Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні 17 березня 2016 року в м. Києвікримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 7 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 .

Зазначеною постановою

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, такого, що
не має судимості,

на підставі п. «є» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 14 травня 2006 року близько 4.00 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21213» на 304 кілометрі автодороги Дніпропетровськ Миколаїв, грубо порушуючи вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1, 11.1, 11.2, 11.11, 12.1, 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, виїхав за межі дороги та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 7 липня 2015 року постанову місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий, не погоджуючись із застосуванням до ОСОБА_6 Закону України «Про амністію», ставить питання про скасування постановлених судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд. Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що підстав для застосування амністії у суду не було.

Заслухавши доповідача, пояснення потерпілого на підтримання поданої скарги, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення скарги, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 та його захисник під час судового засідання заявили клопотання про застосування щодо обвинуваченого акту амністії.

Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року звільняються від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених цим Законом, особи, які підпадають під дію ст. 1 цього Закону, кримінальні справи щодо яких перебувають у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи суду, але не розглянуті судами або розглянуті, але вироки не набрали законної сили, про злочини, вчинені до набрання чинності цим Законом.

При вирішенні питання про застосування до ОСОБА_6 акту амністії, суд послався у постанові на те, що він обвинувачується у вчиненні злочину з необережності, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та санкція цього Закону передбачає покарання на строк до 8 років, а також на момент набрання чинності Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року ОСОБА_6 мав захворювання на туберкульоз 2-ї диспансерної категорії.

Згідно з вимогами п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року, особи звільняються від відповідальності за злочини, вчиненні з необережності, за які законом передбачено покарання менш суворе, ніж позбавлення волі на строк не більше десяти років, а також особи, яких на день набрання чинності цим Законом у встановленому порядку визнано хворими на туберкульоз (диспансерні категорії 1, 2, 3, 4), онкологічні захворювання (3, 4 стадії за міжнародною класифікацією NTM), СНІД (3,4 клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання в суд матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та Міністерства охорони здоров`я України № 3/6 від 18 січня 2000 року.

Тому місцевий суд правильно встановив, що ОСОБА_6 підпадає під дію п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 року.

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи потерпілого, аналогічні тим, що наведені у касаційній скарзі. Викладені в ухвалі апеляційного суду мотиви визнання цих доводів безпідставними і такими, що не відповідають матеріалам справи, є обґрунтованими. Свої висновки з цього питання суд 2-ї інстанції належним чином умотивував. Із такими висновками погоджується і колегія суддів.

Істотних порушень норм КПК України 1960 року, які б могли бути підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 394- 396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідних положень» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 7 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3