Апеляційний суд Рівненської області
____________________________________________________копія:___
У Х В А Л А
Іменем України
05 квітня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за №0000091 по обвинуваченню:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2015 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки та, на підставі ст.75 КК України, був звільнений від його відбування з випробуванням та встановленням іспитового строку на 1 (один) рік;

- неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 ;

- неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Війниця, Млинівського р-ну, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України;

за апеляційниою скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року;

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

захисників-адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 просить вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року скасувати в частині засудження ОСОБА_4 та призначення покарання, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Згідно вироку суду:

- ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки та, згідно ст.98 КК України без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

- ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки та, згідно ст. 98 КК України - без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки. Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

- ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців, з конфіскацією майна. На підставі ст.ст. 71, 78 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Демидівського районного суду Рівненської області від 17 липня 2015 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

Застосовано відносно ОСОБА_4 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 встановлено рахувати з моменту взяття під варту, тобто з дня проголошення вироку суду.

Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

Захисникадвокат ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не встановив вину доказами, які безпосередньо досліджувалися у судовому засіданні, у вчиненні ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, а самим доказам була надана невірна оцінка. Також вказує, що, ухваливши вирок та засудивши ОСОБА_4 до покарання у виді позбавлення волі та, обравши відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції порушив право обвинуваченого на захист, оскільки ні обвинувачений, ні він, як захисник, не мали можливості висловити з приводу такого, прийнятого судом рішення жодної думки, що є порушенням, на його думку, з боку суду, принципів диспозитивності та змагальності сторін учасників кримінального провадження.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 прокурор, що брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_12 , просить залишити таку скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. В обгрунтування своїх доводів вказує, що всі висвітлені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_4 доводи, є надуманими. Крім того вказує, що за результатами дослідження всіх доказів по справі, за результатами допиту обвинувачених, потерпілого, свідків, законних представників, судом було вірно ухвалено обвинувальний вирок та обгрунтовано засуджено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.187 КК України.

За вироком суду, 21 травня 2016 року, приблизно о 22 год., ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї господарства ОСОБА_13 , що розташоване в АДРЕСА_1 , з метою заволодіння майном ОСОБА_14 , а саме фотоапаратом, попередньо домовився з неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинити на нього розбійний напад, який в той час того ж дня перебував у даному господарстві та при собі мав рюкзак з особистими речами. Наступного дня, тобто 22 травня 2016 року, приблизно о 01-й год., коли ОСОБА_14 вирішив іти до себе додому та пішов в с.Малеве, Демидівського р-ну, Рівненської обл. неповнолітній ОСОБА_5 почав проводити потерпілого, а ОСОБА_4 та ОСОБА_6 вирушили за ними та йшли позаду, так як і попередньо домовлялися. Коли ОСОБА_5 із ОСОБА_14 йшли по дорозі, яка проходить неподалік території колишньої ферми в с.Перекалі, Демидівського р-ну, Рівненської обл., то ОСОБА_6 підбіг до ОСОБА_14 , і, тримаючи в руках металеву трубу, яку підібрав по дорозі, вдарив його по спині. Коли обвинувачені побачили, що потерпілий не впав, злякалися, відбігли від нього та, зупинившись біля лісопосадки, вирішили побити потерпілого сильніше, щоб звалити з ніг. Саме тому, продовжуючи свої злочинні дії, охопленні єдиним умислом на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння майном потерпілого та довести злочин до кінця, ОСОБА_4 , разом із неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_5 стали переслідувати ОСОБА_14 по дорозі. Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наздогнали ОСОБА_14 поблизу господарства ОСОБА_15 , що розташоване в с.Охматків, Демидівського р-ну, Рівненської обл., де умисно, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я, ОСОБА_6 відрізком металевої труби, яку спеціально взяв з собою, а ОСОБА_5 дерев`яною штахетиною, яку останні виламали із огорожі одного з господарств даного населеного пункту, стали наносити потерпілому удари по голові та тулубу, ставлячи при цьому вимогу про передачу їм рюкзака з особистими речами. Оскільки, через стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_4 не міг так швидко бігти, однак рухався в напрямку вчинення злочину і коли наблизився до потерпілого та обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то побачив, що останні закінчили бити потерпілого і рухаються йому назустріч, на що відразу запитав, де сумка з речами потерпілого. На вимогу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 повернувся, підібрав сумку, яка лежала біля потерпілого та передав її ОСОБА_4 і всі троє пішли з місця вчинення злочину до лісового масиву, де між собою розділили речі потерпілого. В результаті розбійного нападу ОСОБА_4 спільно з неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заволоділи майном ОСОБА_14 , зокрема його особистими речами, електронними приладами та грошовими коштами, які привласнили та розпорядилися на свій розсуд, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 815 (вісімсот п`ятнадцять) грн.. Внаслідок ударів, нанесених неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_14 були спричинені легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді гематоми в ділянці лівого ока, садна на обличчі, чотирьох забійних ран на волосяній частині голови, перелому кісток носа.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 , який повністю підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 про відмову в задоволенні апеляційної скарги, думку прокурора, яка також просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ,, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши, наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обгрунтованим, тобто ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та вмотивованим, тобто таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З матеріалів справи вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані по справі докази, які були оцінені судом у їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні дій, які виразились у нападі на ОСОБА_14 з метою заволодіння майном останнього, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненому за попередньою змовою групою осіб. Дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.2 ст.187 КК України, судом кваліфіковані вірно.
Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.
Вирок суду в частині засудження неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та в частині призначеного покарання останнім, як самими обвинуваченими, так їхніми захисниками та іншими учасниками судового провадження не оскаржується а тому, вирок в цій частині апеляційним судом не перевіряється у відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України. В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину визнали повністю, про обставини вчинення злочину надали суду детальні пояснення, щиро розкаялись.
Як убачається з технічного запису , в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину не визнав та пояснив, що в травні 2016 року він в магазині с.Перекалі, Демидівського р-ну, познайомився з потерпілим ОСОБА_14 , з яким вживав спиртні напої та побачив в останнього новий фотоапарат, яким захотів заволодіти. З цією метою ОСОБА_4 , через деякий час у господарстві ОСОБА_13 , де також перебував потерпілий, запоропонував ОСОБА_5 та ОСОБА_6 забрати даний фотоапарат у ОСОБА_14 , на що всі троє погодились. Для цього вони втрьох домовились, що коли ОСОБА_14 буде йти додому, ОСОБА_5 має його проводити, а він з ОСОБА_6 має йти позаду і коли нікого зі сторонніх осіб не буде, тоді вони мають нанести йому удари та забрати наявні у потерпілого речі. Коли потерпілий ОСОБА_14 , приблизно о 01-й годині ночі вирушив додому, ОСОБА_5 пішов його проводити, а він з ОСОБА_6 йшли позаду них, так як і домовлялися. Дійшовши до території ферми, ОСОБА_6 підбіг до ОСОБА_14 та вдарив його металевою трубою, яку підібрав біля паркану свого господарства, один раз по спині, однак потерпілий не впав, що унеможливило здійснити намір обвинувачених і вони, злякавшись, відбігли від потерпілого та, обговоривши подальші дії, вирішили наздоганяти ОСОБА_14 . Оскільки він, ОСОБА_4 , від обвинувачених відстав на деяку відстань, однак рухався в напрямку потерпілого. Через деякий час побачив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повертаються від потерпілого та йдуть йому назустріч. При собі рюкзака потерпілого не мали. Тоді він сказав хлопцям повернутись і забрати сумку. ОСОБА_6 повернувся і забрав сумку, яку в подальшому передав йому. Він разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зайшли в лісопосадку та почали роздивлятись, що є в сумці. ОСОБА_4 відразу сказав, що забере собі фотоапарат, що і зробив, від викрадених речей не відмовився. ОСОБА_6 забрав гроші, а ОСОБА_5 мобільний телефон. Сумку викинули на дерево. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 повідомили ОСОБА_4 , що побили ОСОБА_14 металевою трубою та штахетиною.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, спростовуючи висновки суду та, висловивши прохання про закриття кримінального провадження в частині засудження свого підзахисного ОСОБА_4 у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаними можливостями їх отримати на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, зазначає, що матеріалами кримінального провадження та показаннями ОСОБА_4 підтверджується, що саме неповнолітній обвинувачений ОСОБА_6 , за власною ініціативою підібрав металеву трубу, підійшов до потерпілого і наніс цією трубою один удар по спині потерпілого ОСОБА_14 , а після того, як намір ОСОБА_6 побити потерпілого та забрати його речі не дійшов до логічного завершення, так як потерпілий не впав і після того, як обвинувачені вирішили наздогнати потерпілого та сильніше його бити, задля досягнення злочинної цілі, то ОСОБА_4 навпаки, йшов позаду обвинувачених та не мав наміру брати участь у пограбуванні ОСОБА_14 та ніяких вказівок обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не давав, ніяких питань щодо розподілення ролей з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , до вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_4 не обговорював, і такі показання фактично узгоджуються з показаннями інших обвинувачених.

Крім того захисник ОСОБА_7 наголошує на тому, що потерпілий ОСОБА_14 під час досудового розслідування та в судовому засіданні постійно плутався у своїх показаннях, давав неоднозначні відповіді, під час події злочину перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Незважаючи на заперечення своєї вини обвинуваченим ОСОБА_4 , місцевий суд дійшов висновку, що вина останнього доведена показаннями потерпілого ОСОБА_14 , показаннями обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , свідків та іншими матеріалами кримінального провадження.
Суд також у вироку зазначив, що дії усіх трьох обвинувачених, включаючи ОСОБА_4 , були охоплені єдиним умислом, направленим на заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

У абз.1 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 року зазначено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

З протоколів проведення слідчих експериментів від 02 серпня 2016 року (т.1 а.с. 210-218, 219-236, 237-257) із обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наявних у матеріалах кримінального провадження з фототаблицями вбачається, що обвинувачені чітко вказували де саме домовлялись між собою заволодіти майном ОСОБА_14 , де ОСОБА_6 наніс потерпілому перший удар, вказували напрямки руху їх пересування від початку до завершення злочину. Крім того, з вказаних процесуальних документів вбачається, що в обвинувачених розмова до початку вчинення злочину йшла саме про пограбування потерпілого, після того як їм вдасться побити ОСОБА_14 до тих пір, поки ОСОБА_14 втратить свідомість.

Доводи захисника ОСОБА_7 щодо відсутності попередньої домовленості ОСОБА_4 з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на заволодіння майном потерпілого, зокрема щодо неточності показань потерпілого ОСОБА_14 на досудовому розслідування та в суді першої інстанції не відповідають і наступним, зібраним у кримінальному провадженні доказами, які суд дослідив у судовому засіданні та, на думку колегії суддів надав їм вірну оцінку. Зокрема, із протоколів пред`явлення особи для впізнання слідує, що потерпілий ОСОБА_14 впізнав серед пред`явлених осіб, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_16 та ОСОБА_5 , які напали на нього в ніч з 21 на 22 травня 2016 року, та вдень 21.05.16 р. перебували з ним на території господарства ОСОБА_13 , та разом вживали спиртне (т.1 а.с. 62-63, 65-66, 68-69).

В суді першої інстанції також були оглянуті та досліджені речові докази, які належним чином, за постановою слідчого від 19 червня 2016 року визнані такими та прилучені до кримінального провадження (т.1 а.с.113) та під розписку повернуті потерпілому, зокрема рюкзак, мобільний телефон «Нокіа 3110с», навушники, цифровий фотоапарат. Відповідно до технічного запису судового засідання, потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердив, що обвинувачені саме цими його речами заволоділи під час розбійного нападу на нього.

У пункті дев`ятому вищезгаданої постанови пленуму Верховного Суду України №10 зазначено, що під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, слід розуміти умисне заподіяння потерпілому легкоготілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для житя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Згідно висновку експерта №127 від 07 червня 2016 року, у ОСОБА_14 22 травня 2016 року під час перебування на стаціонарному лікуванні, були виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочаний розлад здоров`я (т.1 а.с.93-94).

