Після чого змусили ОСОБА_13 присісти. Коли він присів, ОСОБА_8 заволодів належним ОСОБА_13 мобільним телефон марки «Нокіа 1280» вартістю 150 гривень, а ОСОБА_7 притиснувши до шиї потерпілого спеціально пристосований предмет, який ОСОБА_13 сприймав як ніж, заліз рукою під комір светра та зірвав з шиї потерпілого срібний ланцюг, вартістю 250 гривень. Після чого, забравши у потерпілого пачку сигарет «Л.M», вартістю 12 гривень 50 копійок, обвинувачені залишили місце злочину, завдавши ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 412 гривень 50 копійок.

Того ж дня, близько 21 години 45 хвилин знаходячись неподалік від будинку № 37 на проспекті Перемоги у м. Києві ОСОБА_7 та ОСОБА_8 побачили раніше не знайомого ОСОБА_14 , у зв`язку із чим у них виник спільний злочинний умисел направлений на вчинення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_14 , поєднаного із насильством небезпечним для життя чи здоров`я останнього. Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи спільно за попередньою змовою, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підійшли до ОСОБА_14 та нанесли йому декілька ударів в область голови та тулубу. Після чого, один з них дістав предмет, який потерпілий сприймав як ніж, та демонструючи його почав погрожувати ОСОБА_14 застосувати насильство. Внаслідок таких дій увага ОСОБА_14 була відвернута від другого нападника, який у цей момент наніс потерпілому удар у скроню, від якого ОСОБА_14 впав на землю та втратив свідомість на деякий час.

Скориставшись станом потерпілого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заволоділи майном ОСОБА_14 , а саме : мобільним телефоном марки «Леново с 650», вартістю 2 500 гривень, мобільним телефоном марки «LG GD330», вартістю 500 гривень, ноутбуком марки «Леново», вартістю 10 000 гривень, зарядним пристроєм до мобільного телефону «Леново с650», вартістю 200 гривень, електронним носієм інформації, вартістю 120 гривень, комп`ютерною мишкою, вартістю 100 гривень.

Після заволодіння майном ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 місце вчинення злочину залишили, завдавши потерпілому шкоду у розмірі 13 540 гривень.

06 січня 2015 року, близько 12 години, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, перебуваючи біля будинку № 13-А по проспекту Героїв Сталінграду у м. Києві, побачив неповнолітню ОСОБА_15 . У цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_15 , поєднаний із погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 підійшов впритул до ОСОБА_15 , продемонстрував їй свій ніж, який дістав до цього з кишені та пригрозив застосувати його у разі, якщо потерпіла не віддасть йому цінні речі. ОСОБА_15 , сприйнявши погрозу ОСОБА_8 як реальну, побоюючись за своє життя та здоров`я, віддала ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Самсунг Гелексі» білого кольору, вартістю 4 840 гривень, та дві золоті сережки вагою 2 грами, вартістю 1 200 гривень.

Після чого ОСОБА_8 місце вчинення злочину залишив, майном ОСОБА_15 розпорядився на власний розсуд, завдавши останній матеріальну шкоду на загальну суму 6 040 гривень.

Того ж дня, близько 18 години, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , проходячи повз будинок № 5-А по вулиці Лайоша Гавра у м. Києві, побачили раніше незнайомих ОСОБА_16 , та ОСОБА_17 . У цей час у ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , виник спільний злочинний умисел, направлений на здійснення нападу на ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , з метою заволодіння їх майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я осіб, які зазнали такого нападу.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_8 підбіг з правого боку до ОСОБА_16 , взяв своєю лівою рукою за її талію, ніж, який тримав у правій руці, приставив до обличчя потерпілої та почав вимагати віддати йому цінні речі, закриваючи при цьому рота потерпілої, яка намагалася кликати на допомогу. Погрожуючи таким чином ОСОБА_16 застосувати до неї ніж, ОСОБА_8 заволодів сумкою потерпілої, вартістю 300 гривень, у якій знаходився мобільний телефон марки «Айфон 5», вартістю 5 799 гривень, грошові кошти у сумі 900 гривень, жіноча косметика, загальною вартістю 200 гривень, ключ від квартири.

