АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1537/16 Справа № 183/1384/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_11 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2014 року, яким

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Новомосковська Дніпропетровської області, громадянин України, із неповною середньою освітою, працюючий водієм, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч.3 ст.135 КК України до 4 років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8 570 грн. 70 коп., моральної шкоди 20 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 000 грн.

Відповідно до вимог закону вирішено питання про долю речових доказів,

ВСТАНОВИЛА:
На вирок суду подано апеляційні скарги:
Захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції як незаконний та необґрунтований, кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, а також у зв`язку з тим, що в суді не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_10 і вичерпані можливості їх отримати. На думку апелянта, посилання на те, що обвинувачений залишив потерпілого ОСОБА_13 у небезпеці, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_10 разом з ОСОБА_14 докладав усіх зусиль задля врятування життя потерпілого, а діям невстановленої групи осіб, один з яких кинув недопалок у кобилу, та які знаходились поруч з місцем події, не дано принципової оцінки. Звернув увагу, що експерт ОСОБА_15 пояснив суду про те, що надання кваліфікованої медичної допомоги потерпілому в умовах медичних закладів м.Новомосковська та Новомосковського району було неможливим. Для цього потрібна госпіталізація до спеціалізованих легеневого та спинального відділень Дніпропетровської обласної лікарні ім.Мечникова. Повне знекровлення організму настає від кількох хвилин до кількох десятків хвилин. На думку апелянта, доставити потерпілого за такий короткий проміжок часу до обласної лікарні ім.Мечникова було неможливо. Неможливість надати допомогу потерпілому з боку обвинуваченого, відсутність встановленого причинного зв`язку між залишенням в небезпеці та настанням смерті потерпілого ОСОБА_13 свідчить про те, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України. Захисник вважає, що слідчі дії було проведено з грубим порушенням норм ч.1 ст.87 КПК України, як недопустимі докази, отримані внаслідок істотного порушення прав людини. Зазначає, що клопотання про залучення до кримінального провадження кількох осіб в якості потерпілих на стадії досудового розслідування та судом не розглядалось, однак судом були частково задоволені позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_12 .

Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати його дій на ч.1 ст.135 КК України і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Вважає, що досудове слідство проведено необ`єктивно, на користь потерпілих у зв`язку з тим, що потерпіла ОСОБА_7 є працівником Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області. На думку обвинуваченого, судом не були встановлені достатні докази його вини в скоєні даного кримінального правопорушення. Зазначає, що має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 представник потерпілих ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вирок суду залишити без змін. Вважає вирок суду обґрунтованим та ухваленим на законних підставах. На його думку, посилання обвинуваченого на некерованість кобили внаслідок опіку недопалком сигарети невстановленою особою підлягає великому сумніву, оскільки кинутий недопалок в рухому тварину не може завдати чітко викресленого малюнку опіку. Зазначив, що ОСОБА_10 не подзвонив в міліцію і не повідомив про скоєне, не дізнався про стан потерпілого і на протязі слідства давав свідчення, які були спростовані фельдшером ОСОБА_16 та лікарем ОСОБА_17 , що на місті події ОСОБА_10 не було і вони з ним не розмовляли. Крім того, будь-яких доказів впливу потерпілої ОСОБА_7 на хід досудового слідства не встановлено та стороною захисту не надано, і ці доводи апеляційної скарги захисника є умисним наклепом та образою потерпілої.

У запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 представник потерпілих ОСОБА_8 просить в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого відмовити, а вирок суду залишити без змін. На його думку, досудовим слідством і судом повністю та об`єктивно проведено розслідування всіх обставин кримінального провадження, де чітко відтворено всі деталі скоєного, що фактичні обставини провадження доведені наявними доказами, які не потребують додаткового дослідження. Крім того, жодного правдивого свідчення обвинуваченого ОСОБА_10 в кримінальному провадженні не встановлено, обвинувачений своєї вини не визнає, матеріальну та моральну шкоду не відшкодував, співчуття потерпілим не висловив.

Згідно з вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що 28 липня 2013 року близько 22.00 години, керував гужовою повозкою і проїжджав поблизу будинку № 115 по вул. Леніна в м. Новомосковську біля пішоходів, які знаходились на правому узбіччі. В цей час один із них кинув не загашений недопалок у тварину (кобилу), внаслідок чого тварина стала некерована, змінила напрямок руху ліворуч, вибігла на зустрічну смугу руху, де відбулося зіткнення приладдя гужової повозки з велосипедистом ОСОБА_13 , який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого останньому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_10 зупинився, підійшов до потерпілого ОСОБА_13 та не дивлячись на те, що останній знаходився на проїзній частині автодороги у безпорадному стані, умисно, усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечний для життя стан, а також те, що той позбавлений можливості прийняти міри до самозбереження внаслідок безпорадного стану, обвинувачений, маючи при цьому можливість, не вжив заходів, направлених на відвернення небезпеки для життя потерпілого, та залишив місце події, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_13 на місті правопорушення помер від отриманих тяжких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 , відмовився від доводів своєї апеляційної скарги та просив скасувати вирок суду першої інстанції і закрити кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, позицію захисника ОСОБА_9 щодо скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження, міркування потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_8 про залишення апеляційних скарг захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 без задоволення, про зміну вироку суду першої інстанції, перекваліфікацію дій обвинуваченого на ч.1 ст. 135 КК України та призначення максимального покарання, передбаченого санкцією даної норми закону, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_10 підлягає задоволенню, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України. При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту дослідження органами досудового розслідування та судом кримінального провадження.

Матеріалами кримінального провадження з`ясовано, що досудове розслідування та судовий розгляд по ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд дослідив всі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення по ньому, у тому числі ретельно перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що після зіткнення гужової повозки, якою він керував, з велосипедистом він разом з пасажиром повозки ОСОБА_14 підходили до потерпілого, пропонували свою допомогу, але ОСОБА_13 , який був у свідомості та самостійно перейшов з проїжджої частини дороги на узбіччя, висловлювався на їх адресу нецензурною лайкою, відмовився від допомоги, тому вони спробували викликати «швидку допомогу», а коли це їм не вдалось, поїхали до кафе, яке розташоване на певній відстані. А також аналогічні показання свідка ОСОБА_14 , який повідомив, що кафе, куди вони поїхали разом з ОСОБА_10 , знаходиться на відстані біля одного кілометру від місця пригоди. В тому числі і доводи захисника ОСОБА_11 , викладені ним під час судового розгляду та в судових дебатах. При цьому суд навів у вироку мотиви прийнятого рішення щодо оцінки доказів у справі, перевірив і визнав такими, що не відповідають дійсним обставинам провадження твердження обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України.

Суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що своїми діями ОСОБА_10 поставив потерпілого ОСОБА_13 в небезпечний для життя стан та завідомо залишив без допомоги потерпілого, який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану. При цьому ОСОБА_10 мав змогу надати допомогу потерпілому.

Такий висновок ґрунтується на показаннях потерпілої ОСОБА_7 про те, що потерпілим є її батько ОСОБА_13 , який 28 липня 2013 року на велосипеді у вечірній час поїхав до магазину та загинув внаслідок ДТП.

Показаннях свідка ОСОБА_19 , який бачив як чоловіки, які стояли на узбіччі вул. Леніна в м.Новомосковську, щось кричали в бік гужової повозки під керуванням ОСОБА_10 , а потім кидали в бік повозки недопалки.

Показаннях фельдшера швидкої допомоги ОСОБА_16 та лікаря швидкої допомоги ОСОБА_17 , які 28 липня 2013 року біля 23.00 години за викликом прибули на місце ДТП, де виявили на асфальті біля узбіччя потерпілого, який мав важку травму грудної клітини. Медики констатували його смерть. На місці пригоди знаходилися біля 40-50 хвилин, на асфальті бачили сліди від підкови коня. Поблизу знаходилося багато людей.

Показаннях свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про те, що ОСОБА_10 повернувся до місця пригоди після приїзду «швидкої допомоги». Лікарі оглянули гужову повозку, після чого ОСОБА_10 разом з пасажиром уїхали.

Суд першої інстанції з урахуванням даних протоколу огляду місця події від 28 липня 2013 року, план-схеми та фототаблиці до нього визнав недостовірною версію обвинуваченого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 про те, що потерпілий самостійно пересувався, оскільки труп ОСОБА_13 був виявлений на асфальті на проїзній частині дороги, на певній відстані від велосипеду. Сліди крові на місті пригоди свідчили про те, що потерпілий не міняв місце положення. Наявність значних пошкоджень та тілі потерпілого та великі плями крові на одязі і на асфальті безумовно свідчили про безпорадний стан ОСОБА_13 та відсутність у нього можливості вжити заходів для самозбереження.

