Справа № 751/8494/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/795/304/2016
Категорія - накладення арешту Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 серпня 2016 року,

За участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_8 .

Відмовляючи у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного тимчасово вилучене під час огляду майно підозрюваного, слідчий суддя ухвалу вмотивував тим, що дане клопотання є недоведеним і не ґрунтується на законі, оскільки не доведено ризиків, передбачених абзацом другим частиною 1 статті 170 КПК України. Звертає увагу на те, що клопотання про арешт майна в частині вилученого майна подано до суду більше ніж через десять днів після закінчення строку для його подання, встановленого частиною 5 статті 171 КПК України, а тому, це майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Окрім іншого, вказує на те, що клопотання після вимоги про накладення арешту на майно, не містить переліку майна, на яке орган досудового розслідування просить накласти арешт, а слідчий суддя не має права на свій вибір визначити майно, яке підлягає арешту.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про арешт майна підозрюваного ОСОБА_8 задовольнити повністю та накласти арешт на грошові кошти (грошові рахунки), нерухоме та рухоме майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_8 , відповідно до доданого переліку

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають нормам кримінального процесуального законодавства. Вказує на те, що ОСОБА_8 підозрюється в пособництві у одержанні особою, яка займає відповідальне становище неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого. 3 ст. 368 КК України. 16 серпня 2016 року ОСОБА_8 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України, а 17 серпня 2016 року його було повідомлено про підозру у скоєнні вказаного кримінального правопорушення. Зазначає, що санкція за вказаною частиною статті, що інкримінується підозрюваному передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Просить врахувати, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

На думку прокурора, приймаючи до уваги необхідність забезпечення можливої конфіскації судом майна, що належить підозрюваному, та наявність ризиків того, що власник може розпорядитися вищевказаним майном на власний розсуд до прийняття судом рішення по суті, та зважаючи на неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування інших заходів забезпечення кримінального провадження, у ході досудового розслідування кримінального провадження є всі підстави у накладенні арешту на належне підозрюваному ОСОБА_8 майно.

Крім того, зазначає, що в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України до постановлення ухвали слідчим суддею у даному кримінальному проваджені слідчим у невідкладному випадку було проведено особистий обшук ОСОБА_8 , у ході якого було вилучено належне йому майно, та огляд і вилучення його автомобіля, на які, за твердженням прокурора, також необхідно накласти арешт.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити та скасувати ухвалу слідчого судді суду першої інстанції, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , слідчого який підтримав апеляційну скаргу прокурора, вважав її обґрунтованою та просив задовольнити у повному обсязі та задовольнити подане ним клопотання про накладення арешту на майно підозрюваного, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З наявних матеріалів вбачається, що у провадженні слідчого відділу прокуратури Чернігівської області перебуває кримінальне провадження, внесене 03 серпня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000266 з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що начальник структурного підрозділу екологічної інспекції КП «АТП 2528» Чернігівської міської ради ОСОБА_9 , будучи керівником структурного підрозділу органу місцевого самоврядування, тобто відповідно до п. 3 примітки до ст. 368 КК України відповідальною службовою особою, діючи за посередництва ОСОБА_8 , отримав від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 3000 грн. за не вжиття заходів адміністративного впливу та сприяння підприємницькій діяльності.

16 серпня 2016 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи на автомобільній стоянці біля супермаркету «ЕКО-маркет» (м.Чернігів, вул. 1-го Травня, 163), отримав для подальшої передачі ОСОБА_9 від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в розмірі 3000 грн., після чого був викритий працівниками правоохоронного органу.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились в пособництві у одержанні особою, яка займає відповідальне становище неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України.

16 серпня 2016 року Позднякова було затримано в порядку статті 208 КПК України.

17 серпня 2016 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України.

За змістом статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

При цьому законодавцем чітко визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, відчуження.

Відповідно до частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, пунктами 3,4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Цей перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.

Під час апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду про відмову у задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на належне ОСОБА_8 майно у даному кримінальному провадженні відповідає зазначеним вимогам закону.

