АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія: ст. 121 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
3 березня 2016 року м. Запоріжжя

Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника особи, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року, якою щодо підозрюваного у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Караганда Казахстану, громадянина Казахстану, маючого початкову освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2

застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим режимом нагляду, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду запорізької області від 29.12.2015 року до ОСОБА_8 , відносно якого під час здійснення кримінального провадження № 0003766 від 11.08.2015 року до суду було направлено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, було застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим режимом нагляду.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції встановив, що 10.08.2015 року о 16 годині 50 хвилин, знаходячись у приміщенні автостанції м. Бердянськ по пр. 12-го Грудня, ОСОБА_8 , діючи на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин зі своїм батьком ОСОБА_9 , наніс йому один удар клинком ножа в область грудної клітини, причинивши потерпілому ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи № 269 від 11.09.2015 року тілесні ушкодження: поодиноке проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з раньовим каналом, що проникає в праву плевральну порожнину, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 20 годині 45 хвилин у приміщенні КУ Бердянської міської ради «Бердянське територіальне медичне об`єднання» від поодинокого, колото-різаного поранення грудної клітини з пораненням правого купола діафрагми, правої частки печінки, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі, з проявами гострої крововтрати.

Суд встановив, що вказані дії ОСОБА_8 підпадають під ознаки кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, тобто умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилаючись на неповноту судового розгляду, вказує, що суд в ухвалі зазначив, що факт вчинення ОСОБА_8 злочину підтверджується протоколами огляду, висновками криміналістичних та медичних експертиз, актами психіатричних експертиз, речовими доказами. Разом з тим, зі змісту ухвали не зрозуміло, якими саме з перелічених доказів підтверджують факт вчинення злочину і що чини його саме ОСОБА_8 .

Вважає, що суд на виконання вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 513 КПК України повинен був викликати та допитати єдиного свідка злочину ОСОБА_10 .

Щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених судом першої інстанції, захисник зазначає, що суд у порушення вимог п. 3,5 ч. 2 ст. 412, а також ч. 1 ст. 512 КПК України розглянув провадження за відсутністю законного представника обвинуваченого, потерпілий не приймав участь в судовому засіданні.

Як також зазначає в апеляційній скарзі захисник, суд порушив передбачене ст. 42 КПК України право обвинуваченого на участь у судовому розгляді, оскільки у відповідності до Закону України «Про психіатричну допомогу» та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», до набрання законної сили рішення про неосудність особи та застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру особа не обужється у правах, якими наділена Конституцією та законами України.

Також захисник зазначає, що суд застосував до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, який не передбачений ст. 508 КПК України.

Захисник зазначає, що суд в ухвалі зазначив, що призначаючи примусові заходи медичного характеру він враховує психічний стан ОСОБА_8 та характер вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння, а повинен був керуватися вимогами ст. 94 КК України, згідно якої суд застосовує примусові заходи медичного характеру в залежності від характеру ат тяжкості захворювання , тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпеки психічного хворого для себе або інших осіб.

Як також зазначає в апеляційній скарзі захисник, у супереч п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.205 року та ст. 6 Закону України «Про психіатричну допомогу» питання, щодо застосування примусових заходів медичного характеру суд розглянув у відкритому судовому засіданні.

Суд, приймаючи рішення, користувався ст.ст. 503-511 КПК України, що регламентують досудове розслідування, а повинен був керуватися ст.ст. 512, 513, 318, 331 КПК України, ст. 92-94 КК України.

Заслухавши доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, ухвалу суду вважала законною та обґрунтованою, просила залишити її без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення, також зазначила, що вважає висновки суду першої інстанції про вчинення саме ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України такими, що повністю відповідають фактичним обставинам провадження, підтвердженими дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 11.08.2015 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке згідно діючого законодавства відноситься до категорії тяжких злочинів.

Під час здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було призначено проведення судово-психіатричної експертизи, з висновків якої видно, що ОСОБА_8 в період часу, який відноситься до інкримінованого йому діянню, страждав та у теперішній час страждає хронічним психічним захворюванням у формі шизофренії параноїчної, за своїм психічним станом в період, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, він не міг віддавати собі звіт у своїх діях (бездіяльності) і керувати ними, на даний час ОСОБА_8 не може віддавати звіт своїм діям (бездіяльності) і керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом (т. 2 а.с. 149-152).

З урахуванням наведеного у відповідності до вимог ст. 503 КПК України органом досудового розслідування було змінено порядок розслідування та до суду було направлено клопотання про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд справи в порядку, передбаченому ст. 512 КПК України, а саме перевіривши усі докази, що доводять чи спростовують вчинення ОСОБА_8 суспільно-небезпечного діяння та дослідивши інші обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження та прийшовши до переконання, що суспільно-небезпечне діяння, яке інкримінується ОСОБА_8 - умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, хронічне психічне захворювання як на час вчинення суспільно небезпечного діяння так і на час розгляду клопотання, мали місце, врахувавши обставини скоєння даного суспільно-небезпечного діяння, а також висновки судової-психіатричної експертизи № 278 від 17.12.2015 року, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим режимом нагляду.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Що стосується доводів захисника, викладених в апеляційній скарзі, то судова колегія вважає, що вказаних висновків суду першої інстанції вони не спростовують з огляду на наступне.

Так, матеріали судового провадження та аудіозапис судового засідання від 29.12.2015 року свідчать про те, що клопотання про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру судом було розглянуто за участю його захисника адвоката ОСОБА_11 , який після оголошення прокурором клопотання повідомив суд, що матеріали провадження йому були відкриті, сумніви, що суспільно-небезпечне діяння вчини саме ОСОБА_8 у нього відсутні, не заперечував проти долучення матеріалів кримінального провадження та дослідження їх судом.

Також аудіозапис судового засідання свідчить про те, що будь-яких клопотань про дослідження інших доказів, зокрема щодо виклику та допиту в судове засідання свідка, захисник не заявляв. Єдине заперечення захисника стосувалося лише того, що сторона обвинувачення у клопотанні зазначила, що суспільно-небезпечне діяння ОСОБА_8 вчинив у стані алкогольного сп`яніння і суд першої інстанції, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, це заперечення врахував.

Захисник адвокат ОСОБА_7 в поданій ним апеляційній скарзі вказує на те, що ухвала суду не містить посилань на докази того, що саме ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння.

Разом з тим, аудіозапис судового засідання від 29.12.2015 року свідчить те, що суд першої інстанції в судовому засіданні за участю сторони захисту та сторони обвинувачення в повному обсязі дослідив надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема висновки судово-медичної експертизи № 782 від 07.10.22015 року, згідно якої тілесні ушкодження, яки мали місце у потерпілого ОСОБА_9 , від яких настала смерть, могли утворитися при обставинах, вказаних підозрюваним ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту 12.08.2015 року (т. 2, а.с. 89-90).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 12.08.2015 року ОСОБА_8 в присутності захисника адвоката ОСОБА_12 продемонстрував на місці вчинення суспільно-небезпечного діяння спосіб завдання своєму батьку удару ножем (т. 2, а.с. 42-47).

Будь-які заперечення з приводу досліджених судом письмових доказів у сторони захисту були відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим кодексом.

Матеріали судового провадження та аудіозапис судового засідання від 29.12.2015 року свідчать про те, що суд у відповідності до ч. 6 ст. 22 КПК України в повній мірі створив умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Доводи захисника адвоката ОСОБА_7 про те, що суд повинен був на виконання вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 513 КПК України викликати та допитати свідка ОСОБА_10 не ґрунтуються на законі, оскільки ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту клопотання про виклик та допит вказаної особи в суді заявлені не були. Досліджені в судовому засіданні письмові докази, надані стороною обвинувачення, є достатніми для з`ясування питань, передбачених ч. 1 ст. 513 КПК України та прийняття рішення у відповідності до ч. 2 цієї статті.

Не вбачає судова колегія істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в розгляді клопотання за відсутністю законного представника та потерпілого, оскільки відповідно до ст. 507 КПК України участь лише захисника є обов`язковою у даному кримінальному провадженні, і ця вимога закону судом була дотримана, а відповідно до клопотання, яке розглянув суд, потерпілий у кримінальному провадженні відсутній.

