АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/1995/14-к Номер провадження 11-кп/786/697/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 121 КК України ТЗ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10
потерпілого ОСОБА_11
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава кримінальне провадження № 0000509 за апеляційними скаргами прокурора відділу Прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , на вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 7 червня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Виборг Ленінградської обл. РФ, яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судима,

засуджена за ч. 2 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання тримання під вартою, в період з 1липня по 16 жовтня 2015 року, включно.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 до покарання строк попереднього ув`язнення, в період 1 липня по 16 жовтня 2015 року, включно та з 1 червня 2015 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Вільхове Зіньківського р-ну Полтавської обл., яка мешкає за адресою АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимий,

засуджений за ч. 3 ст. 136 КК України на 3 роки обмеження волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку суду визнані винуватими та засуджені: ОСОБА_7 за заподіяння умисних тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , що спричинило смерть останнього та ОСОБА_8 за ненадання допомоги ОСОБА_12 , який перебував в небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан ОСОБА_12 належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілому, які вони вчинили за таких обставин.
29 серпня 2014 року приблизно о 20 год. на АДРЕСА_1 , де проживає і перебувала ОСОБА_7 прийшов ОСОБА_12 і під час їхнього спілкування ОСОБА_12 з метою вступити з нею в статевий акт, проти її волі, затягнув ОСОБА_7 у приміщення літньої кухні, де звалив на підлогу та став стягувати з неї одяг. ОСОБА_7 , намагаючись припинити насильницькі дії ОСОБА_12 , почала звати на допомогу. У цей час, до приміщення літньої кухні, зайшов її співмешканець ОСОБА_8 , який з метою припинення дій ОСОБА_12 , став його відтягувати від ОСОБА_7 , в результаті чого між ними виникла бійка, у ході якої вони перемістилися з літньої кухні на подвір`я. Під час бійки, ОСОБА_12 , знаходячись зверху на ОСОБА_8 , почав душити його. ОСОБА_7 , з метою припинення дій ОСОБА_12 , побігла у глиб двора, де взяла сокиру, обухом якої нанесла останньому один удар, в область голови, а саме в тім`яну частину справа, від якого дії ОСОБА_12 послабилися і ОСОБА_8 скинувши потерпілого з себе, піднявся з землі. У результаті вказаних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_12 було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до його смерті.

Після цього, ОСОБА_8 , вихопивши сокиру з рук ОСОБА_7 , відкинув її в сторону. Потерпілий, у цей час намагався піднятися з землі, висловлюючи в їх адресу погрози, а ОСОБА_8 і ОСОБА_7 залишивши його, зайшли до будинку.

Перебуваючи в будинку, ОСОБА_7 повідомила ОСОБА_8 , що заподіяла ОСОБА_12 удар сокирою в область голови. Незважаючи на те, що потерпілий перебував у небезпечному для життя стані, ОСОБА_8 , маючи можливість надати йому допомогу та викликати лікарів, ліг відпочивати.

30.08.2014 приблизно 4-ї години ранку, ОСОБА_7 , вийшовши з будинку на подвір`я, побачила ОСОБА_12 , який не подавав ознак життя.

Після цього, на її прохання, рідний брат ОСОБА_12 - ОСОБА_11 , який у той час перебував у будинку та неповнолітній син ОСОБА_7 - ОСОБА_13 , 1999 року народження, перенесли тіло ОСОБА_12 до приміщення сараю сусіднього господарства, в якому ніхто не проживає.

1.09.2014 приблизно 21 години, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , погрузивши тіло ОСОБА_12 на візок, відвезли його за село, до лісистої місцевості, неподалік від кладовища, де ОСОБА_8 закопав тіло ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , посилаючись на те, що злочин вона вчинила не умисно, а з необережності та в стані сильного душевного хвилювання, просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю складу злочину. Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на позбавлення життя ОСОБА_12 та на протиправне заподіяння йому тілесних ушкоджень, оскільки в обстановці, що склалася ОСОБА_7 передбачала неминучість заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які є небезпечними для життя та здоров`я останнього, і усвідомлювала необхідність вжиття захисних дій, аж до спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 . Через це на думку захисника ОСОБА_7 перебувала у стані необхідної оборони.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинуваченим, просить вирок суду скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати винуватими та засудити:

ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 1.07.2015 по 16.10.2015.

ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 136 КК України на 5 років позбавлення волі. ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду. Строк покарання рахувати з часу його затримання. В іншій частині вирок залишити без зміни.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що судом не враховано того, що: під час судового слідства не встановлено чи лезом, чи обухом сокири був ОСОБА_7 нанесений удар ОСОБА_12 ; негативну характеристику ОСОБА_7 за місцем проживання, притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності, посередню характеристику ОСОБА_8 , обвинувачені не розкаялися та активно не сприяли розкриттю злочину.

Заслухавши доповідача, обвинувачених та їх захисників, потерпілого, які підтримали апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Одночасно ОСОБА_8 пояснив, що він повністю визнає свою винуватість у вчиненні злочину за який його засуджено, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника і просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджується показаннями самої обвинуваченої, яка у суді першої та апеляційної інстанцій підтвердила, що вона 29 серпня 2014 року приблизно о 20 год. на АДРЕСА_1 обухом сокири нанесла удар по голові ОСОБА_12 ..

Такі показання обвинуваченої ОСОБА_7 підтвердив у суді першої інстанції і не заперечував у суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 ..

За місцем проживання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на АДРЕСА_1 працівниками правоохоронних органів виявлено та вилучено сокиру, якою ОСОБА_7 29 серпня 2014 року наносила удар ОСОБА_12 , що підтверджується, протоколом огляду місця події від 4.09.2014 (т.2 а.п. 33-39).

Показання обвинувачених не суперечать, а навпаки узгоджуються із даними, які містяться у висновку судово-медичної експертизи ексгумованого трупа № 340 від 27.04.2015, відповідно до яких у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження: забита рана голови з крововиливом в підлягаючі м`які тканини в тім`яній області справа; субарахноїдальні крововиливи по ходу борозн, які є прижиттєвими, утворилися незадовго до настання смерті від не менш ніж однократної дії твердого тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, що діяв з достатньої для утворення цих ушкоджень силою, і яким міг бути обух сокири, про що свідчить морфологічна характеристика ушкодження м`яких тканин голови (забійна рана), розмір крововиливу в м`які покрови голови, поряд з відсутністю так званого врубу на кістках черепу. Ці тілесні ушкодження є тяжкими, що призвели до смерті ОСОБА_12 .. Смерть ОСОБА_12 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок черепно-мозкової травми, яка супроводжувалася крововиливами під оболонки головного мозку (т. 3 а.п. 100).

Дані, які містяться у наведеному вище висновку судово-медичної експертизи у суді першої інстанції підтверджені судово-медичними експертами ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які мають стаж роботи більше 20 років.

Окрім того експерт ОСОБА_14 також підтвердив нанесення ОСОБА_7 удару обухом сокири, а не лезом по голові ОСОБА_12 , оскільки при дослідженні ексгумованого трупа останнього, експертами не було виявлено врубу на кістці черепа потерпілого. Удар був нанесений з силою, достатньою для утворення черепно-мозкової травми, яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя і як таких, що в даному конкретному випадку призвели до настання смерті ОСОБА_12 ..

Судово-медичний експерт криміналіст ОСОБА_16 підтвердив показання експерта ОСОБА_14 у тому, що наявність врубу на кістці черепа, свідчить про те, що удар був заподіяний лезом сокири, а відсутність врубу на кістці черепа свідчить, що удар був заподіяний твердим тупим предметом, а саме обухом сокири. Викладені ним в експертизі № 267-МК від 7.10.2014 висновки про те, що ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження лезом сокири, зроблені ним були лише на підставі висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_17 № 88 від 20.10.2014 та дослідження клаптика шкіри з тім`яної ділянки голови ОСОБА_12 без дослідження кістки черепу.

