Справа №484/2313/15-к 10.08.2016

Провадження № 11-кп/784/664/16 Категорія ст. 365 ч. 2 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої ОСОБА_2
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
- ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України; -
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
потерпілий ОСОБА_8
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого начальником СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області, з вищою освітою, проживаючого та зареєстрованого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого; -

- засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік з покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти її про зміну місця проживання та періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_6 позбавлено спеціального звання «капітан міліції».

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 :

- на користь держави - 1 107,20 грн. на лікування потерпілого ОСОБА_8 ;

- на користь потерпілого ОСОБА_8 - 462,80 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження відносно нього - закрити за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Обвинувачений ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим через порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права під час судового розгляду справи і прийняття рішення

Твердить:

що пред`явлене йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, не знайшло свого підтвердження; що не здобуто належних та допустимих доказів вчинення ним цього злочину; і що обвинувачення ґрунтується лише на припущеннях;

що викликав потерпілого на вулицю через гучну музику в приміщенні, де попросив не ображати його, і що ніяких ударів потерпілому не наносив; що ані потерпілому, ані іншим особам не показував посвідчення працівника міліції і не міг цього робити, оскільки таке його посвідчення з 09.04.2012 року знаходилось у начальника Первомайського МВ УМВС ОСОБА_9 ;

про помилковість висновку суду першої інстанції, що на момент вчинення злочину він фактично продовжував виконувати свої службові обов`язки до 18.04.2012 року, оскільки такий висновок суду не підтверджується належними доказами. При цьому посилається на те, що з наказом про звільнення з ОВС його не ознайомили і він продовжував відвідувати місце колишньої роботи, але будь-які обов`язки як працівник міліції не виконував, до складу слідчо-оперативних груп не залучався, будь-яка робота йому не доручалась через відсторонення від посади;

що судом не наведено будь-яких доказів, які б вказували на те, що після звільнення з органів внутрішніх справ наказом начальника УМВС України в Миколаївській області від 09.04.2012 року № 22 о/с він ( ОСОБА_6 ) фактично продовжував виконувати свої службові обов`язки. При цьому зазначає про не взяття судом до уваги: висновку службової перевірки від 13.12.2013 року, рапорту старшого слідчого відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_10 від 08.10.2014 року, розстановки нарядів на 15.04.2012 року та його ( ОСОБА_6 ) рапорту про звільнення з органів внутрішніх справ за резолюцією начальника УМВС від 09.04.2012 року, які, на його думку свідчать про те, що 09.04.2012 року він був відсторонений від посади та ніяких службових обов`язків не виконував та звільнений у запас з 09.04.2012 року;

що висновок службової перевірки від 13.12.2013 року, проведеної ВВБ в Миколаївській області, не може бути належним та допустимим доказом, є суперечливим за змістом та не відповідає фактичним обставинам справи. При цьому зауважує, що найпізніша дата залишення «сліду» ним ( ОСОБА_6 ) в ОВС - 13.04.2012 року, тобто, до подій, які відбулись 16.04.2012 року), і що з приводу даних вказаного висновку не допитувався ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_9 ;
що суд, визнаючи доведеним вчинення ним ( ОСОБА_6 ) злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, послався лише на показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , письмові докази: виписки з історії хвороби потерпілого, висновки судово-медичних експертиз, накази начальника УМВС України в Миколаївській області від 29.02.2012 року № 13 о/с про присвоєння йому звання «капітан міліції», від 09.04. 2012 року № 22 о/с про звільнення його з ОВС, від 24.11.2014 року № 303 о/с про поновлення його на службі;

що судом не надана оцінка правдивості показань свідка ОСОБА_13 з урахуванням наданих стороною захисту ухвал слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.04.2015 року про відмову в задоволенні клопотання про відсторонення його від посади та апеляційного суду Миколаївської області від 22.05.2015 року, в яких судами зазначено, що під час одночасного допиту вказаного свідка та потерпілого 17.02.2014 року свідок ОСОБА_13 пояснив, що не пам`ятає, щоб ОСОБА_6 показував йому своє посвідчення, а також з урахуванням показань свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні про те, що він краще пам`ятав події, коли проводилось досудове слідство.
Також посилається на висновки обох судів у вищевказаних ухвалах про не доведеність підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, і що надані суду прокурором документи, як докази, підтверджують лише факт нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , та ніяк не вказують на перевищення влади або службових повноважень ОСОБА_6 , як співробітником правоохоронного органу; і твердить, що будь-які інші докази, які б свідчили про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, органом досудового слідства не зібрано та суду не надано.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях прокурор відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_14 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок - без змін.

