Справа №489/7009/15-к 22.02.2016 22.02.2016 22.02.2016
Провадження: № 11-кп/784/165/16 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 лютого 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Князівка Березнівського району Ровенської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України
учасники судового провадження:
обвинувачений: ОСОБА_7
В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
На підставі п.п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі. У ході апеляційного перегляду прокурор просить повторно дослідити дані, які характеризують особу обвинуваченого.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скару.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що не оспорює висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини.
Проте, апелянт вказує, що вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме необгрунтованого застосування положень ст. 75 КК України.
Зазначає, що судом при призначенні покарання ОСОБА_7 не дотримано вимог ст.ст. 65, 75 КК України та не враховані правові позиції, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Так, на думку апелянта, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений ОСОБА_7 з 2010 року перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «зловживання канабіноїдами», в період з 2002 року по 2011 року неодноразово засуджений за вчинення корисливих злочинів та злочину, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних засобів. При цьому ОСОБА_7 призначалось покарання як у виді реального позбавлення волі, так і зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України. Проте, обвинувачений не робив належних висновків і знову вчиняв злочини.
Також, прокурор вказує, що необгрунтованим є висновок суду про те, що на утриманні обвинуваченого перебувають троє неповнолітніх дітей, оскільки такий висновок суд зробив, дослідивши копії свідоцтв про народження, що самі по собі не свідчать про фактичне виконання обвинуваченим батьківських обов`язків.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції про можливість застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України не сприятиме виправленню останнього, а навпаки, може створити у нього або інших осіб, схильних до вчинення злочинів, хибне уявлення про безкарність.
Вказує, що у зв`язку з неповним дослідженням судом першої інстанції даних щодо особи обвинуваченого, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України зазначені обставини потребують повторного дослідження в ході апеляційного перегляду вироку.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2015 року близько 02.00 години ОСОБА_7 разом із невстановленою в ході судового розгляду особою знаходились у дворі будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите заволодіння майном, за попередньою змовою, шляхом ривка, відкрито заволоділи майном ОСОБА_9 , а саме: мобільним телефоном «Nokia С-2-00» білого кольору, вартістю 1 500 грн., золотим ланцюжком вагою 1,5 г, вартістю 2 000 грн., срібними сережками, вартістю 500 грн., заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 4 000 грн., після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив ухвалений щодо нього вирок суду першої інстанції, як законний та обґрунтований залишити без змін, а скаргу прокурора - без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини злочину, які викладені у вироку, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України апелянтом не оспорюються.

Твердження прокурора про те, що висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробовуванням, не ґрунтуються на вимогах закону, є необгрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд 1 інстанції дотримався, бо перевіркою матеріалів справи встановлено, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, він дійшов обгрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, взявши до уваги обставини, що пом`якшують покарання, зокрема визнання ним вини та щире каяття у вчиненому, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, наявність на його утриманні 3 неповнолітніх дітей, його соціальні зв`язки.

Тому з урахуванням вимог ст. 75 КК України, належно обґрунтувавши свій висновок, суд дійшов до правильного висновку про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши йому практично максимальний іспитовий строк, та поклавши на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З таким рішенням погоджується і апеляційний суд. Як вбачається із пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду, після умовно-дострокового звільнення з місць позбавлення волі в 2013 році обвинувачений одружився та працевлаштувався, працює водієм.

На час апеляційного розгляду справи виникли нові обставини, що також мають значення для вирішення справи. З пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні вбачається, що матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 відшкодовано, він фактично утримує 3 неповнолітніх дітей, один із яких ОСОБА_10 1998 року народження, навчається у військовому інституті в м. Одесі. Крім того, ОСОБА_7 хоча і перебуває на обліку в наркодиспансері з 2010 року, однак наркотики не вживає.

З урахуванням наведених у вироку обставин, а також нових приведених вище обставин апеляційний суд вважає, що висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання з випробуванням є обгрунтованим і відповідаючим вимогам ст. 75 КК України.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону апеляційний суд вважає такими, що суперечать матеріалам справи і не відповідають вимогам закону, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Миколаївської області ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :