АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 193/995/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/245/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в. Кривому Розі 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу прокурора на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровській області від 08 лютого 2016 року за кримінальним провадженням №0000504 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця: с. Ботвино Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, освіта 8 класів, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на диспансерних обліках не перебуває, не працює, згідно ст.89 КК України не судимий,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, якого визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки, зобов`язавши ОСОБА_6 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Дніпропетровській області витрати за проведення судової автотехнічної експертизи №70/27-400 від 07 липня 2015 р. в сумі 491 гривна 04 копійки та за експертизу технічного стану транспортного засобу № 70/28-370 від 14 липня 2015 року в сумі 1152 гривні , а всього на суму 1643 гривні 04 копійки.

Питання з речовими доказами вирішено.

Учасники провадження:

Прокурор ОСОБА_7

Обвинувачений ОСОБА_6

Захисник ОСОБА_8 .

Потерпіла ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання та ухвалити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України за заступних обставин.

28 травня 2015 року близько 7 години ранку в світлий час доби ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ВАЗ-21011, номерний знак НОМЕР_1 , 1974 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_10 , рухався по вологому асфальтовому покриттю автодороги Т-0419 П`ятихатки-Апостолово-Зеленодольськ з боку с. Жовтневе в напрямку сел. Софіївка Софіївському районі, Дніпропетровської області, зі швидкістю 90 км/год.

Не зважаючи на передбачені п.п.1.3, 1.5, 2.3 ПДР України, обов`язки учасників дорожнього руху знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, не загрожувати життю або здоров`ю громадян, не завдавати матеріальних збитків, перевіряти перед виїздом і забезпечити технічно справний стан транспортного засобу, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою і відповідно реагувати на її зміни, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, водій ОСОБА_6 під час руху автомобільною дорогою Т-0419 сполученням Пятихатки-Апостолове-Зеленодольськ в цей день, 28 травня 2015 року близько о 06:50 год. не обрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, чим грубо порушив вимоги п.12.1 ПДР України, та на 67 км + 100 м. вказаної автодороги здійснив виїзд за межі проїжджої частини у кювет по ходу свого руху, де перекинувся.

Відповідно до п.12.1 ПДР України під час вибору руху в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п.12.1 ПДР України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, під час якої пасажиру автомобіля ВАЗ 21011 ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми голови, тулуба та кінцівок; забійної скальпованої рани по сумісної тупої травми голови, тулубу та кінцівок; забійної скальпованої рани по лівій гомілці; забійної рани по лівому колінному суглобі та стегні; синців по правому стегні, по переднім поверхням лівої та правої половини грудей, у лонній ділянці, в області спинки носу, переломів кісток носу, уламкового перелому кісток носу; крововиливів у м`які тканини грудей, відповідно синцям; перелому тіла грудини: переломи 2-11 ребер ліворуч по передньопахвинній та середньо ключичній лініям з пошкодженням пристінкової плеври та тканини лівої легені; перелом 2-11 ребер праворуч по передньопахвинній та середньо ключичній лініям з пошкодженням пристінкової плеври та тканини правої легені; перелому 2-10 ребер ліворуч по кологрудинній лінії без пошкодження пристінкової плеври; рідка кров в плевральних порожнинах; щілинноподібні пошкодження тканини обох легень уламками ребер; розрив печінки; розрив селезінки; рідка кров у черевні порожнині; перелому хребта на рівні 7-8 грудних хребців з розривом оболонок та речовини спинного мозку; розриву лонного сполучення; перелому обох лонних кісток; відкритих переломів кісток лівої гомілки, лівого стегна; перелому правої великогомілкової кістки; крововиливів у м`які тканини в області переломів кісток кінцівок, від яких настала смерть потерпілої.

Дані пошкодження прижиттєві, виникли за короткий проміжок часу до настання смерті від дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі), якими могли бути виступаючі частини та деталі салону автомобіля і могли утворитися в умовах ДТП.

Всі вказані ушкодження у вигляді сумісної тупої травми голови, тулубу та кінцівок стало причиною смерті ОСОБА_11 , знаходяться у причинному зв`язку з її настанням і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень стосовно живих осіб.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилається на ті обставини, що вирок суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню, зважаючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Обґрунтовуючи висновок про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства та рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з застосуванням ст.75 КК України суд в мотивувальній частині вироку навів дані, які характеризують особу обвинуваченого та не можуть бути визнані переконливими доводами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та впливають на пом`якшення покарання обвинуваченого. Відповідно до вимог ст.334 КПК України суд у мотивувальній частині вироку зобов`язаний вказати обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини що пом`якшують або обтяжують покарання, належним чином мотивувати своє рішення у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. Згідно ст.75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення лише у тому випадку якщо враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, які відповідно до положень ст.12 КК України з іспитовим строком 2 роки, не відповідає ступеню тяжкості злочину і особі засудженого та у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, явно є несправедливим внаслідок його м`якості.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді справи прокурор просив колегію суддів апеляційну скаргу прокурора задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні при апеляційному розгляді кожен окремо просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні при апеляційному розгляді просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора та призначити обвинуваченому більш суворе покарання.

Відповідно до ст.402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу прокурора сторонами судового провадження подані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про скоєння ОСОБА_6 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до вимог ст.404 ч.1 КПК України вирок переглядається апеляційним судом в межах наданої апеляційної скарги.

Пунктом п.4 ч.1 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Положеннями ст.65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, мотивуючи свій висновок про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України послався на наявність пом`якшуючих обставин, таких як визнання вини, щире каяття, позитивну характеристику та стан його здоров`я, що злочин, який він вчинив, є необережним злочином, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Втім, суд першої інстанції фактично, при призначенні покарання обвинуваченому, не врахував та не вмотивував, яким чином обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_6 .

Виходячи з вимог ст.ст.50, 65 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке у відповідності до вимог ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та до категорії необережних злочинів, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно (а.кп.193), раніше судимий (а.кп.190), на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебував і не перебуває (а.кп.194), стан його здоров`я, оскільки він після ДТП також отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, обставини скоєння злочину, також ту обставину, що обвинувачений в результаті ДТП втратив найріднішу йому людину матір.

Колегія суддів також враховує думку потерпілої про міру покарання обвинуваченому, яка є його рідною сестрою, але наполягала на призначенні ОСОБА_6 суворого покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до вимог ст.66 КК України, колегія судів визнає щире каяття. Обставин які обтяжують покарання, згідно до вимог ст.67 КК України, не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості, а тому вважає, що покарання обвинуваченому слід обрати в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі з відбуванням покарання в умовах ізоляції від суспільства з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Законних підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст.ст.75, 76 КК України або ст.69 КК України колегія суддів не вбачає.

На думку колегії суддів, таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню, а вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року - скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 413, 420 КПК України , колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року в частині призначеного покарання ОСОБА_6 скасувати.

ОСОБА_6 вважати засудженим за ст.286 ч.2 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 за даним кримінальним провадженням не обиралася.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_6 , тобто з моменту виконання вироку.

В іншій частині вирок відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Відповідно до вимог ст.376 п.6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяця з моменту проголошення вироку, а обвинуваченим у той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді Апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4