Зазначає, що ОСОБА_6 з 09.04.2012 року та на момент передачі обвинувального акту до суду та, зокрема, станом на 16.04.2012 року, перебував на посаді начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області та являвся працівником правоохоронного органу. При цьому посилається:

на висновок службового розслідування від 13.12.2013 року, відповідно до якого встановлено, що фактично ОСОБА_6 продовжував виконувати службові повноваження до ознайомлення з наказом про звільнення, а саме до 18.04.2012 року, про що свідчить заповнена ним особисто, до певного часу, службова документація, оформлення якої входило безпосередньо в його службові обов`язки;

на витяг з наказу 22о/с від 09.04.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_6 був ознайомлений про звільнення з органів МВС за пунктом 64 «ж» за власним бажанням лише 18.04.2012 року;

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2014 року, якою ОСОБА_6 поновлено на посаді начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області з 09.04.2012 року;

на наказ № 303 о/с від 24.11.2014 року яким відмінено пункт наказу УМВС від 09.04.2012 року № 22 о/с в частині звільнення за пунктом 64 «ж» та поновлено на службі в ОВС капітана міліції ОСОБА_6 начальника сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків Первомайського міського відділу (з обслуговування міста Первомайська та Первомайського району) з 09.04.2012 року.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
25.07.2011 року наказом начальника УМВС України в Миколаївській області № 86 о/с ОСОБА_6 призначено на посаду начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області.

29.02.2012 року наказом начальника УМВС України в Миколаївській області №13 о/с, ОСОБА_6 присвоєно спеціальне звання капітан міліції.

Згідно з наказом начальника УМВС України в Миколаївській області № 22 о/с від 09.04.2012 року ОСОБА_6 звільнено з органів МВС за п. 64 «ж» (за власним бажанням), з яким останній був особисто ознайомлений 18.04.2012 року. Проте, ОСОБА_6 , фактично продовжував виконувати свої службові обов`язки до 18.04.2012 року, про що свідчить заповнена ним особисто, до певного часу, службова документація, оформлення якої входило безпосередньо в його службові обов`язки.

Крім цього, наказом начальника УМВС України в Миколаївській області № 303 о/с від 24.11.2014 року відмінено пункт наказу УМВС від 09.04.2012 року № 22 о/с в частині звільнення за пунктом 64 «ж» та поновлено на службі в ОВС капітана міліції ОСОБА_6 начальника сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків Первомайського міського відділу (з обслуговування міста Первомайська та Первомайського району) на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2014 року, якою визнано незаконним та скасовано наказ начальника головного управління МВС України в Миколаївській області № 22 о/с від 09.04.2012 року в частині звільнення ОСОБА_6 з органів внутрішніх справ та поновлено останнього на посаді начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш ніж за один рік.

Таким чином, ОСОБА_6 з 09.04.2012 року станом на 16.04.2012 року, перебував на посаді начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області та являвся працівником правоохоронного органу.

Отже, працюючи на вищевказаній посаді, ОСОБА_6 , маючи достатній службовий досвід, так як працював в ОВС з 2005 року, вчинив тяжке кримінальне правопорушення - перевищення влади працівником правоохоронного органу, що супроводжувалось насильством, яке виразилось в заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 за наступних обставин.

