Ухвала
іменем україни
15 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника останнього адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 липня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004070, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Луцьк Волинської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого останній раз 13 грудня 2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; 27 травня 2013 року звільненого умовно достроково на 1 рік 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 304 КК;
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Луцьк Волинської, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187 КК;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця м. Луцьк Волинської області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого останній раз 17 вересня 2014 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК;
за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
законного представника ОСОБА_12 ,
засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року засуджено:
- ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності; за ч. 2 ст. 296 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 304 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком, частково невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 грудня 2010 року 6 місяців позбавлення волі, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання до відбуття у виді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності;
- ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
- ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, що призначено за даним вироком та частково невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 вересня 2014 року, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності.
Вирішені питання цивільних позовів та речових доказів у кримінальному провадженні.
Також цим вироком засуджено ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296 КК із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296 КК із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років та ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296 КК із застосуванням ч. 1 ст. 70, 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, і судові рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржуються.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 липня 2015 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 змінено. Виключено з вироку щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_5 обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Призначено ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 187 КК покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, і остаточно із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Призначено ОСОБА_14 ч. 2 ст. 187 КК покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, і остаточно із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Призначено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці, і остаточно із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.
В решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить судові рішення щодо нього скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями кримінального процесуального закону. Заперечує доведеність своєї винуватості в інкримінованих йому злочинах, оскільки потерпілі у судовому засіданні його не впізнали, а дані протоколів слідчих експериментів згідно ст. 240 КПК ставлять під сумнів їх належність в якості доказів. Зазначає, що інші обвинувачені були йому мало знайомі і він не був обізнаний про їх вік. Більше того, у вироку не міститься посилання на докази обвинувачення за ч. 1 ст. 304 КК. Вказує на ігнорування судом безпідставної відсутності потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні.
Захисник ОСОБА_8 у касаційній скарзі просить судові рішення щодо ОСОБА_7 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме: виключити з судових рішень обвинувачення її підзахисного за ч. 1 ст. 304 КК та закрити провадження в цій частині за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення; за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296 КК пом`якшити призначене покарання. Вважає, що умисел ОСОБА_7 на втягнення неповнолітніх у злочинну діяльність не доведено, а в матеріалах провадження відсутні докази з приводу його обізнаності щодо віку інших обвинувачених. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на неповноту судового розгляду і, в порушення вимог ст. 404 КПК, повторно не дослідив обставини в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 304 КК.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить судові рішення щодо нього скасувати, а провадження закрити за відсутністю достатніх доказів доведення його винуватості. Стверджує, що його обвинувачення ґрунтується на недопустимому доказі - протоколі слідчого експерименту від 25 грудня 2013 року, який був проведений з порушенням його права на захист, а показання потерпілого в судовому засіданні та відсутність у нього особистих речей останнього, повністю спростовують доведеність його винуватості.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить судові рішення щодо нього змінити: за ч. 2 ст. 186 КК закрити провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, а за ч. 2 ст. 187 КК звільнити його від покарання з випробуванням. Наполягає на тому, що жоден з доказів обвинувачення за епізодом грабежу у ОСОБА_17 не доводить його причетності до скоєного, оскільки тільки ОСОБА_14 викрадав у дівчини сумку, а всі інші хлопці стояли в стороні. Вказує на ряд пом`якшуючих покарання обставин, які на його думку, можуть слугувати підставами до застосування до нього положень ст. 75 КК, зокрема: відсутність негативних наслідків скоєного, його позитивні характеристики, відшкодування шкоди потерпілим в повному обсязі, які в свою чергу не наполягали на призначенні йому суворого покарання, часткове визнання вини, а також участь у злочинах під впливом повнолітніх обвинувачених.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано винними у тому, що вони, діючи повторно за попередньою змовою між собою, вчинили ряд злочинів у м. Луцьку Волинської області у період з 01 вересня по 05 жовтня 2013 року за обставин детально наведених у вироку, зокрема:
01 вересня 2013 року близько 01.00 год, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_13 та ОСОБА_5 вчинили розбійний напад щодо ОСОБА_18 внаслідок якого потерпілому було завдано середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження та заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 2 170 грн.