У цей час ОСОБА_7 підбіг до ОСОБА_17 впритул, взяв своєю правою рукою її ліву руку, приставив до її обличчя ніж, який тримав у лівій руці, та, погрожуючи його застосувати, почав вимагати у потерпілої віддати йому цінній речі. ОСОБА_17 , яка сприймала погрозу застосування до неї ножа як реальну, не чинила опір ОСОБА_7 , внаслідок чого він заволодів сумкою потерпілої вартістю 500 гривень, у якій знаходився мобільний телефон марки «Айфон 5С», вартістю 6 699 гривень, у чохлі, вартістю 360 гривень, гроші у сумі 350 гривень, мобільний телефон марки «Самсунг», який для потерпілої матеріальної цінності не представляє.

Заволодівши таким чином майном ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишили місце злочину, завдавши потерпілій ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 7 199 гривень, потерпілій ОСОБА_17 - 7 909 гривень.

Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації дій останнього, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднуючи невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 з урахуванням вироку Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015, остаточно визначити ОСОБА_8 до відбуття покарання у виді 7 років 7 місяців позбавлення волі із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла. В іншій частині вирок залишити без змін.

Вважає вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

В обґрунтування своїх вимог заступник прокурора міста Києва ОСОБА_6 зазначає, що у даному кримінальному провадженні суд помилково застосував ст. 70 КК України, яка не підлягає застосуванню. Призначаючи обвинуваченому кримінальне покарання, суд першої інстанції не врахував, що інкриміновані кримінальні правопорушення ОСОБА_8 вчинив 29.12.2014 та 06.01.2015, тобто після ухвалення попередніх вироків, зокрема, Деснянського районного суду м. Києва 16.12.2014, але до повного відбуття призначеного покарання. При цьому, необхідно враховувати, що вироком Апеляційного суду м. Києва від

26.03.2015 вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 скасовано тільки в частині призначеного покарання.

З урахуванням того, що обвинувачений вчинив нові злочини після ухвалення попередніх вироків, але до повного відбуття призначеного покарання, остаточне покарання слід визначати виключно за сукупністю вироків, в порядку ст. 71 КК України. За таких умов призначення покарання за сукупністю злочинів та посилання в оскаржуваному вироку на ст. 70 КК України є зайвим.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, допущене судом першої інстанції, призвело до призначення ОСОБА_8 покарання, яке за своїм розміром не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Правомірне призначення остаточного покарання, у даному випадку, вимагає визначити його розмірі більшому за 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок суду та направити кримінальне провадження на новий розгляд.

Вважає, що вирок суду ґрунтується на матеріалах досудового слідства та хибних і однобічних висновках суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій. Також допущено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Суд першої інстанції поверхнево розглянув кримінальне провадження, дав неправильну оцінку здобутим доказам, деяким доказам не дав оцінку взагалі, в основу вироку поклав припущення, характеристики минулого, внаслідок чого ухвалив вирок, який суперечить дійсним обставинам справи та нормам КК України та КПК України.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що він вимушено не погодився з кваліфікацією досудовим слідством його дій за ч. 2 ст. 187 КК України за таких підстав, які були складені у його показах та запереченнях в судовому засіданні. Він погоджується з тим, що в його діях є склад злочину, передбаченого ст. 186 КК України, свою вину у вчиненні вказаного злочину він визнав і щиро кається та категорично не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 187 КК України. Призначене йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. При призначенні покарання суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, роль кожного із обвинувачених при вчиненні ними злочину, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, 2007 р.н., яка тяжко хворіє та потребує опіки та піклування, наявність у нього невиліковних хвороб, які неможливо лікувати в умовах СІЗО та необхідність їх лікування у лікарні, відсутність скарг за місцем проживання та його відношення до скоєного.