Відповідно до ст. ст. 1, 20 Закону України «Про міліцію» ОСОБА_6 виконував функцію офіційного представника державного збройного органу України виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, інтереси суспільства та держави від протиправних посягань, являється службовою особою правоохоронного органу представником влади, на якого ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 2, 4 ст. 10 Закону України «Про міліцію» покладено обов`язки: діяти тільки на підставі, в межах повноважень і способом, який передбачений Конституцією та Законами України, у своїй діяльності керуватися принципами законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, виконувати свої обов`язки неупереджено, у точній відповідності з законом, поважати гідність особи, виявляти до неї гуманне ставлення, захищати права людини, брати участь у розкритті кримінальних правопорушень, незалежно від місцезнаходження і часу, у разі виявлення подій, що загрожують особистій безпеці громадян або громадській безпеці, зобов`язаний вжити заходів до запобігання та припинення правопорушень, встановлення та затримання осіб, які вчинили правопорушення, у взаємовідносинах з громадянами повинен виявляти високу культуру і такт.

Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про міліцію» в основні завдання ОСОБА_6 , як представника правоохоронного органу, входило: забезпечувати особисту безпеку громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігати правопорушенням та здійснювати їх припинення; виявляти кримінальні правопорушення, приймати участь у розкритті кримінальних правопорушень та розшуку осіб, які їх вчинили, у порядку, передбаченому кримінально процесуальним законодавством.

Крім зазначеного, ОСОБА_6 , як працівник правоохоронного органу, повинен був дотримуватись норм ст. ст. 21, 68 Конституції України, якими передбачено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, кожний зобов`язаний не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей.

Ураховуючи вказане, ОСОБА_6 відповідно до своїх службових обов`язків був наділений владними повноваженнями у зв`язку з зайняттям посади начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС України в Миколаївській області та мав право незалежно від власного місцезнаходження і часу у межах компетенції ставити вимоги, а також приймати рішення обов`язкові для виконання фізичними та юридичними особами, незалежно від форм власності.

16.04.2012 року близько 01.00 год. ОСОБА_6 , разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_15 , прибув в кафе-бар «Теремок», що розташоване на території КП «Орлик» по вул. Одеській м. Первомайська з метою відпочинку.

Близько 03.00 год. до вказаного кафе-бару також прийшов ОСОБА_8 разом зі своїми знайомими ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , які присіли за сусідній столик, замовили алкогольні напої та стали святкувати «Великдень».

У ході розмови зі своїми знайомими, ОСОБА_8 висловив припущення, що син ОСОБА_15 ОСОБА_19 , може бути причетний до незаконного заволодіння транспортними засобами, що здійснюються в м. Первомайську.

Почувши вказане, ОСОБА_6 , сприйняв дане висловлювання, як образу на свою адресу та адресу ОСОБА_15 , підійшов до ОСОБА_8 та запропонував у зневажливій формі останньому вийти з ним з приміщення кафе-бару для з`ясування стосунків.

На вказану пропозицію ОСОБА_8 погодився та направився в напрямку виходу з вказаного розважального закладу.

Під час слідування до виходу із кафе-бару «Теремок» ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що він являється працівником правоохоронного органу, нехтуючи діючим законодавством України, яке регулює його права, демонструючи свою вагомість та зверхнє ставлення по відношенню до ОСОБА_8 , став штовхати останнього руками в спину, вимагаючи швидше рухатись.

Вийшовши на вулицю та зупинившись неподалік від входу в кафе-бар «Теремок», ОСОБА_6 став висловлювати на адресу ОСОБА_8 образливі слова. Продовжуючи виконувати свій злочинний намір, спрямований на перевищення влади, ОСОБА_6 , являючись працівником правоохоронного органу, будучи впевненим у своїй безкарності, демонструючи зневагу до потерпілого та незважаючи на присутність сторонніх осіб, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання наслідків, бажаючи помститись ОСОБА_8 за безпідставні звинувачення на адресу ОСОБА_19 , наніс потерпілому два удари лівою рукою в праве вухо, від чого у останнього сталась кровотеча.

Від завданих ударів ОСОБА_8 присів до землі, закривши долонями рук голову. В подальшому ОСОБА_6 , вважаючи, що він помстився ОСОБА_8 припинив його побиття.