Тобто, надані потерпілим ОСОБА_14 показання щодо механізму його побиття обвинуваченими, повністю узгоджується з висновком експерта, з показаннями самих обвинувачених, свідків по справі, а саме свідка ОСОБА_13 , яка є власницею господарства, та яка підтвердила також показання обвинувачених та потерпілого щодо перебування їх у її господарстві в той день, та узгоджуються і з процесуальними документами зібраними на досудовому розслідуванні, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 ..

Також в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначає, що в діях ОСОБА_16 не було умислу та корисливого мотиву заволодіти майном ОСОБА_14 , а злочин ініціював саме ОСОБА_6 . Однак такі доводи, на думку колегії суддів, є припущеннями, так як не підтверджуються жодними доказами та спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких слідує, що спонукав неповнолітніх обвинувачених на вчинення розбійного нападу на потерпілого саме його підзахисний ОСОБА_16 ..

Висновки суду щодо існування, доведених стороною обвинувачення в судовому засіданні обставин вчинення ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розбійного нападу на ОСОБА_14 , захисником ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду та в обгрунтуваннях доводів поданої ним апеляційної скарги, не спростовані.
Всі інші доводи апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_7 містять посилання на незаконне обрання судом його підзахисному ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Однак, як вбачається із вироку суду, суд таке прийняте рішення, посилаючись на норму процесуального закону, а саме ст.ст. 177, 178, 374 КПК України, належним чином вмотивував.
У відповідності до п.5 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду скарги на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.417 КПК України, має право скасувати вирок та закрити кримінальне провадження, за наявності підстав, передбачених ст.284 КПК України. Зазначені у вказаній нормі закону підстави для скасування вироку та закриття кримінального провадження є вичерпні.

Тому, на думку колегії суддів, клопотання захисника ОСОБА_7 , висловлене при апеляційному розгляді кримінального провадження, про закриття кримінального провадження в частині засудження ОСОБА_4 за ч.2 ст.187 КК України, у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпаною можливістю їх отримати, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.284 КПК України, не грунтується на матеріалах кримінального провадження.

Інші порушення вимог норм кримінального процесуального законодавства, які на думку захисника, допущені судом при розгляді справи по суті, зокрема незаконне обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 , не є безумовною підставою для скасування вироку суду першої інстанції із закриттям кримінального провадження відносно його підзахисного ОСОБА_4 , як про це він зазначає в апеляційній скарзі.

Що стосується призначеного судом першої інстанції остаточного покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна з урахуванням попереднього вироку суду, то колегія судді вважає його призначеним з дотриманням вимог ст.ст.50, 65 КК України, з урахуванням характеризуючих даних на ОСОБА_4 , який раніше судимий, характеризується по місцю проживання негативно, злочин учинив під час іспитового строку, встановленого за попереднім вироком суду, не навчається та не працює.

Тому, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції ухваленим у відповідності до вимог ст.370 КПК України і підстав для його скасування не вбачає.

Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року внесені зміни до ст.72 КК України, згідно яких строк попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У ч.1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (зі змінами і доповненнями) зазначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується до підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Зі змісту ч.1 ст.4 цього Закону слідує, що установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Як раніше зазначалось та підтверджується вироком суду, ОСОБА_4 було взято під варту в залі судового засідання після проголошення вироку, а саме 16 січня 2017 року та початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з дня проголошення вироку.

За вимогами ч.4 ст.532 КПК України, судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду України набирають законної сили з моменту їх проголошення.

За таких обставин, вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вступає в законну силу з дня проголошення ухвали колегії суддів апеляційного суду, тобто 05 квітня 2017 року.

А тому, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 16 січня 2017 року по 05 квітня 2017 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Демидівського районного суду Рівненської області від 16 січня 2017 року у кримінальному провадженні №0000091 відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.187 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 -адвоката ОСОБА_7 без задоволення.
Зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування призначеного за вироком суду покарання, строк його попереднього ув`язнення з 16 січня 2017 року по 05 квітня 2017 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_4 в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3
Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1