АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
засуджених ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, українець, з вищою освітою, розлучений, працював лікарем-хірургом в ЦРП Подільського району м. Києва, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.
____________________________________
Справа №11/796/100/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11
Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Києва, громадянин України, українець, з вищою освітою, не одружений, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

По справі вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Як встановив суд у вироку, приблизно в лютому 2012 року ОСОБА_9 , відчуваючи неприязнь до своєї колишньої дружини ОСОБА_12 , вважаючи, що вона після розриву шлюбу позбавить його основної частини майна, яке він міг би отримати після розлучення, що підсилювалося її діями, спрямованими не тільки на заборону побачень із спільною дитиною, а й налаштуваннями її проти нього, почав шукати рішення даної проблеми.

Згодом ОСОБА_9 вирішив, що найоптимальнішим у цій ситуації буде вжиття радикальних заходів, а саме - підшукати особу, яка за грошову винагороду погодиться вчинити вбивство ОСОБА_12 , оскільки вбивство останньої дасть йому змогу отримати у повну його власність спільну квартиру АДРЕСА_3 та безперешкодно спілкуватися і виховувати дитину.

В той же час ОСОБА_9 розумів, що для вчинення такого злочину необхідно шукати виконавця серед осіб, які мають зв`язки із кримінальним середовищем, а він не мав серед своїх знайомих таких осіб, тому звернувся до свого брата ОСОБА_10 , який на його думку міг знайти таких людей. Дізнавшись про намір ОСОБА_9 підшукати особу, яка за грошову винагороду вчинить вбивство його колишньої дружини ОСОБА_12 , ОСОБА_10 схвалив дане рішення, також вважаючи, що це буде єдиний вихід повернути нажите ним майно, і, усвідомлюючи протиправність цих дій, їх суспільну небезпечність, погодився допомогти ОСОБА_9 та вступив з ним в злочинний зговір, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_12 .

Обговорюючи шляхи втілення задуму, спрямованого на вбивство ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розробили план злочину. Зокрема, планом передбачалося знайти особу, яка, за грошову винагороду у розмірі біля 7000-7500 доларів США, погодиться вчинити вбивство ОСОБА_12 , а потім повідомити всі необхідні дані про останню і далі створити умови для вчинення вбивства.

Приблизно в кінці лютого 2012 року ОСОБА_10 , діючи з відома та згоди ОСОБА_9 , здійснив дії, спрямовані на підшукування співучасника, а саме - особи, яка за грошову винагороду погодиться вчинити вбивство ОСОБА_12 , звернувшись до ОСОБА_13 з пропозицією вчинити вбивство за винагороду.

Усвідомивши суть пропозиції, ОСОБА_13 погодився за певну винагороду надати допомогу в пошуку особи, яка здатна вчинити вбивство ОСОБА_12 .

Після цього, приблизно в березні 2012 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на квартирі останнього по АДРЕСА_2 , зустрілись з ОСОБА_13 і, переслідуючи корисливий мотив, з метою умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_12 , замовили ОСОБА_13 вчинити її вбивство за винагороду в розмірі 7000 доларів США. Після чого, ОСОБА_9 пред`явив ОСОБА_13 фотокартку ОСОБА_12 .

Наступного дня, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи як ініціатори, замовники і організатори злочину, керуючи його підготовкою шляхом підшукування співучасників, а саме - виконавця злочину, переслідуючи корисливий мотив, з метою умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_12 , на автомобілі Пежо-605, під керуванням останнього, приїхали на Контрактову площу м. Києва, де за попередньою домовленістю зустрілися з ОСОБА_13 . Після чого, з метою організації вбивства ОСОБА_12 відвезли ОСОБА_13 до будинку АДРЕСА_4 та повідомили, що саме в цьому будинку проживає ОСОБА_12 , і, дочекавшись виходу останньої з будинку, вказали ОСОБА_13 на неї, як на особу, яку необхідно вбити. Потім, продовжуючи дії направлені на організацію вбивства ОСОБА_12 , відвезли ОСОБА_13 в с. Пірнове Вишгородського району Київської області, де вказали на дачний будинок, що належить ОСОБА_14 , та повідомили, що ОСОБА_12 досить часто буває в даному будинку.

Отримавши згоду ОСОБА_13 вчинити вбивство ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пообіцяли в якості задатку на суму в розмірі 3500 доларів США провести ремонт автомобіля ОСОБА_13 .

