Код суду 233 Справа № 233/1468/16-к
Вирок
Іменем України
29 березня 2016 року м. Костянтинівка
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Юліка Фучика Арносайського району Сирдаринської області, громадянина України, має повну середню освіту, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період, водія лінійного наглядача відділення управління 2-ої артилерійської батареї військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
02 лютого 2015 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015, відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 року зі змінами та доповненнями, ІНФОРМАЦІЯ_2 солдат ОСОБА_4 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 25 лютого 2015 року № 209 ОСОБА_4 був зарахований до списків особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_1 та призначений на посаду водія лінійного наглядача відділення управління 2-ої артилерійської батареї, на якій проходить військову службу по теперішній час.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ зі змінами визначено: особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Таким чином, з 17 березня 2014 року (з моменту оголошення часткової мобілізації), згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 404/2014, по теперішній час на території України діє особливий період.
Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, солдат ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Проте, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення.
02 січня 2016 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації на особливий період, діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, в період проходження військової служби та будучи придатним для проходження військової служби, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби самовільно, без дозволу командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , вирішив залишити військову частину польова пошта НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Реалізуючи свій злочинний намір, 02 січня 2016 року, більш точний час не встановлено, солдат ОСОБА_4 з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби самовільно, без дозволу командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , залишив місце несення служби - військову частину польова пошта НОМЕР_1 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та до 29 січня 2016 року до органів військового чи цивільного управління про своє місцезнаходження не заявляв, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, перебував за місцем постійного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , проводячи час вільно на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи заходів для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
29 січня 2016 року солдат ОСОБА_4 прибув добровільно до місця служби до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_1 , після чого 16 березня 2016 року з`явився до органів військової прокуратури із зізнанням.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав у повному обсязі та пояснив, що він дійсно 02.01.2016 року без дозволу командування військової частини полова пошта НОМЕР_1 , де проходить службу, поїхав додому в АДРЕСА_1 , оскільки його мати перебувала в лікарні після операції та потребувала його допомоги. Із заявою про надання відпустки до командира він не звертався, бо мав намір повернутись дерез 2-3 дні і думав, що за це йому нічого не буде. Оскільки мати не могла самостійно пересуватись і потребувала стороннього догляду, він затримався вдома довше, ніж розраховував. Коли матері стало краще, він вирішив повернутись до військової частини, оскільки усвідомив протиправність своїх дій. Зараз розуміє, що не повинен був так поступати, шкодує про свій вчинок, щиро розкаявся. Має намір продовжити військову службу.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та, приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорював встановлені фактичні обставини, при яких скоєно злочин, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочину, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем в умовах особливого періоду.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проходження служби характеризується негативно, на медичних обліках за станом здоров`я не перебуває, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд враховує його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не виявлено.
При таких обставинах, суд вважає, що покарання обвинуваченого повинно бути пов`язано з позбавленням волі на мінімальний строк, передбачений санкцією відповідної частини статті, оскільки вважає, що саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.
Беручи до уваги те, що обвинувачений скоїв злочин вперше, щиро розкаявся в скоєному, співпрацював з органами досудового розслідування, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, оскільки відсутні відомості щодо нього, які давали б підстави стверджувати про його підвищену суспільну небезпеку, як особистості, і до нього необхідно застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Цивільний позов не заявлений.
Відомості про речові докази в обвинувальному акті не зазначені.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 366-368, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд,-
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України в період іспитового строку покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: повідомляти командира військової частини або в кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу командира військової частини або кримінально-виконавчої інспекції.
Контроль за поведінкою ОСОБА_4 покласти на командира військової частини за місцем проходження служби, а у разі звільнення з військової служби на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем його проживання.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя