Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/24/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.03.2016 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 , суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5

за участю прокурорів ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

захисника-адвоката ОСОБА_8

захисника-адвоката ОСОБА_9

захисника-адвоката ОСОБА_10

законного представника ОСОБА_11

законного представника ОСОБА_12

законного представника ОСОБА_13

обвинуваченого ОСОБА_14

обвинуваченого ОСОБА_15

обвинуваченого ОСОБА_16

обвинуваченого ОСОБА_17 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда матеріали кримінального провадження № 0008334 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.07.2015 року, яким

неповнолітнього ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, гр. України, з загальною середньою освітою, учня ВПУ № 9, м. Кіровограда, раніше не судимого, проживаючого: АДРЕСА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 ,

визнано винним за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України і призначено покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_16 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_16 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два ) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_16 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Крім цього, вказаним вирок суду визнано винним та засуджено ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ч. 2 ст. 187 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. Відповідно до ч. 4 ст.70 КК України шляхом поглинення покаранням призначеним даним вироком покарання призначеного вироком Ленінського райсуду м. Кіровограда від 03.02.2015 року остаточно призначено ОСОБА_17 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. Вирок щодо ОСОБА_17 жодним учасником кримінального провадження оскаржено не було.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на користь потерпілого ОСОБА_18 3 487 грн. матеріальної шкоди та 15 000 грн. моральної шкоди, у разі відсутності коштів у неповнолітнього ОСОБА_16 стягнуто солідарно вказану суму з законного представника ОСОБА_11 .

Стягнуто з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на користь держави витрати пов`язанні із залученням експерта у сумі 835,68 грн., по 208,92 грн. з кожного.

Вирішено долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 визнані винними та засуджені за вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, даним вироком суду ОСОБА_17 і ОСОБА_16 визнані винними та засуджені за вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України.

Зазначені кримінальні правопорушення вчинені за таких обставин.

02.10.2014 року близько 21.00 год., неповнолітні ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , перебуваючи біля будинку № 55 по вул. В.Терешкової у м. Кіровограді побачили раніше незнайомого ОСОБА_19 , який проходив по вулиці з протилежної від них сторони. З наміром попросити у потерпілого цигарок неповнолітні ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та ОСОБА_15 наздогнали потерпілого, не задовольнившись тим, що потерпілий дав тільки одну цигарку вони продовжили йти за потерпілим. Наздогнавши потерпілого ОСОБА_19 на вулиці Обознівській між будинками АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 неповнолітній ОСОБА_16 наніс потерпілому один удар кулаком в потилицю, від якого потерпілий упав на землю, після чого всі втрьох стали наносити потерпілому ОСОБА_19 удари ногами в голову та різні частини тулуба. Подолавши опір потерпілого, у неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 раптово виник намір на відкрите викрадення чужого майна. Діючи умисно, з корисливих спонукань, неповнолітні ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , перевіривши кишені потерпілого відкрито викрали мобільний телефон «HTC DESIRE C», вартість якого згідно висновку експерта № 970 від 07.11.2014 року становить 1486,80 грн., в якому знаходилась сім-карта оператора «Київстар», вартістю 15 грн., на рахунку якої знаходились кошти у сумі 5 грн., чим спричинили потерпілому ОСОБА_19 матеріальну шкоду на загальну суму 1506,80 грн. Внаслідок протиправних дій неповнолітніх ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 потерпілому ОСОБА_19 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: синців в лівій лобній ділянці з переходом в ділянку скроневої та тім`яної областей з садном; навколо лівого ока з садном на нижній повіці лівого ока; на нижній повіці правого ока; за правою вушною раковиною з переходом в ділянку шиї справа по задньо-боковій поверхні, правій вушній раковині; крововиливу в тім`яній ділянці голови справа та садна в ділянці крила лівої клубової кістки, які утворились від не менше 5 травматичних впливів, та згідно висновку експерта № 1095 від 03.10.2014 р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

З місця вчинення злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд.

