Справа №489/4132/15-к 03.03.2016
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 02600 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, ст. 186 КК України;

за участю учасників судового провадження.
прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_7

представника потерпілого Філії «ДЦ-Миколаїв» ТОВ «ДЦ Україна» ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок скасувати з призначенням нового судового розгляду у суді 1-ої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено покарання 4 (чотири) роки позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.09.2015р. ОСОБА_5 призначено остаточне покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Провадження № 11кп/784/100/16 Головуючий першої інстанції: ОСОБА_9

Категорія: ч.2 ст.186 Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

КК України

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_5 стверджує, що він вчинив протиправні дії не з прямим умислом, а з необережності, проте, необережна форма вини у відповідності до ч.3 ст. 25 КК України не була врахована судом при ухваленні вироку. Також зазначає, що наступного дня він частково повернув вкрадене майно потерпілому, що вказує на його добровільну відмову від вчинення злочину. Вважає, що суд порушив загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 17 КПК України та ст.62 Конституції України. Вважає, що оскаржуваний вирок, як незаконний, необґрунтований та невмотивований, підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді 1-ої інстанції в іншому складі для дослідження доказів на підтвердження обставин про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. Крім того, зазначає , що він є єдиним піклувальником своїх батьків та бабусі, які є інвалідами та потребують стороннього догляду.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що 01.06.2015р. близько 9год.48хв. ОСОБА_5 , маючи умисел на викрадення чужого майна, знаходячись у торгівельному залі магазину ТОВ «ДЦ Україна», розташованому за адресою: м. Миколаїв, пр-кт Жовтневий, 35, діючи повторно, таємно заволодів двома флаконами сироватки Revitalift Laser X3 вартістю 190,04 грн. кожний та трьома флаконами крему Revitalift Laser X3 вартістю 170,18 грн. кожний. При цьому заховав вказані товари під свою куртку та направився до виходу з магазину. Коли ОСОБА_5 проходив касову зону, спрацював пристрій сигналізації, оскільки останній не розрахувався за товар, який сховав під одяг. В цей момент ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, виявлені співробітниками магазину ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за допомогою сигналізації, не зважаючи на це, продовжив свої дії, які стали носити відкритий характер, почав бігти з приміщення магазину з метою утримання при собі викраденого майна. Внаслідок вищевказаних дій ОСОБА_5 за ним побігли співробітники магазину ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .. На заклики останніх зупинитися, ОСОБА_5 не реагував, з місця події зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши ТОВ «ДЦ Україна» шкоду на загальну суму 890,62 грн..

Дії ОСОБА_5 судом 1-ої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, який також просив застосувати ст. 69 КК України, його захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу свого підзахисного, вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 закрити, прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, оскаржуваний вирок просив залишити без змін, представника потерпілого ТОВ «ДЦ Україна», яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 за обвинуваченням за ч.2 ст. 186 КК України відповідають встановленим обставинам вчинення ним кримінального правопорушення, що підтверджуються доказами, які судом всебічно, повно і об`єктивно досліджені та яким надано належну оцінку.

Як вбачається, обвинувачений ОСОБА_5 не заперечує того, що дійсно за вказаних у вироку обставин зник з магазину ТОВ «ДЦ України», не розрахувавшись за товар. Але стверджує, що зайшов до магазину з метою вибрати подарунок матері. При цьому на вулиці біля входу до магазину залишився його знайомий, який взяв у нього ( ОСОБА_5 ) мобільний телефон, щоб подзвонити. Зайшовши до магазину, він почав вибирати крем на подарунок, коли помітив, що знайомого на вході вже не має. Після чого він ( ОСОБА_5 ) вийшов з магазину на вулицю та побачив, як його знайомий біг від нього з його телефоном. Він побіг за ним, але не наздогнав, потім шукав останнього. Ввечері він зрозумів, що, коли вибіг з магазину, випадково забрав з собою креми. Креми хотів повернути в той же день, але, коли прийшов до магазину,. він був зачинений. Тому прийшов віддати креми на наступний день, але віддав тільки три флакони, оскільки інші були десь загублені дітьми в нього вдома, пообіцявши продавцям, що поверне решту кремів або гроші за них. При цьому пояснив, що, коли вибіг з магазину, не чув, як йому кричали зупинитись.

Проте, суд 1-ої інстанції правильно критично поставився до показань обвинуваченого, що він не мав умислу на викрадення чужого майна, та вірно вказав, що його винуватість у вчиненні злочину підтверджується дослідженими у суді доказами, в тому числі:

Показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 продавців магазину, які пояснили, що 01.06.2015р. ранком, знаходячись на робочому місці, в торгівельному залі магазину виставляли товар, коли почули, що спрацював пристрій сигналізації при переході через рамку біля виходу з магазину, що вказувало на те, що покупець вийшов з магазину, не розрахувавшись за товар. Тому вони разом побігли до виходу з магазину та побачили чоловіка, який тікав. Вони почали кричати, щоб він зупинився. Але останній на їх крики не реагував. ОСОБА_11 почала його переслідувати, але наздогнати його їй не вдалося. Після цього вони виявили у магазині нестачу товарів кремів, полиця з якими знаходиться біля входу у магазин. Наступного дня чоловік, яким виявився обвинувачений ОСОБА_5 , повернув до магазину три флакони кремів, решту два креми обіцяв повернути пізніше.

Показання зазначених свідків узгоджуються з письмовими доказами, а саме: з даними протоколу прийняття заяви 01.06.2015р. від продавця ОСОБА_10 , яка повідомила Ленінський РВ ММУ УМВС України в Миколаївський області про вчинене кримінальне правопорушення, з даними акту інвентаризації товарно матеріальних цінностей, згідно яких станом на 01.06.2015р. виявлено нестачу двох флаконів сироватки Revitalift Laser X3 вартістю 190,04 грн. кожний та трьох флаконів крему Revitalift Laser X3 вартістю 170,18 грн. кожний, з даними протоколу огляду від 06.06.2015р., відповідно до якого були оглянуті три упаковки парфумерних товарів Revitalift Laser X3, які було викрадено 01.06.2015р. та добровільно повернуто до магазину ОСОБА_5 , відеозаписом з місця події від 01.06.2015р..

Оцінивши досліджені докази, суд 1-ої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_5 діяв, маючи умисел на викрадення чужого майна.

Твердження ОСОБА_5 про те, що він мав намір придбати подарунок матері та випадково не розрахувався за товар, оскільки наздоганяв свого знайомого, який заволодів його мобільним телефоном, є голослівними, а тому суд 1-ої інстанції вірно оцінив їх, як бажання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за вчинене. Крім того, до цих його тверджень слід ставитися критично і тому, що вони спростовуються встановленими обставинами вчинення злочину, а саме: кількістю та вартістю викрадених ним аналогічних парфумерних товарів (двох флаконів сироватки Revitalift Laser X3 вартістю 190,04 грн. кожний та трьох флаконів крему Revitalift Laser X3 вартістю 170,18 грн. кожний), а також тим, що, не зважаючи на те, що при його виході з магазину спрацювала сигналізація і його почали переслідувати продавці, він з місця події втік, розпорядився викраденим майном на власний розсуд, хоча мав можливість зупинитися, повернутися до магазину та розрахуватися за товар.

За встановлених обставин апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції вірно дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Що стосується того, що наступного дня ОСОБА_5 частину викраденого майна повернув до магазину, то ця обставина правильно врахована судом 1-ої інстанції, як пом`якшуюча покарання. Проте, ця обставина не вказує на його добровільну відмову від вчинення злочину, оскільки цей злочин вважається закінченим з моменту, коли він мав можливість розпорядитися цим майном на власний розсуд.

Посилання обвинуваченого на те, що судом не враховано, що він є єдиним піклувальником своїх батьків та бабусі, які є інвалідами та потребують стороннього догляду, є підставними, оскільки такі обставини документально не підтверджені. Крім того, вивченням особи винного встановлено, що він не працює, раніше судимий, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом: синдром залежності від опіоїдів, канабіноїдів, амфетамінів, що спростовує його твердження про піклування за родичами.

При цьому слід зазначити, що суд 1-ої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання у відповідності до вимог ст.ст. 65 - 67 КК України у мінімальних межах, передбачених ч.2 ст. 186 КК України. Призначене ОСОБА_5 покарання є таким, що відповідає принципу достатності та необхідності для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, тобто застосування ст. 69 КК України обвинуваченому, не вбачається.

Що стосується прохання апелянта про скасування вироку з призначенням нового розгляду у суді 1-ої інстанції у зв`язку із істотними порушеннями кримінального процесуального закону, то воно є необгрунтованим та безпідставним. Оскаржуваний апелянтом вирок відповідає вимогам ст. 370 КПК України, підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2015 року відносно нього без зміни.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 04.06.2015р. по 03.03.2016р. включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Головуюча

Судді