Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

9 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0011245 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Києва, громадянина України,
що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва
від 15.11.2010 року за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.190,
ст.353 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області

від 13.11.2013 року невідбуту частину покарання замінено більш мяким

покаранням у виді обмеження волі на строк 3 роки 4 місяці 23 дні,
ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області
від 17.12.2014 року звільненого умовно-достроково,
невідбута частина покарання становить 2 роки 3 місяці 6 днів,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.01.2016 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

________________________________

Справа № 11-кп/796/724/2016
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2010 року, яке було замінене ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13.11.2013 року більш м`яким покаранням, у виді обмеження волі на строк 6 місяців, і за сукупністю вироків ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його діяння, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст.71 КК України та за правилами, передбаченими ст.72 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком і за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і є явно несправедливим через м`якість, а також неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, що призвело до неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

На переконання прокурора, суд, фактично, не врахував, що ОСОБА_8 вчинив умисний корисливий злочин середньої тяжкості, особу винного, який раніше судимий за тяжкі злочини і після умовно-дострокового звільнення від відбування покарання протягом його невідбутої частини вчинив новий злочин, що свідчить про його стійку антисоціальну поведінку.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 вчинив крадіжку майна ОСОБА_11 за наступних обставин.

19 червня 2015 року близько 14 години 10 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у складському приміщенні, розташованому на АДРЕСА_2 , де працював вантажником, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав домкрат гідравлічний, зарядні пристрої в асортименті в кількості 11 штук, аварійні знаки в асортименті в кількості 5 штук, килимки, компресори автомобільні в асортименті в кількості 6 штук, стрічки липкі в кількості 64 штуки, модуль електричних склопідйомників, що належали ОСОБА_11 . Після цього ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнової шкоди на загальну суму 12 143 гривні 69 копійок.

Крім того, 7 липня 2015 року близько 14 години 10 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у складському приміщенні за тією ж адресою, повторно таємно викрав набір чохлів, накидки на сидіння з підігрівом у кількості 2 штуки, насоси в асортименті у кількості 4 штуки, перехідники у кількості 4 штуки, перетворювач напруги, прикурювачі в асортименті у кількості 6 штук, пилосос, резинки змінні для щітки склоочищувача в асортименті в кількості 249 штук, сигнали повітряні в асортименті в кількості 5 штук, сигналізації в асортименті в кількості 3 штуки, тенти автомобільні в асортименті в кількості 2 штуки, фари додаткові в асортименті в кількості 13 комплектів, ліхтарики діодні в асортименті в кількості 4 штуки, що належали ОСОБА_11 . Після цього ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнової шкоди на загальну суму 19 945 гривень 83 копійки.

Крім того, 15 липня 2015 року близько 14 години 10 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись у складському приміщенні за тією ж адресою, повторно таємно викрав універсальні набори інструментів в асортименті в кількості 3 комплекти, що належали ОСОБА_11 . Після цього ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому майнової шкоди на загальну суму 4 275 гривень 54 копійки.

Діями ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_11 було спричинено майнової шкоди на загальну суму 36 365 гривень 6 копійок.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_8 , до якого було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, винним у вчиненні низки крадіжок чужого майна протягом невідбутої частини покарання, всупереч вимогам ст.ст.50, 65 КК України, без достатніх підстав призначив засудженому покарання за новим вироком у виді обмеження волі, і необґрунтовано звільнив обвинуваченого від відбування призначеного за сукупністю вироків остаточного покарання такого ж виду з випробуванням, на що правильно послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції при призначенні покарання не дотримав і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як зазначено у вироку, суд врахував, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення середньої тяжкості, особу винного, який в офіційному порядку не працевлаштований, є судимим, не одружений, позитивно характеризується, його майновий стан і стан здоровя, наявність на утримання батьків похилого віку, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків і відсутність обставин, що його обтяжують.

Однак суд не дав оцінку тому, що ОСОБА_8 , до якого було застосовано умовно-дострокове звільнення від покарання за попереднім вироком, систематично вчинював крадіжки майна ОСОБА_11 протягом невідбутої частини покарання. Поза увагою суду залишилось і те, що обвинувачений має непогашену судимість за вчинення низки злочинів проти власності, і до нього застосовувались вже положення ст.82 КК України, на підставі якої невідбута частина покарання за попереднім вироком була замінена більш м`яким покаранням у виді обмеження волі, після чого ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив, як і після умовно-дострокового звільнення від покарання.

При цьому посилання суду на стан здоров`я обвинуваченого, його матеріальний стан, позитивну характеристику за місцем роботи є суто формальними, оскільки їх зміст у вироку не розкрито і такі дані про особу винного у кримінальному провадженні відсутні. Наявна ж у справі довідка з Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Деснянського району м. Києва свідчить лише про тимчасовий незадовільний стан здоровя через захворювання на ГРВІ станом на листопада 2015 року, а копія пенсійного посвідчення матері не підтверджує наявність утриманців у особи, яка не працює.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.413, 414, 420 КПК України невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто призначення такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені частиною відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість, а так само неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, як правильно вказує прокурор, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При постановленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_8 вчинив умисний злочин середньої тяжкості, обставини його вчинення, зокрема, кількість епізодів злочинної діяльності, вартість викраденого майна, особу винного, який має незняту судимість за вчинення злочинів проти власності, не працює, не має міцних соціальних і сімейних зв`язків, позитивно характеризується за місце проживання.

Обставинами, що пом`якшують покарання, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, яке є більш суворим за видом ніж те, що йому призначив суд першої інстанції.

На переконання колегії суддів, саме покарання у виді позбавлення волі, яке полягає в триманні в умовах ізоляції, буде необхідним й достатнім для досягнення його мети, яка полягає у виправленні обвинуваченого та попередженні нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Оскільки ОСОБА_8 , до якого було застосовано умовно-дострокове звільнення від покарання, вчинив злочин протягом його невідбутої частини, на підставі ст.71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком з урахуванням положень ст.72 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 /два/ роки.

На підставі ст.71 КК України та з урахуванням правил складання покарань, передбачених ст.72 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 15 листопада 2010 року, заміненого ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року на обмеження волі, яка становить 2 роки 3 місяці 6 днів, і за сукупністю вироків призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 /два/ роки 3 /три/ місяці.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 9 листопада 2016 року.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3