Суд першої інстанції, за наявності обставини, яка пом`якшує покарання відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України, а саме щире каяття та наявність на утриманні неповнолітньої дитини, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд призначив йому максимально можливе покарання. Крім того, він не був присутній в судовому засіданні, на якому було винесено даний вирок.

Від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшла апеляційна скарга, у якій він просить пом`якшити призначене йому покарання, враховуючи всі пом`якшуючі обставини.

Вважає, що вирок суду відносно нього є занадто суворим, суд не взяв до уваги всі пом`якшуючі обставини, а саме сприяння слідству, щире каяття, наявність матері пенсійного віку та малолітньої дитини, та не застосував до нього ст. 69 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 , щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 покладався на розсуд суду, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 , щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 покладався на розсуд суду, захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтримали апеляційні скарги обвинувачених та заперечували проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинувачених, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив фактичні обставини справи, у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України керуючись законом оцінив зібрані у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності, взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, за наявності суперечливих доказів зазначив, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, і призначенні їм покарання вказані вимоги кримінального і кримінального процесуального законодавства дотримані. Керуючись законом суд правильно кваліфікував дії обвинувачених і з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий, одружений, має на утриманні доньку 2007 року народження, незадовільний стан його здоров`я, наявність обтяжуючої покарання обставини рецидив кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше судимий, одружений, на утриманні має матір пенсійного віку, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , відношення обвинувачених до скоєного, фактичних обставин провадження, прийшов до законного та обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_8 остаточного покарання за ч. 2 ст. 187 КК України на підставі ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України з урахуванням вироку Апеляційного суду м. Києва від 26.03.2015 року у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла, та про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла, які відповідають тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинувачених, та будуть необхідними і достатніми для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про незаконність вироку суду, неправильність кваліфікації дій обвинуваченого та необхідність направлення кримінального провадження на новий розгляд спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та іншими доказами у кримінальному провадженні, які узгоджуються між собою та в своїй сукупності повністю підтверджують вину обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а тому вказані доводи є безпідставними, не підтверджені належними доказами, не відповідають вимогам закону і об`єктивно встановленим судом фактичним обставинам, та спростовуються матеріалами кримінального провадження, а тому задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не був присутній в судовому засіданні, на якому було винесено оскаржуваний вирок, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме журналом судового засідання від 30 червня 2016 року та 01 липня 2016 року та повідомленням Київського слідчого ізолятора про те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 доставлялись в судове засідання до Оболонського районного суду міста Києва 01 липня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 про те, що при призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції помилково застосував ст. 70 КК України, яка не підлягає застосуванню, оскільки інкриміновані кримінальні правопорушення ОСОБА_8 вчинив 29.12.2014 та 06.01.2015, тобто після ухвалення попередніх вироків, зокрема, Деснянського районного суду м. Києва 16.12.2014, але до повного відбуття призначеного покарання, є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону, так як на час вчинення обвинуваченим злочинів 29.12.2014 р. і 06.01.2015 р. вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2014 р. за ч. 2 ст. 185 КК України не набрав законної сили, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування ст. 71 КК України, а тому задоволенню не підлягають.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на пом`якшуючі обставини, як підстави для застосування до нього ст. 69 КК України, є безпідставними та не є достатніми підставами для зміни вироку суду, оскільки повністю враховані судом першої інстанції при ухваленні вироку.

Суд першої інстанції, враховуючи тяжкість вчиненого, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , фактичні обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого та кількість епізодів злочинної діяльності обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ст. ст. 69, 75 КК України, та належним чином мотивував прийняте рішення, врахувавши при цьому зокрема і доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності у нього матері пенсійного віку та призначив обвинуваченому покарання, наближене до мінімального, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

За таких обставин вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено, в зв`язку з чим апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченими в той же строк з моменту вручення їм копії ухвали, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:

_________________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4