За висновками судово-медичних експертиз причиною смерті потерпілого ОСОБА_13 стала заподіяна незадовго до настання смерті тупими твердими предметами, можливо гужовим транспортом, відкрита тупа травма грудної клітини, що супроводжувалася переламами ребер зліва, лівої ключиці, грудини, хребта, розривами лівої легені, які призвели до гострої крововтрати. При цьому не виключено, що ОСОБА_13 міг здійснювати деякі активні дії, наприклад, звати на допомогу. Але з урахуванням перелому хребта малоймовірно, що він міг самостійно пересуватися.

Висновки експертизи фрагмента металевої голоблі підтверджують встановлений судом механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 в області грудної клітини від дії торця представленого на експертизу фрагменту металевої голоблі.

Висновками автотехнічної та комісійної автотехнічної експертиз встановлено відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_10 та настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, які зібрані з додержанням кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, узгоджуються між собою та доповнюють один одного, яким суд дав відповідну оцінку, зробив обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_10 у залишенні потерпілого ОСОБА_13 у небезпеці з урахуванням даних про те, що обвинувачений хоча і не порушував правил дорожнього руху, але був причетний до аварії, в якій потерпілий був поставлений в небезпечний для життя стан, мав реальну можливість надати ОСОБА_13 допомогу на місці події, але цього не зробив та поїхав з місця події з надуманих мотивів, начебто до кафе, щоб викликати «швидку допомогу», хоча ДТП сталося біля житлових будинків, до мешканців яких ОСОБА_10 мав можливість звернутися. Крім того, суд у вироку правильно зазначив, що після ДТП ОСОБА_10 не підходив до потерпілого, оскільки утримував кобилу.

Не погоджуючись з доводами апеляційних скарг захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, колегія суддів звертає увагу на те, що моментом закінчення злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвести смерть людини, особа яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному у небезпеці.

З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 про допущені істотні порушення кримінального процесуального закону при збиранні та оцінці доказів у справі, упереджений розгляд кримінального провадження на користь потерпілої ОСОБА_7 , яка є співробітником органів внутрішніх справ, та щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів розцінює як надумані та такі, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 щодо необґрунтованого вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які начебто не мали такого процесуального статусу під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Згідно з обвинувальним актом та реєстром матеріалів досудового розслідування зазначені особи були визнані потерпілими під час досудового розслідування та допитані у якості потерпілих 02 серпня 2013 року та 02 вересня 2013 року, 14 січня 2014 року подали цивільні позови, які 28 лютого 2014 року разом з копією обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування отримав ОСОБА_10 .

Разом з тим, на переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 щодо зміни вироку внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та перекваліфікації його дій на ч.1 ст. 135 КК України заслуговують на увагу з огляду на наступне. Погоджуючись із встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами щодо залишення ОСОБА_10 в небезпеці потерпілого ОСОБА_13 , колегія суддів вважає, що суд невірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.3 ст. 135 КК України, оскільки під час судового розгляду встановлено, що в результаті зіткнення з кобилою потерпілий ОСОБА_13 отримав травми, не сумісні із життям, тобто такі тілесні ушкодження, які неминуче призводять до смерті незалежно від того, наскільки ефективною була б медична допомога. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що між залишенням ОСОБА_10 у небезпеці ОСОБА_13 та смертю потерпілого відсутній причинний зв`язок, тому дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації на ч.1 ст. 135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 колегія суддів виходить з положень ст.ст.50, 65 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а також особу обвинуваченого ОСОБА_10 , раніше не судимого, який одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Але з урахуванням обставин справи та наслідків кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі, з реальним його відбуттям, але не в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст. 135 КК України. Таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судового рішення, не виявлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 411, 413, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2014 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_10 з ч.3 ст. 135 на ч.1 ст. 135 КК України.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст. 135 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області.

Зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання час його перебування під вартою з 17 червня 2014 року по 04 листопада 2014 року включно.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 17 червня 2014 року по 04 листопада 2014 року включно з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4