Справа № 314/1011/16-к
Провадження № 1-в/314/799/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 лютого 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора: ОСОБА_2 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Софіївській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 55), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що хворіє на туберкульоз та перебуває на лікуванні у спеціальній туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55), режим утримання не порушує, зробив для себе належні висновки, чим заслужив на умовно-достроково звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 01 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2016 року у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 08 січня 2010 року по 29 січня 2011 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року), із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, в установах виконання покарань знаходиться з 22 січня 2010 року. За час утримання у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області з 22 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року характеризувався негативно, вимоги режиму утримання порушував, за що мав два дисциплінарних стягнення, накладених правами начальника слідчого ізолятору, з яких одне стягнення було накладене до вступу вироку в законну силу, а одне стягнення було погашене у встановленому законом порядку, заохочень не мав. З 25 лютого 2011 року перебуває на лікуванні у спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55). За час відбування покарання характеризується посередньо, вимоги відбування покарання не порушує, стягнень та заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з хворобою на туберкульоз. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, підтримує з ними стосунки як позитивної так і негативної спрямованості. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. До виконання законних вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі, відповідно до ст. 65 КВК України. Не бере участі у роботі самодіяльних організацій, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених. Не приймає участі і в реалізації програм диференційованого впливу на засуджених. До підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок не прагне. Відповідно до ст. 59 КВК України, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. Враховуючи викладене, відсутність заохочень та наявність у засудженого ОСОБА_4 за весь час відбування покарання двох стягнень у вигляді оголошення догани за користування забороненими речами, накладених правами начальника слідчого ізолятору 20.12.2010 та 25.02.2010, хоча одне стягнення і було накладено до вступу вироку в законну силу, а інше погашене у встановленому законом порядку, адміністрація колонії вважає, що засуджений ОСОБА_4 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_4 за весь час відбування покарання мав два стягнення, заохочень не мав, відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого ОСОБА_4 , представника адміністрації колонії, висновок прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів характеристики встановлено, що під час знаходження у в установах виконання покарань знаходиться з 22 січня 2010 року. За час утримання у Запорізькому слідчому ізоляторі управління ДПтС України в Запорізькій області з 22 січня 2010 року по 25 лютого 2011 року характеризувався негативно, вимоги режиму утримання порушував, за що мав два дисциплінарних стягнення, накладених правами начальника слідчого ізолятору, з яких одне стягнення було накладене до вступу вироку в законну силу, а одне стягнення було погашене у встановленому законом порядку, заохочень не мав. З 25 лютого 2011 року перебуває на лікуванні у спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55). За час відбування покарання характеризується посередньо, вимоги відбування покарання не порушує, стягнень та заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з хворобою на туберкульоз.

Згідно з довідкою, засуджений ОСОБА_4 до робіт з благоустрою місць позбавлення волі не залучався, участі у самодіяльних організаціях відділення та у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає.

Окрім того, поведінка засудженого ОСОБА_4 за весь час відбування ним покарання, в тому числі, що безпосередньо передує вирішенню питання про умовно-дострокове звільнення, не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить відсутність у засудженого ОСОБА_4 за весь час відбування покарання заохочень та наявність двох дисциплінарних стягнень, накладених правами начальника слідчого ізолятору 20.12.2010 та 25.02.2010 у вигляді догани за користування забороненими у користуванні засудженими речами, з яких одне стягнення було накладено до вступу вироку в законну силу, а інше погашене у встановленому законом порядку.

Крім того, при вирішенні клопотання суд приймає до уваги ті факти, що засуджений ОСОБА_4 не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів. Так само, згідно наданої довідки засуджений ОСОБА_4 не приймав участі і у роботі самодіяльних організацій.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Також, суд враховує, що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 лютого 2016 року у строк основного покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2010 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 08 січня 2010 року до 29 січня 2011 року. На думку суду, відбута засудженим ОСОБА_4 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд погоджується з висновком комісії Софіївської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 55) та не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені у судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

29.02.2016
29.02.2016

10.03.2016