При вищевказаних обставинах в результаті умисних протиправних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 відповідно до висновків комісійної судово-медичної експертизи № 128-К від 29.08.2013 року та додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 21-К від 03.03.2015 року заподіяні наступні тілесні ушкодження: травма правого вуха з явищами правостороннього посттравматичного отиту, припухлість та крововилив правого вуха, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 , перебуваючи на посаді начальника СБНОН Первомайського МВ УМВС в області та являючись службовою особою, на яку покладено виконання функцій представника влади, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на перевищення влади, та нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, тобто дій, які явно виходять за межі наданих йому прав, усвідомлюючи їх протиправність та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, ігноруючи установленні Законом права громадян, з мотивів бажання проявити свою зверхність, заподіяв ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, чим спричинив істотну шкоду охоронюваним Законом правам потерпілого.

Встановлені судом апеляційної інстанції та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_20 та представник потерпілого ОСОБА_21 не прибули в апеляційний суд та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду.

А тому, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, їх неприбуття не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, заперечення прокурора ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 ; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0000001; обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах; апеляційний суд вважає її підлягаючою частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно приписів ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Крім того, відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 не визнав вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

Суть заперечень ОСОБА_6 проти пред`явленого йому обвинувачення, окрім іншого, зводилася до того, що на момент вчинення злочину він не був суб`єктом інкримінованого йому злочину, оскільки вже не був працівником міліції.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, послався лише на показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , письмові докази: виписки з історії хвороби потерпілого; висновки комісійних судово-медичних експертиз; накази начальника УМВС України в Миколаївській області від 29.02.12 року № 13 о/с про присвоєння ОСОБА_6 звання «капітан міліції», від 09.04.12 року № 22 о/с про звільнення його з ОВС, від 24.11.14 року № 303 о/с про поновлення його на службі.

І доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 в цій частині є слушними.

При цьому, суд, всупереч вимогам ст. 94 КПК України дав оцінку лише показанням потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_17 .

Всі інші докази суд лише перелічив, проте, не проаналізував їх та не дав їм належної оцінки, як того вимагає ч. 1 ст. 94 КПК України.

Крім того, суд, в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, не спростував та не надав оцінки доводам ОСОБА_6 про невинуватість у вчиненні ним цього злочину у сфері службової діяльності.

До того ж, в порушення вимог ч. 1 ст. 94 КПК України суд взагалі не навів у вироку певну частину приєднаних ним до матеріалів справи та досліджених в судовому засіданні доказів (в тому числі і щодо статусу ОСОБА_6 як службової особи на момент вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_8 ), не проаналізував їх та не надав їм жодної оцінки.

Окрім того, суд критично віднісся до показань свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , однак у вироку суд взагалі не виклав їх показань, що також є неприпустимим.

Також суд не мотивував, чому саме взяв до уваги та надав перевагу доказам сторони обвинувачення та показанням потерпілого і не взяв до уваги показання обвинуваченого про його невинуватість та доводи сторони захисту в цій частині.

Вказані вище порушення кримінального процесуального закону є істотними, а апеляційний суд, з огляду на його повноваження, не може їх усунути під час апеляційного розгляду та позбавлений можливості ухвалити остаточне рішення.

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому не може залишатися у силі і підлягає скасуванню.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Однак, положеннями КПК України не врегульовані питання кримінального провадження, які полягають у вищенаведених порушеннях судом норм кримінального процесуального Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Враховуючи наведені положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальної засади кримінального провадження - законності (п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України), ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

У зв`язку зі скасуванням вироку з процесуальних підстав, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 по суті апеляційної скарги щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України.

З огляду на вищевикладене апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, як така, що містить вимогу про скасування вироку.

При новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, усунути вказані в ухвалі порушення, розглянути кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дати належну правову оцінку діям ОСОБА_6 та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 1, 9 ч. 6, 405, 407, 412, 415, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Скасувати вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 червня 2016 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 365 КК України

Призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча: ОСОБА_2

Судді:

ОСОБА_3

ОСОБА_4