СВАЛЯВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 306/975/16-к
Провадження № 1-кп/306/90/16
Рядок статзвіту 37
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2016 року м.Свалява
Свалявський районний суд Закарпатської області у особі:
головуючого-судді ОСОБА_1
при секретарях: ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю прокурора ОСОБА_4
потерпілої ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, непрацюючого, раніше судимого за вироком Свалявського районного суду, Закарпатської області від 06.10.2014 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до чотирьох років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки (судимість непогашена),
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, суд, -
В С Т А Н О В И В:
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 02 грудня 2014 року, біля 12.00 год. він, знаходячись на території ЗОШ І-ІІ ступенів с. Пасіка, діючи умисно, безпричинно, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок та виражаючи явну неповагу до суспільства, з особливою зухвалістю наніс потерпілій ОСОБА_5 декілька ударів кулаком по голові, спричинивши останній легкі тілесні ушкодження, що не потягли за собою короткочасного розладу здоровя чи незначну втрату працездатності.
Зазначені дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вини у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що зустрівши на території Пасіцької школи потерпілу ОСОБА_5 , яку назвав ОСОБА_8 , намагався зясувати у неї котра година. На що потерпіла відповіла у грубій формі, застосувавши ненормативну лексику. Ствердив, що тілесних ушкоджень ОСОБА_5 не спричиняв, а лише намагався зясувати, чому вона так грубо відповіла. На його думку, потерпіла перебувала у стані алкогольного спяніння.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що 02 грудня 2014 року вона йшла до школи, щоб забрати сина після закінчення уроків. До неї підійшов обвинувачений і безпричинно на вулиці вдарив її. Намагаючись втекти зайшла до приміщення школи, однак ОСОБА_7 наздогнав її і у коридорі школи продовжував наносити удари. Зазначила, що спочатку очевидців не було, згодом конфлікт бачила свідок ОСОБА_9 .. Вживання алкогольних напоїв того дня заперечила.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 (вчитель Пасіцької ЗОШ) пояснила, що 02 грудня 2014 року, під час перерви між уроками бачила як обвинувачений притиснувши потерпілу до стіни наніс їй рукою два удари, але куди саме не бачила. Вважає, що вони обоє були у стані алкогольного спяніння. Окрім неї очевидцем даної події була її колега ОСОБА_9 .. Будь-яких тілесних ушкоджень на потерпілій як того дня, так і наступного не бачила.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 (вчитель Пасіцької ЗОШ) пояснила, що 02 грудня 2014 року бачила потерпілу та обвинуваченого у приміщенні школи, однак у її присутності ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_5 ударів не завдавав і суперечки між ними не виникало.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 (вчитель Пасіцької ЗОШ) пояснила, що 02 грудня 2014 року, після закінчення третього уроку вона вийшла з класу і у коридорі бачила як ОСОБА_7 завдавав ногами удари потерпілій ОСОБА_5 , яка лежала на підлозі. Однак, навчальному процесу та звичному шкільному розпорядку дана подія не перешкоджала. На її думку, обоє були у стані алкогольного спяніння.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 (вчитель Пасіцької ЗОШ) пояснив, що очевидцем подій, які нібито відбувалися між потерпілою та обвинуваченим він не був.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 (вчитель Пасіцької ЗОШ) дав показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_12 ..
В обґрунтування обвинувачення прокурором в суді надано протокол проведення слідчого експерименту від 15.12.2014 року та висновок експерта № 303 про наявність у потерпілої легкого тілесного ушкодження у вигляді синця лівого вуха, які, на його думку, слугують підставою для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Вислухавши пояснення обвинуваченого, потерпілої, свідків, доводи обвинувачення та захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що винуватість ОСОБА_7 у інкримінованому кримінальному правопорушенні не знайшла свого підтвердження виходячи з наступного.
За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 04.10.2012 року № 5-17кс12, об`єктом посягання при хуліганстві є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, усталених правил поведінки в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного.