Того ж дня, ОСОБА_7 та ОСОБА_13 вчинили у присутності ОСОБА_19 хуліганство, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, із нанесення ударів кулаком в обличчя та груди ОСОБА_20 , чим спричинили йому фізичний біль, а також відкрито заволоділи майном останнього на загальну суму 600 грн.
Крім того, 04 вересня 2013 року близько 23.30 год, ОСОБА_7 відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_21 , чим заподіяв останній матеріальної шкоди на загальну суму 2 006 грн.
Він же, 01 жовтня 2013 року близько 00.10 год, відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_16 , чим заподіяв їй матеріальної шкоди на загальну суму 2 405 грн.
05 жовтня 2013 року близько 22.20 год, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою з неповнолітніми ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_6 , із застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинили напад на ОСОБА_22 , внаслідок чого йому було завдано легких тілесних ушкоджень та заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 140 грн.
Цього ж дня, близько 22.40 год, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_14 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, діючи повторно, вчинили розбійний напад на ОСОБА_23 , чим спричинили йому легких тілесних ушкоджень та заподіяли матеріальної шкоди на загальну суму 650 грн.
Після чого, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_13 , застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повторно, відкрито заволоділи майном ОСОБА_24 на загальну суму 300 грн.
Цього ж дня, близько 23.10 год, ОСОБА_7 , перебуваючи у групі з ОСОБА_15 , вчинили хуліганство, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, із нанесенням безпричинно ударів ногами по тілу потерпілому ОСОБА_25 , чим спричинили йому легкі тілесні ушкодження.
Після чого, ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , діючи повторно, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинили грабіж відносно ОСОБА_17 , чим заподіяли потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1 550 грн та фізичного болю.
Крім того, близько 22.00 год, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинили хуліганство, що супроводжувалося безпричинним нанесенням ударів по тілу та обличчю потерпілому ОСОБА_26 , чим завдали йому фізичного болю.
Поміж іншого, ОСОБА_7 , ігноруючи моральні засади суспільства у ставленні до виховання підростаючого покоління, які передбачають охорону неповнолітніх від негативного впливу, достовірно знаючи, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яких він знає на протязі тривалого часу та підтримує дружні відносини, не досягнули 18 - річного віку, втягнув їх у злочинну діяльність, а саме своїми злочинними діями за вказаними вище епізодами злочинів.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, пояснення засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на підтримку своїх касаційних скарг, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також законного представника ОСОБА_12 на підтримку касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а також скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, а касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив та правильно оцінив.
Так, винуватість ОСОБА_7 підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , а також показаннями свідка ОСОБА_29 , в яких він підтвердив участь ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, а також його активну роль серед інших учасників; даними протоколів слідчих експериментів, в ході яких сам ОСОБА_7 та інші обвинувачені детально розповідали про обставини вчинених ними суспільно небезпечних діянь та викривали один одного; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання, згідно яких потерпілі ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_16 вказали на ОСОБА_7 , як на особу, котра вчинила злочини відносно них; протоколом огляду місяця події помешкання ОСОБА_7 , де було вилучено кросівки потерпілого ОСОБА_18 ; даними протоколу пред`явлення речей для впізнання потерпілому ОСОБА_22 , відповідно до яких останній вказав на гаманець, як такий, що був викрадений у нього, і котрий був виявлений та вилучений при проведені слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 та останній вказав на місце, де його викинув, а також даними протоколу пред`явлення речей для впізнання потерпілому ОСОБА_23 , який вказав на хрестик, що був викрадений у нього ОСОБА_7 та іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Отже, твердження засудженого ОСОБА_7 про те, що він не вчиняв інкримінованих йому злочинів, є безпідставними і спростовуються вищезазначеними доказами.
Що стосується обґрунтованості кваліфікації дійОСОБА_7 за ч. 1 ст. 304 КК, тобто втягнення неповнолітніх у злочинну діяльність, то колегія суддів виходить з наступного.