Крім цього, 01.11.2014 р., приблизно в 01.00 год. неповнолітній ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходились біля ЗОШ № 16 по пров. Фортечному, 7 у м. Кіровограді, де побачили раніше незнайомого ОСОБА_18 . В цей час у неповнолітнього ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 виник намір на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_18 . Діючи умисно, з корисливих спонукань, з метою наживи, за попередньою змовою між собою неповнолітній ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 підійшли до потерпілого ОСОБА_18 , який знаходився біля будинку АДРЕСА_5 , де ОСОБА_21 наніс останньому один удар ногою по тулубу, від якого потерпілий впав на землю, потім з метою подолати опір потерпілого стали наносити хаотичні удари ногами в область голови та тулуба. Подолавши опір потерпілого ОСОБА_18 неповнолітній ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 відкрито заволоділи речами останнього а саме: курткою Colins, вартість якої згідно висновку експерта № 969 від 13.11.2014 року становить 765 грн., туфлями, вартість яких становить 320 грн., джинсами Colins, вартість яких згідно висновку експерта № 2357 від 06.01.2015 року становить 387 грн., мобільним телефоном Lenovo A369i, вартість якого згідно висновку експерта № 969 від 13.11.2014 року становить 1129,20 грн., в якому знаходилась сім-карта оператора «МТС», вартістю 15 грн., грошовими коштами в сумі 2000 грн., чим спричинили потерпілому ОСОБА_18 матеріальну шкоду на загальну суму 4616,20 грн. Внаслідок протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 потерпілому ОСОБА_18 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток носу зліва, синця навколо лівого ока з крововиливом в білкову оболонку, на спинці носу з садном, в лівій вушній раковині по передній та задній поверхні та саден на лобі справа, зліва з синцем, лівій скроневій ділянці з синцем, тім`яній ділянці голови зліва, на лобі справа, правій вилицевій ділянці, тім`яно-скроневій ділянці справа, тім`яній ділянці справа, тім`яно-потиличній ділянці справа, тім`яній ділянці зліва, що утворились від не менше 15 травматичних впливів, які згідно висновку експерта № 1247 від 10.11.2014 р. відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

З місця вчинення злочину зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати частково, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , через м`якість, відносно ОСОБА_17 вирок залишити без змін.
Крім того, просить:
-ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 186 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є грабіж, поєднаний з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
-визнати ОСОБА_14 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, призначивши йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, призначивши йому іспитовий строк 2 роки. На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_14 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, навчання.
-визнати ОСОБА_16 винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, призначивши йому покарання: за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, за ч. 2 ст. 187 у виді позбавлення волі строком на 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.
-в іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що в мотивувальній частині вироку суд вказує, що докази свідчать про повну доведеність вини обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 186 КК України, діяння ОСОБА_17 і ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 187 КК України, при цьому, зазначає, що з аналізу доказів, здобутих в судовому засіданні не можливо встановити факт попередньої змови між ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 на вчинення пограбування потерпілого ОСОБА_19 , внаслідок чого суд виключив кваліфікуючу ознаку попередня змова групою осіб. Разом з тим, прокурор вказує, що з показів потерпілого ОСОБА_19 , можливо зробити висновок, що кожен зі співучасників знав, що буде відбуватися після того, як обвинувачені наздоженуть потерпілого, оскільки діяли узгоджено та під час вчинення кримінального правопорушення між собою не розмовляли.
Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_14 та ОСОБА_16 із застосуванням ст. 69 КК України безпідставно врахував такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачені частково визнали свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Також, прокурор вказує, що районним судом без достатніх на те підстав та без належного обґрунтування призначено ОСОБА_16 занадто м`яке покарання із одночасним застосуванням ст.ст. 69, 75, 104 КК України.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачених, в їх інтересах захисників-адвокатів, законних представників обвинувачених, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора і вважали вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Положеннями ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 186 ч. 2 ст. 187 КК України ґрунтується на достовірних та узгоджуваних між собою доказах, які зібрані у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінені судом і жодним учасником судового провадження встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, оскаржені не були.
Дії обвинуваченого ОСОБА_16 правильно кваліфіковані районним судом ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції, при кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 186 КК України, необґрунтовано виключено кваліфікуючу ознаку вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки з показів потерпілого ОСОБА_19 , можливо зробити висновок, що кожен зі співучасників знав, що буде відбуватися після того, як обвинувачені наздоженуть потерпілого, оскільки діяли узгоджено та під час вчинення кримінального правопорушення між собою не розмовляли, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 28 КК України вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин.
Положеннями ч. 2 ст. 28 КК України, передбачено, що група осіб без попередньої змови - це двоє або більше виконавців, які утворили групу для спільного вчинення злочину без попередньої домовленості між собою про це. Відсутність попередньої змови означає, що виконавці злочину до моменту його вчинення не обговорювали питання про його вчинення, не домовлялися про спільність своїх дій, розподіл ролей тощо. Для цієї групи характерне спонтанне, ситуативне об`єднання зусиль виконавців для досягнення загального злочинного результату безпосередньо перед його вчиненням або в процесі його вчинення.
Будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_19 пояснив, що при зустрічі з обвинуваченими вони вели себе спокійно, не були агресивними, коли попросили у нього цигарку ніяких погроз йому не висували, а також не вимагали передачі майна. Допитані неповнолітні обвинувачені ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 надали покази, що у них не було попередньої змови на вчинення пограбування потерпілого ОСОБА_19 , при тому, що дані покази не були спростовані стороною обвинувачення.