24.04.2012 ОСОБА_9 на вул. Мостицькій м. Києва знову зустрівся з ОСОБА_13 та, вимагаючи від нього вчинити вбивство ОСОБА_12 , пообіцяв ще 3500 доларів США, після отримання підтвердження про вчинення даного злочину.

25.04.2012 ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільну небезпечність наміру ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , при цьому не бажаючи позбавляти іншу людину життя, проте розуміючи, що, у разі його відмови від вчинення даного злочину, замовники можуть знайти іншу особу, яка скоїть вбивство, і бажаючи завадити скоєнню особливо тяжкого злочину, звернувся до правоохоронних органів із заявою про злочинні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Після цього, за пропозицією працівників міліції прийняти участь у попередженні вчинення особливо тяжкого злочину та документуванню злочинних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_13 надав свою згоду виконати спеціальне завдання по попередженню вказаного злочину.

25.04.2012 біля 16 год. ОСОБА_13 , виконуючи спеціальне завдання працівників міліції, які почали проводити оперативно-технічні заходи, взявши під контроль всі дії, які стосувалися підготовки вбивства ОСОБА_12 , знову зустрівся з ОСОБА_9 на вул. Мостицькій м. Києва, де повідомив йому про готовність вчинити вбивство ОСОБА_12 . На це ОСОБА_9 підтвердив свою готовність розрахуватися за вчинене вбивство і передати йому суму в розмірі 3500 доларів США в якості винагороди за вчинення даного злочину. Далі, біля 17 год. ОСОБА_13 , продовжуючи виконувати спеціальне завдання, на території СТО по вул. Сирецькій м. Києва зустрівся з ОСОБА_10 і повідомив про вимогу ОСОБА_9 вбити ОСОБА_12 , а також про необхідність надання доказів його вчинення.

26.04.2012 біля 18 год. 28 хв. ОСОБА_13 , виконуючи спеціальне завдання працівників міліції по попередженню вбивства ОСОБА_12 та викриттю злочинної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , спільно з задіяним працівниками міліції до виконання спеціального завдання ОСОБА_15 , який мав відігравати роль безпосереднього виконавця злочину, прибув на територію СТО по вул. Сирецькій м. Києва, де, зустрівшись з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , познайомив останніх з ним, повідомивши, що це саме та особа, яка має вчинити вбивство. Сподіваючись, що їх злочинний задум, спрямований на умисне протиправне, з корисливих мотивів позбавлення життя ОСОБА_12 , починає втілюватися в дію, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 погодились на вчинення вбивства ОСОБА_12 . ОСОБА_15 та підтвердили свою готовність, після отримання доказів вбивства виплатити решту суми в розмірі 3500 доларів США.

В результаті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи як замовники та організатори злочину, вважаючи, що підкупом схилили ОСОБА_13 та ОСОБА_15 до вчинення за грошову винагороду вбивства ОСОБА_12 , вступили з ними у попередню змову на скоєння цього злочину, тобто здійснили дії, спрямовані на підшукування співучасника, тобто виконавця злочину. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були переконані, що ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , не маючи особисто причин для вбивства, діючи виключно за їх дорученням, на ґрунті спонукань до наживи, взяли на себе зобов`язання вчинити вбивство ОСОБА_12 і виконають його за обіцяну винагороду. В свою чергу ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів отримання матеріальної винагороди, зобов`язалися виконати в інтересах ОСОБА_13 та ОСОБА_15 матеріальні зобов`язання - передати їм грошову винагороду в сумі 7 тисяч доларів США, з яких 3500 доларів США, як завдаток, та решту суми в розмірі 3500 доларів США після скоєння ними вбивства ОСОБА_12

28.04.2012 при виконанні спеціального завдання, спрямованого на попередження та викриття злочинної діяльності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з метою запобігання умисного, протиправного з мотивів користі позбавлення життя ОСОБА_12 , працівниками міліції було імітовано вбивство ОСОБА_12

28.04.2012 приблизно о 16 год. ОСОБА_9 , знаходячись в приміщенні Київської міської клінічної лікарні №15, що розташована по вул. Іллінській, 3 в м. Києві, отримавши від ОСОБА_15 підтвердження про вбивство ОСОБА_12 , а саме - кольорову копію фотокартки з зображенням трупа ОСОБА_12 , паспорт громадянки України серії НОМЕР_1 , виданий 19.09.2000 Мінським РУ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_12 , посвідчення водія НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_12 , видане УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 16.12.2009, та талон попереджень № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_12 , виданий ВРЕВ-2 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 05.12.2009, частково розрахувався з виконавцем злочину, сплативши йому 400 доларів США, після чого був затриманий працівниками міліції.

