УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаОСОБА_7.,
суддів:ОСОБА_8. і ОСОБА_9.,

перевіривши у судовому засіданні 23 березня 2016 року в м. Києві заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні, передбаченому частинами першою і другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК), і виправдано за недоведеністю вчинення ним цих кримінальних правопорушеннь.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2016 року касаційну скаргу старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_10. на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 повернуто прокурору на підставі пункту 2 частини третьої статті 429 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку з тим, що касаційна скарга подана особою, яка не мала права подавати касаційну скаргу. Таке рішення касаційний суд обґрунтував тим, що касаційна скарга подана особою, яка не мала права подавати касаційну скаргу. Таке рішення касаційний суд обгрунтував тим, що виходячи з норм процесуального закону, передбачених частиною четвертою статті 36 та частиною першою статті 425 КПК право на подачу касаційної скарги зі сторони обвинувачення має тільки прокурор, який брав участь у судовому провадженні, та службові особи органів прокуратури вищого рівня.

Заступник Генерального прокурора України, посилаючись на пункт другий частини першої статті 445 КПК, подав до Верховного Суду України заяву про перегляд зазначеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, і просить її скасувати, направивши справу на розгляд до суду касаційної інстанції.

На обґрунтування неоднаковості у правозастосуванні касаційного суду прокурор надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 Цим рішенням касаційного суду було скасовано ухвалу судді Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2014 року про повернення прокурору апеляційної скарги, поданої ним як прокурором, якого було включено до складу групи прокурорів, але який не брав участі в судовому провадженні, у зв'язку з тим, що скарга подана особою, яка не має права її подати.

Заявник вважає, що у наведених судових рішеннях було неоднаково застосовано норми частини другої і частини шостої статті 22, пункту 20 частини другої статті 36, частини першої статті 37, пункту 6 частини першої статті 425, частини першої статті 412, пункту 1 частини першої статті 438 КПК, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження з перегляду Верховним Судом України судового рішення щодо ОСОБА_4 відсутні.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 2 частини першої статті 445 КПК передбачено, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень в аспекті (значенні) правової позиції суду касаційної інстанції, висловленої у своєму рішенні.

Перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального права.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду України неоднакового застосування не буде, якщо суд касаційної інстанції застосував різні норми процесуального права, що виключає можливість усунути розбіжності в їх застосуванні.

У судовому рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2014 року, яке, на думку прокурора має визнаватись порівнюваним, касаційний суд керувався положеннями норм процесуального закону, які містяться в пункті 15 частини першої статті 3, статті 37 та пункті 6 частини першої статті 393 КПК щодо визначення кола осіб, які мають право подати апеляційну скаргу.

Як убачається з доданої до заяви копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2016 року (оскаржуване рішення), суд касаційної інстанції керувався положеннями інших норм процесуального закону, а саме тих, які містяться у статті 36 та частині першої статті 425 КПК щодо визначення кола осіб, які мають право подати касаційну скаргу.

При цьому в порівнюваному рішенні касаційний суд чітко не висловив свою правову позицію щодо наявності чи відсутності у прокурора, який був на стадії досудового розслідування включений до складу групи прокурорів, але не брав участі в судовому провадженні, права на оскарження судового рішення. Свій висновок про необхідність скасування ухвали судді Апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2014 року і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції суд обґрунтував лише сумнівами в законності і обґрунтованості такого рішення.

Отже, із вищезазначеного вбачається, що суд касаційної інстанції в рішенні від 24 липня 2014 року не висловив будь-яких застережень щодо правозастосування частини першої статті 425 і частини четвертої статті 36 КПК.

В оспореному ж судовому рішенні касаційного суду відсутній висновок щодо правильності/неправильності застосування інших норм процесуального права, передбачених частиною першою статті 37 та частиною першою статті 412 КПК.

За обставин, коли кримінальна процесуальна норма не знайшла реального відображення в судовому рішенні то порушувати питання про неоднаковість її застосування у порівнянні з іншим рішенням, у якому міститься висновок про її правозастосування, є безпідставним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що заява прокурора не містить належного обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених пунктом 2 частини першої статті 445 КПК, що унеможливлює допуск справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 444, 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити заступнику Генерального прокурора України у допуску справи про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4 до провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9