465/3917/16-к
1-кс/465/730/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.07.2016 року м. Львів
Слідчий суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_3 , слідчого Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_4 , особи, яка подала скаргу ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_5 про визнання бездіяльними дій слідчого Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_4 , начальника слідчого відділення Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_6 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 протиправною та про зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в :
скаржник звернувся до суду із скаргою на бездіяльність слідчого Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_4 , начальника слідчого відділення Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_6 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 , зобов`язати їх порушити кримінальну справу відносно гр. ОСОБА_8 , 1951 року народження, ОСОБА_9 за ознаками ст. 356 КК України за самоправство та ч. 3 ст. 185 КК України за крадіжку з проникненням у житло та зобов`язати орган досудового розслідування внести відповідні відомості до ЄРДР та почати щодо вказаних осіб належне розслідування.
В обґрунтування заявленої скарги зазначає, що 02.11.2010 року в період його відсутності відомі особи вчинили щодо нього злочини, передбачені ст. 356, ч. 3 ст. 185 КК України, у зв`язку з чим він звернувся із заявою до Франківського відділу міліції м. Львова. Зазначає, що дільничі інспектори міліції «творили чудеса та виносили постанови, про які соромно згадувати, бо тих горе-працівників міліції вже звільнили. Але ще залишилися горе-начальники поліції та горе-прокурори…». Скаржник вказує також, що має місце халатність слідчих Франківського РУ УМВС та прокурорів області, міста, району, а також Генерального прокурора України.
Вважає, що у справі «все ясно, як білий день», проте службові особи, дії яких оскаржуються не порушили кримінальної справи щодо конкретних осіб, також що «горе-слідчі невідомо чим займаються по даній справі, не оголошують розшук злочинців, їх арешт». Відносно дій працівників прокуратури зазначає, що неодноразово відвідував прокурорів під час особистого прийому, але останні «тільки займаються брехню і відписками».
З врахуванням наведених обставин, вважає дії ОСОБА_4 , начальника слідчого відділення Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_6 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 бездіяльними.
В судовому засіданні скаржник скаргу підтримав, просив таку задовольнити.
Прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3- ОСОБА_3 в судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечив, вважає таку необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.
Слідчий Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області- ОСОБА_4 скаргу заперечив, просив в задоволенні такої відмовити.
Вислухавши сторони кримінального провадження, дослідивши подану скаргу та додані до неї матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання діяльності органу досудового розслідування врегульовано кримінальним процесуальним законом КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
З наявного в матеріалах справи витягу з ЄРДР вбачається, що за заявою від 12.11.2010 року до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, слідчим Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області внесено відомості до ЄРДР про те, що 03.11.2010 року приблизно о 10:00 год. Невідома особа, перебуваючи по вул. Науковій, 16 у м. Львові шляхом проникнення у кімнату №214 вчинила крадіжку особистого майна гр. ОСОБА_5 , чим спричинила останньому матеріальної шкоди.
Таким, чином доводи скаржника про невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення щодо нього кримінального правопорушення спростовуються наявними доказами. Крім цього, сам скаржник не заперечує в скарзі, що відомості до ЄРДР на підставі його заяви було внесено 29.07.2013 року.
Щодо доводів скаржника про невнесення до ЄРДР уповноваженими особами відомостей про вчинення зазначеного вище кримінального правопорушення щодо нього конкретними особами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та правової кваліфікації діяння, суд зазначає наступне.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (справа "Ассенов та інші проти Болгарії" (Assenov та Others v. Bulgaria). Вони повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, inter alia, показань очевидців та експертних висновків (рішення у справі "Танрікулу проти Туреччини" (Tanhkulu v. Turkey) [ВП], заява № 23763/94, п. 104 і подальші посилання, ECHR 1999-IV, "Ґюль проти Туреччини" (Gul v. Turkey), заява № 22676/93, п. 89, від 14 грудня 2000 року).
Відповідно до рішення ЄСПЛ в справі "Коробов проти України" (Заява № 39598/03) від 21 липня 2011 року в доказуванні використовується принцип "раціонального сумніву", коли провина доводиться поза розумним сумнівом, що в даному спорі означає необхідність обґрунтування відмови у невнесенні інформації до ЄРДР у разів відсутності в повідомленні інформації про злочин.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ право на звернення передбачає право на розгляд звернення в порядку, передбаченому законом.
Отже звернення скаржника в порядку, передбаченому КПК України передбачає необхідність вирішення відповідного питання в порядку, передбаченому КПК України.
Разом з цим відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Павлюлінець проти України" (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).
Відповідно до ст. 214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором.
Отже, скаржнику не належить право на порушення кримінальної справи проти певної особи, в тому числі і внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочину певною особою, а також у нього відсутнє право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України. Оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст. 22 КПК України органом досудового розслідування.
Відтак, враховуючи наведене вище, практику Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог про внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення гр. ОСОБА_8 , 1951 року народження, ОСОБА_9 за ознаками ст. 356 КК України за самоправство та ч. 3 ст. 185 КК України за крадіжку з проникненням у житло, слід відмовити за безпідставністю.
Щодо інших доводів скарги, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора:
1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна;
2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником;
4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою;
6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;
7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником;
8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Відтак, КПК України передбачає виключний перелік рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора.
Серед осіб, дії яких можуть бути оскаржені під час досудового розслідування відсутній начальник слідчого відділення, який не є ні безпосередньо слідчим по даному кримінальному провадженні, ні прокурором.
Скаржник не зазначає чітко у непроведенні яких саме конкретних процесуальних дій полягає бездіяльність слідчого та прокурора, обмежуючись загальними фразами, про те, що слідчі вчиняють відносно скаржника «свавілля («беспредел»)», «невідомо чим займаються, не оголошують розшук злочинців».
Таким чином, суд приходить до висновку що в частині оскарження бездіяльності слідчого Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_4 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 доводи скарги є безпідставними, необґрунтованими, не узгоджуються з положеннями КПК України, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 305 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст. ст. 303-307 КПК України, слідчий суддя,-
п о с т а н о в и в :
в задоволенні скарги ОСОБА_5 про визнання бездіяльними дій слідчого Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_4 , начальника слідчого відділення Франківського ВП ГУ НП України у Львівській області ОСОБА_6 , прокурора Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_7 протиправною та про зобов`язання вчинити дії відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Франківського
районного суду м. Львова ОСОБА_1