В цей же час, ОСОБА_10 , отримавши від ОСОБА_9 інформацію про виконання ОСОБА_15 вбивства ОСОБА_12 , прибув до Київської міської клінічної лікарні № 15, щоб виконати своє зобов`язання та передати виконавцю злочину решту грошової винагороди, однак, дізнавшись про затримання ОСОБА_9 працівниками міліції, з метою уникнення кримінальної відповідальності, з місця злочину зник, але у подальшому також був затриманий працівниками міліції.

Тим самим, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи з прямим умислом на вбивство ОСОБА_12 , вважали, що вони, як замовники і організатори цього вбивства, вчинили усі дії для готування до злочину, які вважали необхідними для доведення його до кінця, тобто знайшли виконавців злочину, шляхом підкупу схилили їх до вчинення злочину, повідомили усю необхідну інформацію про потерпілого, після отримання повідомлення про вбивство ОСОБА_12 виконали своє зобов`язання, передали винагороду. Однак, завдяки втручанню працівників міліції, злочинний задум ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не доведено до кінця, з причин які не залежали від їх волі, оскільки їх злочинні дії були викритті в ході спеціальної операції працівників міліції, які діяли відповідно до вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону, оскільки ним застосовано закон, який не підлягав застосуванню, внаслідок чого засудженим призначено надто м`яке покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та постановити новий, яким призначити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання кожному за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом безпідставно і необґрунтовано застосовано ст. 69 КК України, застосування якої можливо лише при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а через відсутність обставин, які визнані судом як пом`якшуючі, та те, що вони ніяким чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, судом застосовано кримінальний закон, який не підлягає застосуванню.

При цьому зазначає, що при дослідженні справи та даних про особу засудженого ОСОБА_9 , будь-яких підтверджуючих документів та інших доказів, щодо утримання ним неповнолітньої дитини від попереднього шлюбу, яка проживає спільно з матір`ю, окрім показань зацікавленого свідка матері засуджених ОСОБА_16 , а також щодо утримання батьків, сторонами не надано та у вироку не обґрунтовано, а також судом не встановлено, чи матиме засуджений ОСОБА_9 об`єктивну можливість утримувати дитину або чи зможуть засуджені утримувати батьків, та чи потребують батьки матеріальної допомоги, адже відповідно до ст. 202 СК України необхідно обов`язково встановити як факт непрацездатності, так і факт потреби у матеріальній допомозі.

Також у вироку не вказано чи працював засуджений ОСОБА_10 до затримання і в матеріалах справи відомостей, що доводило б інше, не має, та не було підтверджено належною медичною документацією і наявність у засуджених хвороб, які мають ознаки саме хронічних.

Крім того, на думку апелянта, судом недостатньо врахована суспільна небезпека вчиненого ними злочину, а саме той факт, що злочин, до якого засуджені готувались, спрямований на заподіяння смерті людині, життя якої, згідно ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю у нашій державі, а також, що злочин готувався за попередньою змовою групою осіб та вчинений з корисливих мотивів, досягнення якого не реалізовано лише з підстав втручання правоохоронних органів, та призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених внаслідок м`якості.

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпіла та засуджені подали заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просять вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також засуджених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши часткове судове слідство і судові дебати, заслухавши останнє слово засуджених, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у готуванні на організацію умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненого на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, правильним, таким, що відповідає фактичним обставинам справи та повністю підтверджується доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, і оскільки в апеляційній скарзі вони не заперечуються, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 КПК України (1960 року), висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

За встановлених судом фактичних обставин, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Проте, при призначенні покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 районний суд допустив неправильне застосування закону, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочинута особі кожного іззасуджених внаслідок м`якості.

Так, призначаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, на підставі ст. 69 КК України, місцевий суд послався на наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання засуджених та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, а саме: їх щире каяття у скоєнні злочину, наявність на утриманні неповнолітньої дитини у ОСОБА_9 та у обох засуджених - непрацездатних батьків, які є особами похилого віку та потребують постійного догляду і матеріального забезпечення, наявність у них хронічних хвороб, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілої до засуджених, а також обставин, які обтяжують їх покарання, та дані про особу кожного із засуджених.
Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, враховуючи матеріали справи та вимоги ст. 69 КК України.

