Номер провадження: 11-кп/785/785/16
Номер справи місцевого суду: 495/4177/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.10.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

потерпілої - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 з доповненнями на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, росіянин, розлучений, працюючого тренером-викладачем комунального закладу МЦДТ, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, до покарання у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі. Вироком вирішене питання щодо процесуальних витрат та речових доказів, -

встановив:
Вказаним вироком встановлено, що 31.03.2015 року, приблизно о 20 годині 25 хвилин, між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , які знаходились у стані алкогольного сп`яніння та перебували по АДРЕСА_1 , виникла сварка, в ході якої ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, наніс два удари ножем в область шиї ОСОБА_12 , з метою вбивства, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення шиї, від яких ОСОБА_12 помер на місці.
В своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок скасувати та застосувати до нього ст. 69 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги закону України про кримінальну відповідальність, помилково врахував в якості обтяжуючої обставини скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння за відсутності будь-яких підтверджуючих наявності цієї обставини доказів. Також, районний суд не врахував в якості пом`якшуючих обставин: активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого.

Обвинувачений зазначає, що суд не взяв до уваги його показання про відсутність у нього умислу на вчинення вбивства, у зв`язку з чим його дії кваліфікував за ч. 1 ст. 115 КК України, а не за ст. 119 КК України. Крім того, суд безпідставно зазначив у вироку про перебування ОСОБА_10 в момент вбивства у стані алкогольного сп`яніння, оскільки в матеріалах справи відсутній висновок судово-медичної експертизи, який підтверджував би цю обставину.

Також, враховуючи усі пом`якшуючі покарання обставини, обставини скоєння злочину та особу обвинуваченого, суд, в порушення вимог КК України, при призначенні покарання ОСОБА_10 не застосував ст. 69 КК України.

Крім цього, вказує, що судом вирок проголошено за відсутності представників прокуратури, речові докази в порушення вимог ст. 100 КПК України, йому на даний час не повернуті. При призначенні покарання просить апеляційний суд врахувати його добрі сусідські відносини з потерпілим, щире каяття, визнання вини у скоєнні злочину з необережності і в стані сильного душевного хвилювання, його характеристику і довідку про стан здоров`я, досягнення в роботі (більше 30-ти років тренерської роботи), наявність на утриманні малолітньої дитини.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений заявив, що просить пом`якшити призначене вироком суду покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого і просили її задовольнити і пом`якшити обвинуваченому покарання; думку потерпілої ОСОБА_11 , яка вважає призначене покарання обвинуваченому м`яким, однак апеляційну скаргу не подавала і просить апеляційну скаргу не задовольняти; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити вирок без змін, дослідивши матеріали провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Частина 2 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вказані вимоги чинного законодавства не були виконані судом першої інстанції.

В оскаржуваному вироку суду першої інстанції вказано, що ОСОБА_10 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та обставин та в межах обвинувачення, викладених в обвинувальному акті.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема із вироку суду, журналу судового засідання та звукозапису фіксації судового процесу вбачається, що в судовому засіданні суду першої інстанції 24.07.2015 року обвинувачений ОСОБА_10 стверджував, що удар ножем потерпілому ОСОБА_12 він наніс випадково в ході самозахисту, оскільки останній в ході сварки схопив його рукою за плече. Крім того, обвинувачений зазначив, що він наніс потерпілому один удар ножем, а не два, як зазначено в обвинувальному акті. Також наполягав на тому, що всі його дії були спровоковані віктимною поведінкою самого потерпілого, а він змушений був захищатися. Аналогічні пояснення обвинувачений надав і в ході апеляційного розгляду. Вказане свідчить про те, що обвинувачений фактично не визнав своєї вини у вчиненні ним умисного вбивства потерпілого.

Вищевказані показання не були відображені в оскаржуваному вироку, вони не були перевірені та співставленні з іншими доказами у кримінальному провадженні та їм не була надана належна оцінка.

Вказане свідчить про те, що висновки суду викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом, оскільки у вироку суд стверджує, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчинені ним інкримінованого йому злочину.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Згідно з вимогами ст. 337 ч. 1 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до вимог КПК України, складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 цього Кодексу. Зокрема обвинувачений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко та конкретно сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Вказані вимоги кримінального процесуального законодавства не були виконані в ході досудового розслідування, не перевірені судом в процесі судового розгляду обвинувального акту, а тому вирок суду підлягає безумовному скасуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно обвинуваченого ОСОБА_10 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті відсутній виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, в ньому викладені лише анкетні данні обвинувачених, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_10 правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому він підозрюється.

На думку апеляційного суду таке викладення кваліфікації дій обвинуваченого в обвинувальному акту є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, відомості, викладені в обвинувальному акті, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому обвинувачений за цим процесуальним рішенням, мають статус підозрюваного.

З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджали судовому розгляду обвинувального акту щодо обвинуваченого.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачення фактично висунуте не було у встановленому законом порядку, оскільки воно, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку апеляційного суду, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно обвинуваченого та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 415 КПК України, апеляційний суд визнає їх істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Більш того, твердження органу досудового розслідування в обвинувальному акті, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Зазначене свідчить, про допущене судом при розгляді обвинувального акта відносно ОСОБА_10 порушення вимог ст. 412 КПК України, що тягне за собою безумовне скасування вироку суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Враховуючи мету і підстави запобіжних заходів, приймаючи до уваги думку учасників судового засідання, матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що обраний ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно продовжити строком до 15.12.2016 року.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами підготовчого провадження законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 з доповненнями - задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 березня 2016 року відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати і призначити новий розгляд обвинувального акту в тому-ж суді в іншому складі суду.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, обраний ОСОБА_10 продовжити до 15.12.2016 року.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4