З огляду на це доводи прокурора про те, що під час судового слідства не встановлено чи лезом, чи обухом сокири ОСОБА_7 був нанесений удар ОСОБА_12 є неспроможними.

Крім того винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину за який її засуджено підтверджується даними, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 11.09.2014 з фото таблицями і відеозаписом, відповідно до яких ОСОБА_7 показала механізм нанесення нею удару ОСОБА_12 , який за даними висновку судово-медичного експерта Зіньківського районного відділення бюро судово-медичної експертизи ДОЗ Полтавської ОГА № 88-Б від 21.10.2014 не вступає в протиріччя з механізмом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 (т.2 а.п. 187-197).

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 органами досудового розслідування, кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме як умисне вбивство ОСОБА_12 .. Суд першої інстанції дійшов висновку, що органами досудового розслідування дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані не правильно із цим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Вбивство це винне, протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Тяжким тілесним ушкодженням є тілесне ушкодження небезпечне для життя у момент заподіяння, чи таке, що спричинило смерть потерпілого.

Небезпечними для життя є ушкодження, які в момент заподіяння чи клінічному перебігу, через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. До небезпечних для життя ушкоджень належать і ті, що проникають у черепну порожнину, у тому числі без ушкодження мозку.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України) необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до настання наслідків характеризується необережністю.

У ході судового розгляду встановлено відсутність умислу обвинуваченої ОСОБА_7 на позбавлення життя ОСОБА_12 .. Згідно встановлених судом обставин, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 усвідомлювала те, що завданий нею ОСОБА_12 удар сокирою, в область голови, спричинить йому тяжкі тілесні ушкодження, та як наслідок його смерть.

Оцінивши надані сторонами докази суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_12 , що спричинило його смерть.

Відповідно до ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно даних, які містяться у висновку експерта № 110 від 9.09.2014 : 29.08.2014 - день заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , що спричинило його смерть, обвинуваченому ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень не спричинено (т. 2 а.п. 136-137). Потерпілий ОСОБА_11 у суді апеляційної інстанції підтвердив і цього фактично не заперечували обвинувачені, що ОСОБА_12 мав незадовільний стан здоров`я і ходив з палицею, що вказує на те, що фізично сильнішим останній від обвинуваченого не був. Тобто будь-які докази того, що обвинувачений ОСОБА_8 перебував в стані необхідної оборони відсутні. У зв`язку з цим доводи ОСОБА_7 та її захисника про те, що обвинувачена нанесла удар по голові ОСОБА_12 , оскільки захищала ОСОБА_8 , якому останній руками здавлював шию від чого ОСОБА_8 втрачав сили та хрипів є не спроможними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Вказаних приписів закону суд першої інстанції дотримався.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, ніде не працює, за місцем проживання характеризується негативно, тяжкість наслідків, які наступили, а саме смерть потерпілого, наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 на утриманні неповнолітньої сина, та думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченій та поведінку ОСОБА_12 , яка спровокувала такі її дії.

Обговорюючи покарання призначене ОСОБА_7 , колегія суддів також враховує обставини вчинення злочину та поведінку обвинуваченої після вчинення злочину, а саме того, що після вчинення злочину - 1.09.2014 приблизно 21 години, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , погрузивши тіло ОСОБА_12 на візок, відвезли його за село, до лісистої місцевості, неподалік від кладовища, де ОСОБА_8 закопав тіло ОСОБА_12 .

У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченій не можливо призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 75 КК України чи пом`якшити покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, як про це просить обвинувачена.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є середньої тяжкості, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, дані про особу обвинуваченого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, неправомірну поведінку ОСОБА_12 ..

Таким чином призначене ОСОБА_7 у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України та ОСОБА_8 не в максимальних межах санкції ч. 3 ст. 136 КК України покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.

Підстав вважати призначене покарання обвинуваченим явно несправедливим через м`якість, за доводами скарги прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційні скарги Прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Гадяцького районного суду Полтавської області від 7 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття, та може бути оскаржена шляхом подачі на неї касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її прийняття.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4