Що стосується доводів адвоката на порушення права ОСОБА_8 на участь в судовому засіданні, то судова колегія з ними погодитись також не може, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 506 КПК України якщо характер розладу психічної діяльності чи психічного захворювання особи перешкоджає проведенню процесуальних дій за її участю або участі у судовому засіданні, прокурор, суд мають право прийняти рішення про проведення відповідних процесуальних дій без участі такої особи.

Участь особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, у відповідності до ч. 1 ст. 512 КПК України не є обов`язковою і може мати місце, якщо цьому не перешкоджає характер розладу психічної діяльності чи її психічного захворювання.

З матеріалів провадження вбачається, що звертаючись із клопотанням, прокурор просив його розглянути без участі ОСОБА_8 , мотивував таке клопотання тим, що за станом здоров`я ОСОБА_8 не може віддавати звіт своїм діям і керувати ними, а також тим, що він є небезпечним для суспільства, тому що має психічну хворобу.

Таке клопотання прокурора ґрунтується на висновках судово-психіатричної експертизи № 278 від 17.12.2015 року, відповідає обставинам справи, встановленим під час здійснення кримінального провадження.

Аудіозапис та журнал підготовчого судового засідання свідчать про те, що призначаючи клопотання до розгляду, суд першої інстанції з`ясував позиції сторони обвинувачення та сторони захисту з приводу доцільності участі ОСОБА_8 в судовому засіданні та за відсутністю заперечень проти розгляду клопотання без його участі в судовому засіданні у відповідності до вимог ч. 2 ст. 506 КПК України прийняв рішення, яке не суперечить вимогам ч. 1 ст. 512 КПК України - слухати справу лише за участю прокурора та адвоката.

Кримінальний процесуальний закон України не містить вимог щодо обов`язкового розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру в закритому судовому засіданні.

Здійснення кримінального провадження в закритому судовому засіданні є правом, а не обов`язком суду, яке може виникнути лише у випадах, передбачених пунктами 1-5 ч. 2 ст. 27 КПК України. Разом з тим, відповідних клопотань до суду першої інстанції не надходило.

Що стосується апеляційного доводу захисника про застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який не передбачений ст. 508 КПК України, то судова колегія приходить до наступних висновків.

Дійсно у відповідності до ч. 1 ст. 508 КПК України до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом запобіжні заходи у виді передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом або у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку. Згідно до ч. 2 цієї статті вказані запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.

Разом з тим, матеріали провадження свідчать про те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою до ОСОБА_8 було застосовано на підставі ухвали слідчого судді від 13.08.2015 року (т. 2 а.с. 53-54), продовжено його дію на підставі ухвал слідчого судді від 08.10.2015 року (т. 2, а.с. 59-60) та 05.11.2015 року (т. 2, а.с. 126) до 4 січня 2016 року ще до встановлення органом досудового розслідування факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби ОСОБА_8 . Ухвалою суду від 29.12.2015 року дійсно відносно ОСОБА_8 залишено запобіжний захід у виді тримання під ватою, але таке рішення суду не свідчить про невірне вирішення клопотання по суті, а також не може бути підставою для скасування ухвали та направлення клопотання на новий судовий розгляд, оскільки вказаний запобіжний захід відносно ОСОБА_8 судом продовжено до набрання ухвалою законної сили.

Що стосується доводів захисника на не посилання судом в ухвалі на вимоги ст. 94 КК України, а також на посилання на вимоги ст.ст. 503-511 КПК України, а не на вимоги ст.ст. 512, 513 КПК України, то судова колегія ці доводи вважає формальними та такими, що також не є підставою для скасування законного рішення суду, оскільки вид примусового заходу медичного характеру та підстави для його застосування, які враховані судом першої інстанції, повністю відповідають вимогам п. 4 ч. 1 та ч. 5 ст. 94 КПК України, а порядок проведення судового розгляду і зміст рішення суду відповідають вимогам ст.ст. 512, 513 КПК України.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування ухвали, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2015 року, якою до ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим режимом нагляду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Судді:

1. 2. 3.