Провадження № 1-кп/317/126/2016
Справа № 317/1261/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 березня 2016 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000089 від 27.02.2015 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білоріцьке Веселівського району Запорізької області, українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні оголошено початок проведення часткової мобілізації. На виконання зазначеного Указу, 25.04.2014 р. ОСОБА_4 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . 25 квітня 2014 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 3 солдат ОСОБА_4 призначений на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокувалась біля АДРЕСА_2 та зарахований до списків особового складу зазначеної частини та його поставлено на всі види забезпечення.
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
06 жовтня 2014 року солдату ОСОБА_4 було надано відпустку терміном на 10 діб та до 16 жовтня 2014 року він повинен був повернутись до розташування військової частини НОМЕР_1 , а саме бригадний полігон « ІНФОРМАЦІЯ_3 ».
Проте 16 жовтня 2014 року під час ранкової перевірки особового складу бригадного полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де розташовувалась військова частина польова пошта НОМЕР_1 , було виявлено відсутність на місці служби, а саме території бригадного полігону « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що находиться поблизу АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_4 .
Солдат ОСОБА_4 , діючи на порушення вищезазначених статутних вимог, передбачаючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби, 16.10.2014 року без поважних причин не з`явився на службу з відпустки з метою ухилитись від військової служби.
28 січня 2016 року ОСОБА_4 самостійно з`явився з зізнанням у скоєному злочині до військової прокуратури Запорізького гарнізону.
В період з 16 жовтня 2014 року по 28 січня 2016 року ОСОБА_4 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, ухиляючись від проходження служби.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України, визнав повністю та пояснив, що 25.04.2014 р. був призваний на військову службу. Після відпустки він не з`явився на службу, оскільки він є єдиним чоловіком у сім`ї і в цей період часу доглядав за хворою бабусею 1925 року народження, дивився за господарством (коровами, бичками, свинями, курми, качками), готував дрова на зиму, сіно для худоби. Крім нього повнолітнім членом сім`ї є лише його матір, яка до січня 2016 року працювала бухгалтером в сільській раді, а тепер працює бухгалтером в дитячому садку, отримуючи мінімальну заробітну плату. Разом з ними проживала і проживає його рідна сестра, якій виповнилось на даний час повних 15 років, вона навчається в 10 класі. З ними постійно проживала бабуся, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. До смерті бабуся хворіла, не могла вставати з ліжка. Її потрібно було піднімати з ліжка, доглядати. Оскільки матір працювала, а сестра навчалась у школі, то він доглядав за бабусею. Після школи за бабусею доглядала також сестра. У період відсутності на військовій службі постійно не працював, але підробляв приблизно через день: пас корів, допомагав з ремонтами. Ходив працювати, коли зі школи поверталась сестра. Також зазначив, що йому рекомендовано не охолоджуватись, оскільки він схильний до захворювань легенів. Усвідомлював необхідність повернення до військової частини, однак до військової частини повертатись не збирався. Про своє місцезнаходження до військової частини інформації не передавав. Увесь час перебував вдома. У вчиненому розкаявся.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого та його захисника, які також не заперечували проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 408 КК України дезертирство, тобто нез`явлення з відпустки на службу з метою ухилитись від військової служби.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до злочинів середнього ступеня тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, за місцем служби та проживання характеризується виключно позитивно, хоча не працює, але має підробітки, добровільно з`явився до правоохоронних органів з зізнанням, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, приймав участь в антитерористичній операції, доглядав за бабусею 1925 року народження.
Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд враховує з`явлення з зізнанням, щире каяття. При цьому, щире каяття ОСОБА_4 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Тяжких наслідків від кримінального правопорушення не настало, потерпілих немає.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_4 , думку прокурора, захисника, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, враховуючи обставини, що спонукали ОСОБА_4 до скоєння злочину, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті.

Враховуючи, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, приймаючи при цьому до уваги те, що він не несе небезпеки соціуму, має тісні суспільні зв`язки позитивної спрямованості, приймав участь в антитерористичній операції, є єдиним чоловіком у сім`ї та, як видно з характеристик за місцем проживання, допомагає вести матері підсобне господарство, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, суд дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст.76 КК України.

Суд вважає, що призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75-76 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Клопотання прокурором про обрання запобіжного заходу обвинуваченому під час судового розгляду не заявлялось, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 суд за власною ініціативою не обирає.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку 2 (два) роки не скоїть нового злочину.

На підставі п.п 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 3 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1