В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються з характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між учасниками конфлікту.
Такий висновок узгоджується і з положеннями пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», згідно з якими суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Кримінально караним є грубе порушення громадського порядку. Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.
За розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року хуліганство це умисне, грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 КУпАП.
За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, зокрема, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Згідно матеріалів кримінального провадження головним лікарем Свалявської ЦРЛ 09.12.2014 року повідомлено орган досудового розслідування про перебування обвинуваченого на диспансерному обліку у лікаря психіатра з 05.04.1989 року з діагнозом: олігофренія у стадії дебільності (а.с. 67). Проте, слідчим за наявності даних відомостей, у порушення п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України не забезпечено обвинуваченому участі захисника у даному кримінальному провадженні та не залучено експерта для проведення психіатричної експертизи. Натомість, 15.12.2014 року слідчим проведено експеримент з участю ОСОБА_7 , на якому, зокрема і грунтується висунуте останньому обвинувачення.
Згаданий доказ відповідно до положень ст. ст. 85 - 87 КПК України, не є належним та допустимим доказом і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на них не може посилатися суд при ухваленні судових рішень. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України ... .
За даними висновку судово-психіатричного експерта № 763 від 12.10.2015 року, ОСОБА_7 виявляє ознаки розумової відсталості у ступені помірно-вираженої дебільності з вираженими емоційно - вольовими розладами, які в нього хоча і не досягли рівня хворобливих розладів, однак значною мірою впливали на достатнє розуміння ним ситуації правопорушення, власного місця та ролі в цій ситуації, а емоційно-вольові розлади призвели до порушення контролю діяльності і здатності регулювати свою поведінку, а тому за своїм психічним станом ОСОБА_7 у період інкримінованих дій міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, однак не у повній мірі (а.с. 102-104).
За ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47 рішення від 01 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини»). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»; п. 47 рішення у справі «Даллос проти Угорщини»).
З огляду на наведене, суд вважає, що з урахуванням особи обвинуваченого незабезпечення останньому органом досудового розслідування права на захист порушило право ОСОБА_7 на справедливий суд.
Показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не містять достатніх даних про обставини події, так як жоден з них очевидцем такої не був.
Окрім того, показання свідка обвинувачення ОСОБА_11 не підтверджують вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.
За даними висновку експерта № 303 від 04.12.2014 року, у потерпілої виявлено тілесне ушкодження у вигляді синця лівого вуха. Дане тілесне ушкодження виникло від дії тупого твердого предмета з обмеженою травмуючою поверхнею по ударному механізму дії, яке за своїм характером могло виникнути при обставинах та у строки, вказані освідчуваною. У момент спричинення потерпілій тілесного ушкодження вона найбільш ймовірно знаходилась у вертикальному або близькому до нього положенні (а.с. 62-64).
Таким чином, згаданим обєктивним доказом спростовуються показання свідка ОСОБА_9 про нанесення обвинуваченим ударів ногами потерпілій під час перебування ОСОБА_5 у лежачому положенні, однак не спростовують показання потерпілої про завдання їй обвинуваченим удару на вулиці.
Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається обєктивна істина, так як обвинувачення грунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.
Отже, з урахування викладеного, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ наданий як стороною обвинувачення так і стороною захисту, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст. 296 КК України не знайшло свого підтвердження в суді, у зв`язку з чим необхідно виправдати ОСОБА_7 з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 373 КПК України , оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 296 КК України .
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.
Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлений.
Речових доказів та процесуальних витрат по кримінальному провадженні немає.
Керуючись ст. ст. 370, 371, 373, 395 КПК України, суд, -
У Х В А Л И В :
ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 296 КК України визнати невинуватим та виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю наявності у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.
Апеляційна скарга на вирок подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Свалявський районний суд.
ГОЛОВУЮЧИЙ: ОСОБА_1