У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_3,
суддів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 2 березня 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд Верховним Судом України ухвали Апеляційного суду Львівської області від 2 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2016 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

Червоноградський міський суд Львівської області вироком від 17 червня 2015 року засудив ОСОБА_1 за частиною першою статті 382 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі статей 71, 72 КК до призначеного ОСОБА_1 покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 2 вересня 2013 року з урахуванням ухвали зазначеного суду від 30 вересня 2014 року та визначено остаточне покарання - позбавлення волі на строк один рік та один день.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він, будучи засудженим вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 2 вересня 2013 року за частиною першою статті 186 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, яке ухвалою цього суду від 30 вересня 2014 року було замінено на 50 годин громадських робіт за місцем проживання, умисно не виконав дану ухвалу, що набрала законної сили.

Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 2 жовтня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 залишив без зміни, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 січня 2016 року на підставі пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на зазначену ухвалу апеляційного суду, оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачалося, що підстав для задоволення скарги немає.

У заяві заступник Генерального прокурора України порушує питання про перегляд Верховним Судом України на підставі пункту 1 частини першої статті 445 КПК вищевказаної ухвали суду касаційної інстанції, просить її, а також ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Стверджує про неоднакове застосування касаційним судом у подібних правовідносинах норми права, передбаченої частиною першою статті 382 КК, щодо кваліфікації дій особи, яка ухиляється від відбування покарання у виді громадських робіт, призначеного не за вироком суду, а на підставі іншого судового рішення - ухвали про заміну покарання у порядку виконання вироку. На підтвердження неоднакового правозастосування долучає до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015 року. Цією ухвалою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 жовтня 2015 року, якою вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 18 серпня 2015 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а кримінальне провадження закрито за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого частиною першою статті 382 КК.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши заяву та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України зазначається обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Аналіз підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, на яку посилається заявник, свідчить, що ключовою умовою для перегляду рішення касаційного суду є наявність різних (не менш ніж у двох кримінальних провадженнях) правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких лежить неоднакове застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно, неоднакового правозастосування немає, якщо суд касаційної інстанції не висловився у своєму рішенні про застосування конкретної норми матеріального права.

Приймаючи рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_1 на вирок місцевого суду щодо нього, апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковано за частиною першою статті 382 КК, а доводи апелянта про те, що він не є суб'єктом зазначеного злочину, є безпідставними.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції, у касаційній скарзі на ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 прокурор не оспорював висновку суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого на вирок щодо нього та не наводив належних доводів на обґрунтування неправильного застосування норм закону України про кримінальну відповідальність у даному кримінальному провадженні. Прокурор посилався на невідповідність ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_1 вимогам статті 419 КПК через те, що апеляційний суд не перевірив доводи засудженого про неповноту судового розгляду та не дослідив повторно обставини, на які указував засуджений у своїй апеляції, а також не зазначив в ухвалі місце її постановлення.

Відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, суд касаційної інстанції в ухвалі, про перегляд якої порушується питання, зазначив, що судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду не виявлено таких обставин, які були би досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, а те, що в ухвалі апеляційного суду не зазначено місце її постановлення, не є істотним порушенням вимог КПК.

Позиція касаційного суду щодо правильності або неправильності застосування норми права, передбаченої частиною першою статті 382 КК, безпосереднього вираження в оскаржуваній ухвалі суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 не знайшла, оскільки доводи такого змісту не були предметом оцінки колегії суддів касаційного суду при розгляді касаційної скарги прокурора.

За обставин, коли конкретна норма матеріального права не знайшла реального відображення в судовому рішенні, порушення питання про неоднаковість її застосування у порівнянні з іншим рішенням (ухвалою суду касаційної інстанції від 16 грудня 2015 року щодо ОСОБА_2), яке містить висновок про її застосування, є безпідставним.

Відтак, заяву заступника Генерального прокурора України не можна визнати обґрунтованою та такою, що дає підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 444, 445, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити заступнику Генерального прокурора України у допуску до провадження Верховного Суду України справи за його заявою про перегляд ухвали Апеляційного суду Львівської області від 2 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2016 року щодо ОСОБА_1.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5