АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 квітня 2016 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_5 ,представника СВК-67 ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 дистанційно в режимі відеоконференції матеріали про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,призначеного вироком Малинівського районного суду м.Одеса від 22.12.2010 року у виді 9 років позбавлення волі.
В обґрунтування свого рішення, районний суд посилався на те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 та його ставлення до праці протягом строку відбування покарання не були сумлінними,про що свідчить наявність стягнень за порушення режиму відбування покарання та необхідність контролю за його поведінкою. Отже, на думку суду, ОСОБА_7 на даний час не довів свого виправлення,а тому відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від подальшого відбування покарання.
ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року із проханням скасувати таке судове рішення та задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від покарання у виді позбавлення волі,оскільки вважає,що висновки суду,викладені в ухвалі,не відповідають фактичним обставинам справи.
Провадження№11-кп/794/113/16 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_8
Категорія:ст. 81 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого,який приймав участь у апеляційному розгляді дистанційно та підтримав апеляційну скаргу,доводи прокурора та представника СВК-67 про відсутність підстав для скасування судового рішення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно положень ст.81 КК України особи,які відбувають покарання у виді позбавлення волі,можуть бути звільненні умовнодостроково від відбування покарання за наявності підстав та умов,визначених цією нормою кримінального закону.

Відповідно до ч.3 ст. 81 КК України питання про застосування умовно-дострокового звільнення може бути порушене засудженим за умисний особливо тяжкий злочин після фактичного відбуття ним не менше трьох чвертей призначеного судом строку покарання.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Малинівського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010 року за ст. 187 ч.4 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання обчислено з 12 жовтня 2009 року.
Ухвалою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 29 січня 2016 року зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 12 жовтня 2009 року по 23 травня 2011 року(а.102 особової справи) .
Відтак,закінчення строку відбування покарання-01березня 2017 року(а.п.10).
Отже, ОСОБА_7 ,згідно закону має право ініціювати питання про умовно-дострокове звільнення як такий,що відбув більше трьох чвертей призначеного вироком покарання.
Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України єдиною і достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є встановлення судом тієї обставини, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому,сумлінною є поведінка,яка проявляється,зокрема,у активній формі-підвищенні свого загальноосвітнього рівня,сумлінному ставленні до навчання,гарній поведінці у побуті,прагненні своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин активній участі у суспільному житті та ін..
Сумлінним ставлення до праці є постійна свідома участь засудженого у суспільно корисній праці,систематичне виконання виробничих завдань,сумлінне виконання трудових обов`язків,придбання спеціальності,відсутність трудових порушень,тощо.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за увесь період перебування у виправно-трудовій установі.
Викладене узгоджується із позицією Верховного Суду України,що міститься у п.п.2,17 Постанови Пленуму №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002року.
Відмовляючи ОСОБА_7 у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення,суд вказав,що поведінка та ставлення засудженого до праці протягом строку відбування покарання не були сумлінними,отже,не доводять його виправлення.
При цьому,як вбачається зі змісту ухвали,суд в основу свого рішення фактично прийняв характеристику на засудженого з СВК-67 від 16.02.2016 року,у якій зазначено,що ОСОБА_7 за час перебування в колонії характеризується посередньо,поведінка є нестабільною,до виконання своїх обов`язків та поставлених завдань також відноситься посередньо,потребує періодичного контролю за якістю їх виконання,намагається дотримуватись правомірних відносин із персоналом установи.(а.с.10),а атестаційні листи свідчать про те,що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення.
Разом із тим,суд не надав оцінки іншим дослідженим у судовому засіданні доказам, що істотно вплинуло на правильність прийнятого рішення та є підставою для його скасування через невідповідність висновків суд фактичним обставинам справи.
Встановлено,що ОСОБА_7 відбуває покарання у Сокирянській ВК №67 з 25 липня 2011 року(а.о/с 59).
Як вбачається із довідки №73 відділу організації та нормування праці СВК №67 від 11.02.2016 року , ОСОБА_7 з моменту прибуття до виправної установи та на час розгляду справи судом працевлаштований,отже постійно займався суспільно-корисною працею та виконував трудові обов`язки (а.с.8).
Відповідно до виписок із наказів начальника виправної колонії від 12.07.2013 року №36 та від 13.10.2014 року за добросовісне відношення до праці та зразкову поведінку засуджений ОСОБА_7 був заохочений та в порядку ст.130 КВК України надані додаткові тривалі побачення,що свідчить про сумлінне виконання засудженим трудових обов`язків протягом періоду відбування покарання та належну поведінку.(а.о/с. 72-74,86-88).
