В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.04.2016 Справа №607/2695/16-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши в залі суду в місті Тернополі під час судового засідання обвинувальний акт в кримінальному провадженні №0000079 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, розлученого, з вищою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,-

в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 умисно з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, пообіцяв ОСОБА_5 посприяти в отриманні військового квитка, не проходячи військової служби в Збройних силах України, за умови надання йому грошових коштів, для подальшої передачі працівникам ІНФОРМАЦІЯ_2 як неправомірної вигоди для вирішення щодо видачі військового квитка.

Так, 18.06.2015 року ОСОБА_5 із вказаною метою звернувся до ОСОБА_4 , який пообіцяв за умови надання йому 2500,00 грн., для подальшої їх передачі працівникам ТОВК як неправомірної вигоди, вирішити питання щодо надання йому військового квитка. 19.06.2015 року ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2500,00 грн., та ОСОБА_4 повідомив, що вказаної суми замало та ОСОБА_5 необхідно в подальшому передати йому ще близько 300-400 доларів США. 25.09.2015 року під час чергової зустрічі ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_5 що для видачі військового квитка йому необхідно передати не 400,00 доларів США, а 2000,00 доларів США, на що ОСОБА_5 погодився та 25.10.2015 року передав ОСОБА_4 частину обумовлених коштів в сумі 1000,00 доларів США, а іншу частину грошових коштів повинен був надати після отримання військового квитка. Отримавши грошові кошти в сумі 2500,00 грн. та 1000,00 доларів США ОСОБА_4 , ще деякий час спілкувався з ОСОБА_5 у телефонному режимі уточнюючи його анкетні дані, та в подальшому завершив будь-яке спілкування із ним, не посприявши йому у видачі військового квитка та не повернувши надані йому грошові кошти.

15 березня 2016 року між прокурором прокуратури Тернопільської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог ст.472 КПК України. Зі змісту угоди про визнання винуватості вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у заволодінні чужим майном шляхом обману, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Крім того, згідно даної угоди прокурор, та обвинувачений ОСОБА_4 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.190 КК України. Під час укладення угоди про визнання винуватості прокурор та обвинувачений ОСОБА_4 узгодили міру покарання останньому за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, у виді п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян штрафу.

Під час судового засідання обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України та надав суду згоду на затвердження угоди про визнання винуватості, вказавши, що він повністю розуміє свої права та характер обвинувачення за ч.1 ст.190 КК України, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди, а також наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст.473 КПК України, які йому роз`яснені судом. Крім цього, обвинувачений зазначив, що вказана угода про визнання його винуватості укладена ним з прокурором добровільно без застосування будь-якого насильства, примусу та погроз. Судом під час судового засідання з`ясовано, що права, які передбачені п.1 ч.4 ст.474 КПК України ОСОБА_4 роз`яснені та йому зрозумілі.

Прокурор в судовому засіданні вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та Кримінального кодексу України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього документи, а також угоду про визнання винуватості, суд розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, виходить з наступного.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману.

Злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, а тому укладення угоди між прокурором, обвинуваченим, з їх ініціативи узгоджується з положеннями ч.2 ст.469 КПК України і за своїм змістом вона відповідає вимогам ст.472 КПК України, в тому числі стосовно міри та виду узгодженого між сторонами покарання та наслідків невиконання угоди.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права визначені підпунктами 1,4 п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

В судовому засіданні судом встановлено, що угода про визнання винуватості укладена 15.03.2016 року відповідає вимогам КПК України та може бути затверджена і на підставі даної угоди може бути ухвалений вирок, оскільки умови угоди не суперечать вимогам закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення вірна, умови угоди не порушують права, свободи та інтереси сторін, укладення угоди було добровільним, очевидна можливість виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

При затвердженні угоди про визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст.ст.65,66 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, його особу, обставини, які пом`якшують покарання, є те, що він у вчиненому щиросердечно розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Обставини, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлені.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором та обвинувачем і призначення обвинуваченому ОСОБА_4 узгодженої сторонами міри покарання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.314,469,472,473,474,475 КПК України, Суд,-
з а с у д и в :
затвердити укладену 15 березня 2016 року між прокурором прокуратури Тернопільської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 угоду про визнання винуватості.
Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України і призначити йому покарання у виді п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян штрафу.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Головуючий суддя ОСОБА_1 .