Так, для призначення більш мякого покарання, ніж передбачено законом, згідно з ст. 69 КК України, необхідна наявність двох підстав: 1) наявність декількох обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) наявність обставин, що певним чином позитивно характеризують підсудного.

Відповідно до змісту ст. 66 КК України обставини, які пом`якшують покарання це перелічені в законі, а також не зазначені в ньому, але встановлені судом різного роду чинники об`єктивного чи суб`єктивного характеру, які не є ознаками складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, однак знижують ступінь суспільної небезпечності особи винного і вчиненого ним злочину, і у зв`язку з цим є підставою для призначення менш суворого покарання.

Між тим, визнаючи обставинами, що пом`якшують покарання, крім щирого каяття, інші, не передбачені ст. 66 КК України, обставини, місцевий суд не мотивував це рішення у вироку, та не вказав яким чином вони пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпечності осіб винних та вчиненого ними злочину.

Зокрема, дані про наявність на утриманні неповнолітньої дитини у ОСОБА_9 та у обох засуджених непрацездатних батьків, наявність у них хронічних хвороб, належать лише до обставин, які характеризують особу кожного із засуджених, і не є тими обставинами, які пом`якшують покарання, та в сукупності з іншими обставинами істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким і закінчився на стадії готування до нього лише завдяки сумлінності пересічних громадян та скоординованих дій працівників правоохоронних органів.

Також не можна розцінювати у якості обставини, яка пом`якшує покарання та істотно зменшує ступінь тяжкості вчиненого злочину, і відсутність з боку потерпілої будь-яких претензій до засуджених.

Отже, у даній справі є лише одна обставина, яка пом`якшує покарання засуджених - це щире каяття засуджених у вчиненому злочині, але цієї обставини недостатньо для застосування вимог ст. 69 КК України при призначенні покарання.

При цьому, судом першої інстанції не достатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого засудженими злочину, не надано належної оцінки конкретним обставинам справи, які свідчать про те, що ініціатором вчинення особливо тяжкого злочину був ОСОБА_9 , котрий обіймав посаду практикуючого лікаря-хірурга, завданням якого є якраз збереження життя і здоров`я людини, і залучив до його вчинення рідного брата ОСОБА_10 , які і несуть відповідальність за скоєне. Також місцевим судом дана неналежна оцінка і особам засуджених, які, хоча раніше і не судимі, однак з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, готувалися до злочину, який відноситься до особливо тяжких злочинів, та спрямований на заподіяння смерті людині, життя якої, згідно ст. 3 Конституції України, є найвищою соціальною цінністю у нашій державі, досягнення якого не реалізовано лише з підстав втручання правоохоронних органів, що, на думку колегії суддів, не давало суду першої інстанції підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання засудженим, на що обґрунтовано посилається в апеляційній скарзі прокурор.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині призначення покарання підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

При призначенні покарання ОСОБА_17 та ОСОБА_18 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, конкретні обставини його вчинення, ступінь здійснення злочинних намірів та відсутність претензій з боку потерпілої, а також дані про особу кожного із засуджених, які є раніше не судимими, не перебувають на обліку у лікарів нарколога та психіатра, задовільно характеризуються за місцем проживання, мають ряд захворювань та батьків пенсійного віку, які потребують постійної сторонньої допомоги, при цьому їх батько ОСОБА_19 є інвалідом 2 групи і потребує такої допомоги у зв`язку з хворобою, а ОСОБА_20 також має на утриманні неповнолітню дитину, займався суспільно-корисною працею і за місцем роботи характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , є їх щире каяття у вчиненому злочині.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , за матеріалами справи не встановлено.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_17 та ОСОБА_18 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та з конфіскацією всього належного кожному з них майна, буде необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів, а отже, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 365, 366, 378 КПК України (1960 року), колегія суддів,

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині призначення кожному з них за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України - скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту його затримання - 29.04.2012 року та ОСОБА_10 з 19.05.2012 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції 26.11.2015 року), зарахувати у строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 з 29.04.2012 року, а ОСОБА_10 з 19.05.2012 року - по день набрання вироком чинності, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До вступу вироку у закону силу запобіжний захід ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін - тримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду міста Києва може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з моменту його проголошення, а засудженими - в той же строк з моменту вручення їм копії вироку.

Судді:

_________________ _____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3