Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
заучастю прокурора ОСОБА_4

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 02 червня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами заступника прокурора м. Києва та засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року,
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше не судимого,

визнано винуватим за ч. 4 ст. 296 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення, постановлено рахувати початок строку відбування покарання із 24 січня 2011 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року залишено без зміни.

ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що він 23 січня 2011 року перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння вчинив два епізоди хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, із застосуванням вогнепальної зброї.

Зокрема, перебуваючи у будинку АДРЕСА_1 , обурюючись, що не може потрапити до помешкання, в якій проживала ОСОБА_6 , засуджений, приставив до дверей квартири карабін калібру 7,62 м.м. і здійснив постріл у двері квартири, після чого покинув місце події.

У той же день, ОСОБА_5 , заїжджаючи на автомобільну паркову розташовану на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , привів зброю у бойову готовність, навів її на охоронника ОСОБА_7 і, наказав йому звільнити місце для проїзду автомобіля.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Стверджує, суд дав неправильну оцінку доказам у справі, зокрема, даним протоколу огляду місця події, показанням потерпілої, висновку балістичної експертизи. Наведене призвело до безпідставної перекваліфікації дій засудженого з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України, та призначення покарання яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок його м`якості. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року. Суд без безпосереднього дослідження доказів та їх аналізу необґрунтовано підтвердив висновки місцевого суду.

У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування вироку та ухвали суду щодо нього, закриття кримінальної справи. Вважає, що докази його винуватості здобуто з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, чим порушено його право на захист. Крім того, при кваліфікації злочину не враховано, що його діями не була створена реальна загроза для життя та здоров`я потерпілих.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи скарги прокурора та вважав, що скарга засудженого є необґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК України 1960 року в ухвалі апеляційного суду зазначаються докладні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляції без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою.

Цих вимог апеляційним судом не дотримано.

Як видно з матеріалів справи вирок суду переглядався за апеляціями засудженого та його захисника, котрі ставили питання про пом`якшення покарання засудженому, скаржилися на те, що суд не визнав обставинами, що пом`якшують покарання добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим у повному обсязі, перебування на утриманні засудженого неповнолітнього сина.

Відповідно до вимог ст. 365 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Разом із тим, перевіряючи вирок місцевого суду, на відповідність вимогам ст. 323 КПК України 1960 року, суд апеляційної інстанції має право перевірити його у повному обсязі, не погіршуючи при цьому становище засудженого.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, розглядаючи справу за поданими апеляціями, суд апеляційної інстанції перевіряв відповідність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 фактичним обставинам справи, правильність кваліфікації дій винного й відповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції свої висновки, наведені в ухвалі, належним чином не мотивував.
Зокрема, перевіряючи правильність висновків суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 за двома епізодами злочину суд апеляційної інстанції зазначив, що засуджений вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, із застосуванням вогнепальної зброї та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 296 КК України.

Однак не навів у своєму рішенні доводів щодо кваліфікуючих ознак, зокрема, не зазначив у чому саме вбачаються кваліфікуючі ознаки виняткового цинізму в діях засудженого, та яким чином останній створив своїми діями реальну загрозу для життя чи здоров`я потерпілих.

З цього слідує, що висновки суду щодо наведених кваліфікуючих ознак судом апеляційної інстанції не перевірено.

У касаційній скарзі засуджений стверджує, що його діями не було створено реальної загрози для життя чи здоров`я потерпілих, оскільки він не мав на меті завдати їм тілесних ушкоджень, не порушував громадського порядку з мотивів виняткового цинізму.

Між тим, наявність чи відсутність наведених кваліфікуючих ознак впливає на кваліфікацію дій засудженого, характер та ступінь тяжкості злочину, які належить враховувати при призначенні покарання.

Окрім того, розглядаючи кримінальну справу за апеляціями засудженого і захисника та відмовляючи у їх задоволенні, суд апеляційної інстанції належним чином не спростував доводів про те, що судом першої інстанції не враховано обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , зокрема, таких, як відшкодування завданого збитку потерпілим у повному обсязі, перебування на утриманні засудженого неповнолітнього сина.

Більше того, в ухвалі суд зазначив, що обставин які пом`якшують покарання не встановлено і мотивування такого висновку не навів.

У цьому зв`язку, колегія суддів касаційного суду вважає, що висновки, якими обґрунтував апеляційний суд своє рішення є суперечливими та невмотивованими, а ухвала не відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

Наведене в силу ч. 1 ст. 370 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
За змістом ст. 398 КПК України істотне порушення кримінального-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону є підставами для скасування судових рішень.

В зв`язку із скасуванням ухвали апеляційного суду доводи касаційних скарг щодо обґрунтованості вироку суду не перевіряються.

При новому судовому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, дати повну відповідь на доводи апеляційних скарг засудженого та захисника, ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам кримінального і кримінально-процесуального закону.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 394396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:

Касаційні скарги заступника прокурора м. Києва та засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1