В той же час, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Так слідчий за погодженням з прокурором звернувся з клопотанням про накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_8 майно, а саме: магазин площею 69,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,0306 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, магазин площею 65,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку площею 0,25 га, за адресою: АДРЕСА_3 ; трикімнатну квартиру загальною площею 66,8 кв.м., житлова площа 43,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлове приміщення, продуктовий магазин, сауна, мансарда загальною площею 433,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_5 ; двокімнатну квартиру загальною площею 40,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_6 ; будинок загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. із земельною ділянкою площею 1360 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7 ; будинок з надвірними спорудами загальною площею 59 кв.м., житловою площею 21 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 .

При постановленні ухвали слідчим суддею належним чином було враховано весь перелік критеріїв, визначених ч. 2 ст. 173 КПК України, та прийнято вірне і обґрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_8 , з урахуванням того, що обмеження права власності на майно, а саме його арешт, не відповідатиме вимогам розумності та не є співрозмірним з огляду на завдання кримінального провадження.

Окрім того, а ні слідчому судді, а ні до суду апеляційної інстанції, ні слідчим, ні прокурором не було надано доказів того, що накладення арешту на вказане у клопотанні майно, що належить ОСОБА_8 , в подальшому не вплине на його права або права членів його родини. Більш того, колегія суддів приймає до уваги розмір неправомірної вигоди, отриманої підозрюваним, та не може поза розумним сумнівом погодитись з твердженням апеляційної скарги прокурора, що можливість майбутньої конфіскації майна за судовим рішенням, являється достатньою підставою для накладення такого арешту.

На ряду з викладеним, колегія суддів вважає, що слідчим та прокурором під час звернення до суду з клопотанням про накладення арешту на майно підозрюваного не дотримано вимог пункту третього частини 2 статті 171 КПК України, а саме не надано документів, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Так, надаючи суду копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_8 , ні слідчий, ні прокурор не спромоглися ретельно перевірити зазначену у даній довідці інформацію. Отримавши вказану довідку, слідчий просто вказав у своєму клопотанні все майно,що там зазначено, навіть не перевіривши, кому саме це майно належить, що вказує на його упереджене ставлення до підозрюваного. В свою чергу прокурор, який згідно своїх функціональних обов`язків повинен наглядати за дотриманням вимоги закону з боку слідчих під час провадження досудового розслідування, також не знайшов за необхідне вивчити матеріали перш ніж направити їх до суду.

Під час апеляційного перегляду, колегія суддів ретельно вивчила надану слідчим довідку та встановила, що ряд об`єктів нерухомості, на які слідчий пропонує накласти арешт, дійсно належать ОСОБА_8 , однак, в одному випадку це особа з місцем реєстрації в місті Суми, який має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 та паспорт серії і номеру НОМЕР_2 , щодо іншого об`єкту нерухомості це ОСОБА_8 , який має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 та паспорт серії і номеру НОМЕР_4 , далі власником інших об`єктів нерухомості є ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В той же час, з матеріалів провадження, що були надані слідчим у судове засідання, та копії ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 18 серпня 2016 року вбачається, що в даному кримінальному провадженні підозрюваним являється ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , при цьому ксерокопії паспорту останнього та реєстраційного номеру облікової картки платника податків ні в матеріалах кримінального провадження, ні в матеріалах судової справи немає, що позбавляє колегію суддів можливості встановити який саме реєстраційний номер облікової картки платника податків , та серію і номер паспорту має підозрюваний , та якого саме майна він дійсно являється власником.

Тобто, звертаючись до суду з відповідним клопотанням, слідчим не лише не було належним чином його обґрунтовано, як про це зазначив слідчий суддя суду першої інстанції, а також не було підтверджено і належними доказами, як того вимагає кримінальне процесуальне законодавство. Отже, наявність такого суперечливого документу, не може бути розцінено колегією суддів, як належний доказ, що безумовно та беззаперечно доводить право власності підозрюваного на всі перелічені слідчим в клопотанні а прокурором в апеляційній скарзі об`єкти нерухомості, та який може стати обґрунтованою підставою для накладення арешту на таке майно.