Втягнення в злочинну діяльність є діями спрямованими на те, щоб викликати у неповнолітнього бажання взяти участь у вчинення хоча б одного конкретного злочину або отримати навички злочинної діяльності, які можуть бути застосовані згодом. При цьому під втягненням слід розуміти дії, внаслідок яких інша особа спонукається до певної поведінки, залучається до неї і в такої особи виникає бажання поводитись певним чином. Втягнення полягає у впливі на свідомість конкретної людини завдяки переконуванню в доцільності, вигідності певної поведінки. Воно здійснюється шляхом умовлянь, підкупу, розпалювання почуття помсти, заздрощів або інших низьких спонукань, розповідей про легкість і доступність певних дій, навчання способам та прийомам їх виконання тощо.
Тобто, як видно із матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 за допомогою пропонування неповнолітнім ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вчинити протиправні дії, а також на власному прикладі демонструючи їм переваги такого способу поведінки, з метою викликати у них бажання приєднатися до нього у вчиненні кримінального правопорушення, спонукав останніх до здійснення ними злочинних дій.
ТвердженняОСОБА_7 з приводу його необізнаності щодо віку інших обвинувачених у зв`язку з тим, що вони були малознайомі спростовуються кількістю епізодів спільно вчинених ними злочинів протягом досить тривалого часу.
Також не викликає сумніву рішення суду з проводу доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб, що знайшло своє підтвердження у показаннях потерпілого ОСОБА_18 , а також даних протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , в ході яких вони детально повідомили про обставини вчиненого ними злочину щодо ОСОБА_18 та підтвердили їх спільну участь у ньому.
Посилання ОСОБА_5 у касаційній скарзі на неналежність слідчого експерименту проведеного за його участю, в якості доказу обвинувачення, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий експеримент проводився за участю понятих, з роз`ясненням прав обвинуваченому ОСОБА_5 , у тому числі його права мати захисника. При цьому, обвинувачений від правової допомоги при проведенні цієї слідчої дії відмовився, про що поставив в протоколі свій власний підпис. Крім того, з протоколом ОСОБА_5 був ознайомлений, однак зауважень щодо правильності його змісту не висловлював.
Що стосується доводів засудженого ОСОБА_6 , який вважає недоведеною свою винуватість у вчиненні злочину щодо ОСОБА_17 , то вони спростовуються показаннями потерпілої та самого ОСОБА_6 , який не заперечував свою присутність під час вчинення злочину, даними слідчого експерименту, згідно яких ОСОБА_6 детально розповів про обставини події, у тому числі, яким чином вони втікали з місця в якому пограбували ОСОБА_17 , перевіряли вміст її сумки та суми вилучених ними грошей. Крім того, причетність ОСОБА_6 до вчинення цього злочину підтвердили в ході слідчих експериментів засуджені ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , а також свідок ОСОБА_29 .
Таким чином сукупність наведених у вироку доказів, яким суд дав правильну оцінку, переконливо свідчить про доведеність винуватості засуджених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених відповідно: ОСОБА_7 ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 304 КК; ОСОБА_5 ч. 2 ст. 187 КК та ОСОБА_6 ч. 2 ст. 186 КК; а їх дії за наведеними нормами закону України про кримінальну відповідальність кваліфіковані правильно.
Покарання засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчинених ними злочинів, даних про особи засуджених та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Разом із тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скарги засудженого ОСОБА_6 про суворість призначеного покарання та можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, характеризується позитивно, на спеціальних обліках не рахується, вчинив злочини в неповнолітньому віці, частково визнав вину у скоєному, працював, добровільно відшкодував завдану шкоду і потерпілі не наполягали на призначенні йому суворого покарання, а навпаки просили визнати цю обставину такою, що його пом`якшує, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавленні волі буде несправедливим через суворість.
Наведені обставини, дають підстави вважати, що виправлення засудженого ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, касаційним судом не виявлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі статей 75, 104 КК ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3