Детальною перевіркою, матеріалів кримінального провадження встановлено, крім показів обвинувачених про відсутність між ними попередньої домовленості на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України інші докази, які б спростували такі показання обвинувачених відсутні. Разом з цим, відсутні дані і про домовленість обвинувачених про вчинення даного кримінального правопорушення і у процесі замаху на злочин, оскільки потерпілий показав, що обвинувачені не розмовляли між собою.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК Україникримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки стороною обвинувачення в ході кримінального провадження не було надано достовірних доказів того, що між обвинуваченими ОСОБА_14 , ОСОБА_16 і ОСОБА_15 була попередня змова між собою на вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_19 , а відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь обвинувачених, то слід вважати, що обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 186 КК України без попередньої змови між собою.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_16 покарання, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та не в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, які закріплені в ст. 65 КК України.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_16 суд першої інстанції врахував, що останній вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до тяжких злочинів. Як особа, ОСОБА_16 на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, за місцем проживання характеризується позитивно, виховується у неповній сім`ї, раніше не судимий.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, судом обґрунтовано визнано щире каяття, вчинення злочину неповнолітнім, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому судом обгрунтовано визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З урахування вказаних обставин в сукупності, районний суд прийшов до правильного висновку, з приводу необхідності призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з урахуванням наведених обставин, про можливість застсоування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, при призначенні основного покарання за ч. 2 ст. 187 КК України.
Разом з тим, враховуючи те, що ОСОБА_16 щиро розкаявся у скоєному, добровільно відшкодував частину шкоди заподіяної потерпілому, вчинив кримінальне правопорушення будучи неповнолітньою особою, позитивно характеризується суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк.

Із таким висновком районного суду не погоджується судова колегія та вважає, що суд без достатніх на те підстав, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі, застосував норми ст.ст. 75, 104 КК України.

Так, ОСОБА_16 вчинив два тяжких кримінальних правопорушення проти власності, при цьому в обох випадках до потерпілих було застосовано насильство. Під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_16 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що обгрунтовано визнано судом першої інстанції обставиною, яка обтяжує покарання. Окрім цього, колегія суддів враховує обставини вчинення кримінальних правопорушень, а саме: що в результаті подолання опору потерпілих, обвинувачені, крім заволодіння мобільним телефоном та грошима, заволоділи ще й курткою, туфлями та джинсами потерпілого, при тому, що це відбувалося 01.11.2014 року, внаслідок чого, крім заподіяних тілесних ушкоджень та моральних страждань потерпілому, обвинувачені ще й принизили його гідність залишивши його без одягу у холодну пору року, який був вимушений без одягу та коштів якимось чином дістатися додому. Крім того, дане кримінальне правопорушення було вчинене з особливою зухвалістю, на момент вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_16 з іншими обвинуваченими вже вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, що свідчить про те, що він проявляє схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи мету покарання, яка визначена у ст. 50 КК України, вважає, що виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, можливо виключно за умови ізоляції ОСОБА_16 від суспільства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_16 від відбування покарання з випробуванням, а тому, з урахуванням вказаних обставин вважає, що застосування стосовно ОСОБА_16 положень ст. 75 КК України є неприпустимим.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Пунктом восьмим Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», встановлено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш, м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Так, ОСОБА_16 за місцем проживання та навчання характеризуються позитивно, раніше не судимий, на обліку в психіатричному та наркологічному диспансері не перебуває, вчинив кримінальне правопорушення у неповнолітньому віці, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, частково добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому.

З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь його суспільної небезпеки, вищезазначені дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливим за наявності вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, призначити ОСОБА_16 , із застосуванням ст. 69 КК України, покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 187 КК України та мінімальне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому, запропоноване в апеляційній скарзі прокурора покарання ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 7 років, з урахуванням вище зазначеного, колегія суддів визнає занадто суворим.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання неповнолітньому ОСОБА_16 з ухваленням в цій частині нового вироку у зв`язку із необхідністю застосування більш суворого покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 373-374, 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів.
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.07.2015 року щодо ОСОБА_16 скасувати в частині призначеного покарання.

Неповнолітнього ОСОБА_16 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання:
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
- за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_16 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
Взяти ОСОБА_16 під варту в залі суду негайно.
Строк відбуття покарання ОСОБА_16 рахувати з 31.03.2016 року.
В решті вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.07.2015 року, залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4