Одночасно, досліджуючи матеріали обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_8 підозри, колегія суддів звернула увагу на невідповідність даних рапорту про виявлення кримінального правопорушення від 02 серпня 2016 року, де вказано, що ОСОБА_9 вимагає від ОСОБА_10 неправомірну вигоду в сумі 6000 гривень, в той час, як в заяві громадянина ОСОБА_10 мова йде про суму в розмірі 3000 гривень.

Крім того, в клопотанні слідчого ставиться питання про накладення арешту на належні ОСОБА_8 речі, вилучені у ході проведених 16.08.2016 року особистого його обшуку та огляду і вилучення автомобіля ОСОБА_8 під час його затримання, а саме: мобільний сенсорний телефон «НТС» з візуальними пошкодженнями корпусу та чохла, з сім карткою мобільного оператору «Лайф»; автомобіль «ЛАДА 111» державний реєстраційний номер НОМЕР_5 чорного кольору; кошти номіналом 1 купюра 200 грн. з серійним номером ВВ 9467372; 15 купюр номіналом 100 грн. кожна з наступними серійними номерами: ЕФ 8263027, АЄ 1928322, ЗА 0549504, КМ 9491946, АЄ 8744993, МЗ 4711725, ЕИ 1963621, КД 2693771, ЕЖ 7082718, ЗБ 84386330, КН 9160086, ЕЕ 8804847, ВЩ 7755136, АЄ 2214480, ЕЯ 7721397; 2 купюри номіналом 20 грн. з серійними номерами СЕ 3397290 та СВ 1847186; 3 купюри номіналом 10 грн. з серійними номерами ПЄ 9506596, СЖ 1947973 та СЄ 5237313; 3 купюри номіналом 5 грн. з серійними номерами КБ 2867595, ПВ 9229138 та ПЄ 3398309; 2 купюри номіналом 2 грн. з серійними номерами ПИ 0304279 та СА 0616284; 8 купюр номіналом 1 грн. з серійними номерами: ПВ 5677422, НМ 4918009, ПЄ 8057490, ПА 1264440, РЄ 9192918, ТЖ 1115598, СЖ 9435230 та НВ 3495658; пластикову картку «MasterCard» з картковим рахунком № НОМЕР_6 .

В ході апеляційного перегляду колегія суддів перевірила висновки слідчого судді та прийшла до висновку, про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з твердженням апеляційної скарги прокурора в тій частині, що вилучене у ОСОБА_8 майно 18 серпня 2016 року втратило статус тимчасово вилученого і до нього не можуть бути застосовані норми частини 65 статті 171 КПК України, в зв`язку з тим, що на вилучене і підозрюваного 16 серпня 2016 року майно та автомобіль надано прямий дозвіл щодо його відшукання та вилучення ухвалою Новозаводського районного суду від 18 серпня 2016 року.

Частина 1 статті 167 КПК України дає визначення підставам тимчасово вилученого майна, які зазначаються як фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися, розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тобто, застосування інституту тимчасового вилучення майна можливо відносно підозрюваного і лише до вирішення питання про арешт такого майна або його повернення, що свідчить про конкретне визначення законодавцем можливої наступної долі тимчасово вилученого майна.

Згідно частини 2 цієї ж процесуальної норми, тимчасово вилученим майном може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, тощо. Випадки припинення тимчасово вилученого майна чітко визначені статтею 169 КПК України, де визначено, що тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч.6 ст. 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Згідно частини п`ятої статті 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Таким чином, якщо слідчий або прокурор на наступний день після тимчасового вилучення майна не звернувся до суду із клопотання про його арешт, то за імперативною нормою КПК України таке майно має бути негайно повернуто особі, у якої воно було вилучено.

Отже, слідчий суддя обґрунтовано вказав на те, що і в цій частині клопотання слідчого не може бути задоволено та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні клопотання.

Та обставина, що 18 серпня 2016 року ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова було надано дозвіл на проведення особистого обшуку ОСОБА_8 та належного йому транспортного засобу з переліком речей, які необхідно відшукати, колегія суддів не може прийняти, як таку, що свідчить про втрату тимчасово вилученого майна статусу тимчасово вилученого, як на цьому наполягає прокурор, в зв`язку з тим, що таке твердження суперечить вимогам кримінального процесуального кодексу України.

З наявних матеріалів вбачається, що тимчасово вилучене майно було вилучено у ОСОБА_8 без судового рішення. В той же час, випадки тимчасового вилучення майна без судового рішення є наступними: 1) вилучення майна у особи, затриманої в порядку, передбаченому статтями 207, 208 цього Кодексу; 2) вилучення майна під час обшуку (стосовно майна, яке має значення для справи, але прямо не зазначене в ухвалі про обшук); 3) вилучення майна під час огляду (стосовно майна, яке має значення для справи).

При цьому, вилучені під час обшуку чи огляду речі, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

В даному випадку, автомобіль та речі, що зазначені у клопотанні, були вилучені у ОСОБА_8 16 серпня 2016 року під час його обшуку та огляду, в ході його затримання в порядку статті 208 КПК України. Вилучені у підозрюваного речі не належать до предметів, які вилучені законом з обігу, а отже, являються тимчасово вилученим майном.

Після вилучення майна без судового рішення у наведених вище випадках, слідчий повинен визначитися з його подальшою долею. Зокрема, аналізуючи вимоги кримінального процесуального закону можна виокремити наступні варіанти дій слідчого: 1) майно, яке не має значення для справи як речовий доказ, повинно бути повернуте, так як КПК України не передбачає жодної норми, яка б давала дозвіл його утримувати; 2) майно, яке має значення для справи як речовий доказ і належить підозрюваному, обвинуваченому або особі, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, може бути арештоване слідчим суддею за клопотанням слідчого (ст. 170-174 КПК України); 3) майно, яке має значення для справи як речовий доказ і належить іншим особам (наприклад, свідкам), повинно бути повернуте цим особам, так як відносно такого майна неможливо подати клопотання про його арешт. Однак слідчий має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про надання тимчасового доступу до цих речей і документів та їх вилучення (ст. 159-166 КПК України).

Якщо слідчий не звернеться наступного дня після вилучення майна з клопотанням про арешт такого майна, то таке майно відповідно до частини п`ятої статті 171 КПК України повинно бути негайно повернутий володільцю.

Таким чином, твердження апеляційного скарги про необмеженість у часі на подання клопотання про арешт майна або повернення цього майна власнику суперечить нормам кримінального процесуального Закону. Тобто, в даному випадку слідчий та прокурор повинні були діяти злагоджено, оперативно з повним дотриманням вимог процесуального Закону та протягом 48 годин після вилучення майна звернутись з відповідним клопотанням про накладення арешту на вилучене майно.

Окрім того, суду не надано доказів того , чи являється підозрюваний ОСОБА_8 власником речей, вилучених у ході проведених 16.08.2016 року особистого його обшуку та огляду і вилучення автомобіля ОСОБА_8 , та чи не поставить його та членів його родини в скрутне матеріальне становище накладення арешту на грошові кошті на та картку банку, з урахуванням того що в матеріалах кримінального провадження знаходиться копія пенсійного посвідчення на його ім`я.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді відповідає нормам кримінального процесуального Закону, а суд під час прийняття такого рішення діяв з дотримання вимог частини 2 статті 19 Конституції України, тому вказівка прокурора на те, що судом дана норма була порушена є голослівною та необґрунтованою.

Наразі, за відсутності порушень кримінального процесуального законодавства, колегія суддів не знаходить достатніх та обґрунтованих підстав для скасування судового рішення, в зв`язку з чим вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 167, 169, 170-173, 175, 404, 405, 409, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 30 серпня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13