УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого

ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду

м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня

2015 року

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживаючого у тому АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК не має судимості,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 296 КК на строк

2 роки, за ч. 1 ст. 122 КК на строк 1 рік .
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він

12 грудня 2014 року приблизно о 22.40 год. спільно з іншими особами, матеріали у відношенні яких виділене в окреме провадження, в автомобілі таксі марки «Ланос» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням

ОСОБА_6 , рухаючись у напрямку гаражів по вул. Звенигородській у

м. Запоріжжі, знаходячись на задньому пасажирському сидінні, за водієм, з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно схопив обома руками за горло

ОСОБА_6 та почав душити, в результаті чого останній зупинив автомобіль та намагався вирватись, однак ОСОБА_4 продовжував утримувати потерпілого. В цей час особи, матеріали у відношенні яких виділені в окреме провадження з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, почали завдавати удари ногами і руками по голові та тулубу ОСОБА_6 . Далі ОСОБА_4 знаходячись на задньому сидінні вказаного автомобіля, ударом ноги розбив скло лівої задньої двері автомобіля, після чого підійшов до осіб, матеріали у відношенні яких виділені в окреме провадження, спільно з якими почав ногами та руками завдавати удари по голові і тілу ОСОБА_6 .
Дії ОСОБА_4 та осіб матеріали у відношенні яких виділені в окреме провадження, були припиненні громадянами які проїздили поблизу і затримали ОСОБА_4 .
В результаті вказаних дій, ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не були небезпечними для життя, але які потягли за собою тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, просить постановлені у кримінальному провадження судові рішення щодо

ОСОБА_4 змінити, призначивши останньому покарання із застосування положень статей 69, 75 КК.
Перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Подію злочинів, доведеність винуватості засудженого в їх вчиненні, кримінально-правової оцінки діяння за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122 КК, відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника про надмірну суворість призначеного покарання, колегії суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_4 , згідно з указаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого (який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно), пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття), відсутність обставин, що обтяжують покарання.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції

не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статей за якими його засуджено, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з його реальним відбуванням. Своє рішення місцевий суд належним чином обґрунтував.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК колегія суддів не вбачає.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, доводи наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 про суворість призначеного покарання, аналогічні твердженням які висловлював засуджений ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі, вказаний суд обґрунтовано залишив їх без задоволення, вмотивувавши свої висновки належним чином. Із огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновки суддів першої та апеляційної інстанцій щодо призначення ОСОБА_4 покарання є законним та обґрунтованим, а тому підстав вважати таке покарання надмірно суворим та явно несправедливим внаслідок суворості у колегії суддів немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, із касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3