Справа № 902/751/12
Провадження № 11/779/30/2016
Категорія ст.124 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря с/з ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

виправданого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями прокурора Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 на вирок Болехівського міського суду від 11 липня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель с. Тисів, Болехівської міської ради, українець, громадянин України, з вищою освітою, розлучений, на утриманні одна неповнолітня дитина, раніше не судимий,-

визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому обвинуваченні за вчинення злочину передбаченого ст. 124 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину.

Запобіжний захід ОСОБА_8 - підписку про невиїзд - скасовано.

Постановлено залишити без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяних злочином.

Постановлено залишити без розгляду цивільні позови прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління Болехівської міської ради про відшкодування витрат за лікування потерпілого ОСОБА_9 та в інтересах держави в особі: Івано-Франківської обласної клінічної лікарні про відшкодування витрат за лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Процесуальні витрати віднести у витрати Державного бюджету України.

Вирішено питання про речові докази.

Органами досудового слідства ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення втому, що він умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим при перевищенні меж необхідної оборони за наступних обставин.

Зокрема, 01 травня 2012 року близько о 03 годині ОСОБА_8 , перебуваючи у власному житловому будинку по місцю проживання в АДРЕСА_1 , помилково сприйняв неправомірні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , які в нічний час металічним балонним ключем стукали у вхідні двері його будинку, як дії спрямовані на вторгнення в житло та посягання на своє життя та членів сім`ї. З цією метою ОСОБА_8 , перевищуючи межі захисту в обстановці уявної оборони з відчиненого вікна ванної кімнати будинку зі своєї зареєстрованої в установленої порядку мисливської рушниці ТОЗ-34 К-12 № НОМЕР_1 умисно вистрілив в ОСОБА_9 , який в цей час йшов по подвір`ю від вхідних дверей будинку до вікна ванної кімнати та при цьому заподіяв останньому вогнепальні дробові поранення нижніх кінцівок з розвитком важкого травматичного шоку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення.

Протиправні дії ОСОБА_8 намагався припинити ОСОБА_11 , який знадвору руками схопився за ствол рушниці і намагався її відібрати в ОСОБА_8 . Однак останній, перевищуючи межі необхідної оборони, неправильно сприйняв дії ОСОБА_11 , як посягання на своє життя та під час боротьби з мисливської рушниці ТОЗ- 34 К-12 № НОМЕР_1 умисно вистрілив в ОСОБА_11 , заподіявши йому вогнепальне дробове поранення ділянок правої сідниці та великого вертела правого стегна з розвитком тяжкого травматичного шоку, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення.

Не погодившись з вироком суду, прокурор ОСОБА_6 , подала апеляцію, в якій вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим та таким, який підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вказує, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_8 . Просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у суд першої інстанції.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 подали апеляцію, в якій так, як і прокурор в своїй апеляції вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим та таким, який підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вказує, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_8 . Просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у суд першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подані апеляції, думку виправданого та його захисника, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, провівши судове слідство, перевіривши матеріали справи та обговоривши викладені в апеляції доводи, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 323 КПК України ( в ред. 1960 р.) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим .

Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленій цього вироку дотримався цих вимог КПК.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України (в ред. 1960 р.) вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

В ухвалі апеляційного суду Івано-Франківської області від 16.12.2014 р. про скасування вироку Болехівського міського суду від 12.11.2013 р. та направлення справи відносно ОСОБА_8 на новий судовий розгляд в цей же суд , в іншому складі суду, зазначено наступне. В процесі нового розгляду слід правильно встановити дійсні обставини справи і зокрема наявність чи відсутність стану уявної чи необхідної оборони, а також в залежності від встановленого дати обґрунтовану юридичну оцінку діянням підсудного з врахуванням його психічного стану.

Право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших осіб від протиправних посягань є невід`ємним правом кожної людини і гарантовано Конституцією України.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право кожного на життя охороняється законом. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили для захисту будь-якої особи від незаконного насильства (с.2,ч.2,п.а вказаної Конвенції).

Згідно ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний.

Закріплене статтею 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканість її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає , шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади .

Особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_8 захищав себе та свою сім`ю від протиправних дій двох фізично здорових чоловіків, які перебуваючи в нетверезому стані, в нічний час прийшли на територію його господарстві та ініціювали конфлікт здійснюючи погрози фізичною розправою та стукаючи у дерев`яні вхідні двері житлового будинку з використанням металевого гайкового ключа, намагаючись їх розбити, порушили нічний спокій ОСОБА_8 та членів його родини та створили їм тяжку психотравмуючу ситуацію.

Наведене давало суду обґрунтовані підстави вважати, що підсудний діяв у стані необхідної оборони.

Судом встановлено, що після вимушеного повідомлення матері про відсутність ОСОБА_8 в будинку, ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не покинули його господарство та продовжували перебувати на подвір`ї будинковолодіння, викрикуючи погрози в адресу підсудного та намагаючись виламати вхідні двері з допомогою металевого гайкового ключа.

В п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 р. № 1 « Про судову практику у справах про необхідну оборону» вказано, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема, місце і час нападу , його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Як видно з акту № 390 судово-психологічної експертизи від 20.06.2013 р. щодо ОСОБА_8 під час інкримінованих йому дій він перебував у стані вираженого емоційного збудження, який виник внаслідок поведінки потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Цей стан, як і стан фізіологічного афекту, що відзначено експертом, є психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання.

Враховуючи викладене, в даному випадку, як вірно відзначено у судовому рішенні, в діях ОСОБА_8 не було перевищення меж необхідної оборони, що для захисґу своєї сім`ї: матері, дружини та малолітнього сина від суспільно-небезпечного посягання ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , для відвернення протиправного насильницького вторгнення в житло групи осіб, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані сильного емоційного збудження, яке спричинено протиправними діями потерпілих та які становили реальну небезпеку для його життя і здоров`я та родини, обрав такий спосіб, який відповідав характеру і небезпечності посягання та застосувавши зброю заподіяв тяжкі тілесні ушкодження потерпілим у стані необхідної оборони.

В апеляції прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 не наведено істотних порушень вимог кримінально- процесуального закону відповідно до вимог ст.370 КПК України (в ред. 1960 р.).

Посилання прокурора в апеляції на неправильне застосування судом кримінального закону не відповідає фактичним обставинам справи.

Як вказано в ст. 334 КПК України (в ред. 1960 р.) мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлено підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

В мотивувальній частині вироку, зазначено що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі , яка захищалася, підстави сприймати загрозу як реальну.

Ця правова позиція, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди відзначена також в постанові Верховного Суду України від 27.11.2014 р. (справа № 5-34кс14).

Суд першої інстанції належним чином сформулював підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів з яких відкинув доводи обвинувачення про перевищення меж необхідної оборони ОСОБА_8 . А саме, в той момент, як наголошувала сторона обвинувачення в дебатах, коли підсудний здійснив постріл в потерпілого ОСОБА_11 вже після того, як цей потерпілий не зміг вирвати рушницю з рук ОСОБА_8 , який знаходився в будинку, а потерпілий ОСОБА_9 будучи пораненим вже лежав на землі і вже не становив загрози для підсудного та членів його родини. Суд слушно вказав, що враховуючи заклики ОСОБА_9 до ОСОБА_11 щоб той забрав рушнищо і розправився з ОСОБА_8 - свідчить про незакінчення посягання, а швидкоплинність ситуації, раптовість нападу - про те, що ОСОБА_8 не міг усвідомити , що посягання закінчилося.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляцій не є обґрунтованими.

Підстав для скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.365, 366 КПК України (в ред. 1960 р.), колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляції прокурора Долинського відділу Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 11 липня 2016 року відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками провадження шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4