Викладені вище обставини узгоджуються із характеристикою,наданою на засудженого 15.10.2015 року та затвердженою начальником СВК №67,зі змісту якої встановлено,що ОСОБА_7 з моменту прибуття до установи був працевлаштований на різних роботах,до виконання яких відноситься добросовісно(а.о/с 94)
Суд не з`ясував та не надав оцінки тій обставині,з яких підстав характеристики на засудженого,видані 15.10.2015 року та 16.02.2016 року містять протилежні за змістом дані,зокрема, щодо відношення ОСОБА_7 до виконання трудових обов`язків,хоча характеризують фактично один і той же період (увесь період відбування покарання).
Доказів того,що ставлення засудженого до праці,зокрема, з жовтня 2015 року до лютого 2016 року змінилося та погіршилось,матеріали провадження не містять.Більш того,як вбачається із довідки відділу організації та нормування праці №73 від 16.02.2016 року, ОСОБА_7 ,протягом зазначеного періоду норму виробітку виконував на 100 % (а.с.8)
Прийнявши в основу свого рішення характеристику від 16.02.2016 року,яка свідчить не на користь засудженого,суд не зазначив,чому відкидає інші,викладені вище докази ,які вказують на сумлінне ставлення ОСОБА_7 до праці протягом періоду відбування покарання.
Отже,висновки суду про те,що засуджений ставленням до праці не довів своє виправлення, не відповідають фактичним обставинам справи.
Даючи оцінку сумлінності поведінки засудженого за період відбування покарання як необхідної передумови для висновку про його виправлення,суд в ухвалі формально вказав,однак фактично не надав належної оцінки наступним обставинам.
Відповідно до ч.1 ст.6 КВК України,виправлення засудженого-процес позитивних змін,які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Як видно із заяви засудженого від 21.02.2012 року, ОСОБА_7 за власною ініціативою клопотав про зарахування його до участі у програмі диференційованого виховного впливу за напрямком`Фізкультура і спорт» та приймає у ній участь до даного часу ( а.о/с.69).
Під час відбування покарання засуджений із 17.04.2012 по 01.10.2012 року навчався у Сокирянському навчальному центрі№67 та отримав кваліфікацію кухаря,що підтверджується свідоцтвом 12 св№649961 від 05.10.2012 року,наявним у особовій справі.
Згідно наявних у справі характеристик за увесь період відбування покарання, ОСОБА_7 виконує роботи із благоустрою установи,а також приймає участь у заходах виховного характеру,які проводяться у відділенні,що відповідно до ч.2 ст.123 КВК України підлягає врахуванню при визначенні ступеню виправлення засудженого та свідчить на його користь.
Відповідно до записів у атестаційних листах від 10.01.2013, 10.07.2013, 13.01.2014, 21.07.2014, 19.01.2015, 25.01.2016 року, ОСОБА_7 дотримується вимог режиму та стає на шлях виправлення (а.о/с 71,75,76,85,89,103)
Оцінка їх судом в ухвалі як таких,які свідчать про те,що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення,є неправильною та не відповідає фактично встановленим обставинам.
Наявні у матеріалах справи докази свідчать про те,що ОСОБА_7 одружений,є батьком неповнолітньої дитини,відносини із рідними добрі та підтримуються постійно протягом періоду відбування засудженим покарання шляхом побачень та отримання передач. Викладене свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків,що сприятиме ресоціалізації засудженого після звільнення з місць позбавлення волі.
У вчиненому злочині засуджений розкаявся,про що свідчать записи у характеристиках,наявних у справі(а.о/с.80,94)
Накладені на ОСОБА_7 стягнення(у 2011 році та у травні 2015 року) погашені у встановленому законом порядку,та,із врахуванням викладених вище обставин і характеру допущених порушень,не є достатньо підставою для висновку,що засуджений не довів своє виправлення та не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Отже,враховуючи зазначене,судова колегія вважає,що висновки районного суду,викладені в оскаржуваній ухвалі,не відповідають фактичним обставинам справи і така невідповідність істотно вплинула на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення,яке підлягає скасуванню відповідно до вимог ст.ст.407 ч.1 п.4,409 ч.1 п.2,411 КПК України із ухваленням нової ухвали апеляційним судом та задоволення клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Оскільки строк відбування покарання ОСОБА_7 закінчується 01.03.2017 року,про що є запис у матеріалах провадження( а.с.10),засудженого слід звільнити умовно-достроково на невідбутий строк покарання,визначений на момент прийняття рішення апеляційним судом.
Керуючись ст.ст.404,405,407,409,411,418,419 КПК України колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області,
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Ухвалити нову ухвалу,якою клопотання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити та звільнити його умовно-достроково від відбування основного покарання, призначеного вироком Малинівського районного суду м. Одеси від 22.12.2010р. на невідбутий строк 10 місяців 18 днів.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3