Справа № 314/4075/15-к
Провадження № 1-кп/314/29/2016
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

потерпілої ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

секретар судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ кримінальне провадження № 0000993 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Санкт-Петербург Російської Федерації, громадянина України, освіта базова середня, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИВ:
21 червня 2015 року приблизно о 18 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_3 , схопив останню за праву руку, викрутивши її, після чого наніс ОСОБА_3 один удар ступнею лівої ноги в область верхньої частини правої ноги, тим самим завдавши останній тілесних ушкоджень.

Згідно з висновком експерта № 183 від 25 червня 2015 року ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_3 ушкодження у вигляді синця правого плеча, синця і садна правого стегна, які викликали незначні скороминущі наслідки на строк не більше 6 днів та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що в 20-х числах червня 2015 року він прийшов додому за адресою: АДРЕСА_2 . У вказаній квартирі, окрім нього, проживають також його рідний по матері брат зі співмешканкою та двома дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_7 . Цього дня між ним та потерпілою виник конфлікт, в ході якого остання ображала його нецензурною лайкою, намагалась виштовхнути з квартири, нанесла удар рукою, розбивши брів. У відповідь на її дії, він також став виражатися на адресу ОСОБА_3 нецензурно, а потім схопив останню за руку, викрутивши її, штовхнув потерпілу на диван. Заперечив факт нанесення потерпілій удару ногою в область правої ноги, посилався також на те, що вищевказані дій вчиняв в рамках самооборони.

Дослідивши матеріали справи і оцінивши докази, отримані в ході судового слідства, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, доведена і підтверджена такими доказами.

Так, потерпіла ОСОБА_3 суду пояснила, що ввечері 21 червня 2015 року вона знаходилась вдома, чекала на вітчима, який мав повернутися з магазину. В цей час додому повернувся ОСОБА_5 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачений почав чіплятися до неї, схопив за руку, викрутивши її, штовхнув на диван. Після цього вона вийшла з кімнати в коридор, однак ОСОБА_5 прослідував за нею і наніс їй удар ногою в область верхньої частини правої ноги.

Допитаний у судовому засіданні у присутності педагога ОСОБА_8 малолітній свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що був очевидцем конфлікту між потерпілою та обвинуваченим ОСОБА_5 , в ході якого останній вивернув ОСОБА_3 руку та наніс удар ногою по нозі.

Свідок ОСОБА_9 під час допиту в суді пояснив, що 21 червня 2015 року приблизно о 18 годині 00 хвилин він повертався з магазину додому за адресою: АДРЕСА_2 . Зайшовши у під`їзд, він почув крик про допомогу. Піднявшись на 5 поверх та зайшовши у квартиру, він побачив у дочки ОСОБА_3 , яку заспокоювала сусідка ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у вигляді синця та саден на руках. Зі слів потерпілої йому стало відомо, що дані ушкодження їй наніс обвинувачений ОСОБА_5 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона проживає по сусідству з потерпілою та обвинуваченим. Влітку 2015 року вона була вдома та почула крики. Вийшовши з квартири, вона побачила потерпілу ОСОБА_3 , яка плакала. Підійшовши до дівчини, вона намагалась заспокоїти її та з її слів дізналась, що її побив ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що прийшовши ввечері 21 червня 2015 року з роботи, вона побачила у дочки ОСОБА_3 тілесні ушкодження, а саме синець на правому плечі, подряпину на нозі. Зі слів потерпілої їй стало відомо, що дані ушкодження їй наніс обвинувачений ОСОБА_5 .

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 183 від 25 червня 2015 року (а.с. 95-96), у ОСОБА_3 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця правого плеча, синця і садна правого стегна, які викликали незначні скороминущі наслідки на строк не більше 6 днів та кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту (а.с. 100-105), 04 серпня 2015 року у період часу з 14 години 20 хвилин до 14 години 35 хвилин слідчим СВ Вільнянського РВ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_12 у присутності понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 за участю потерпілої ОСОБА_3 проведено слідчий експеримент, в ході якого потерпілій у службовому кабінеті № 37 Вільнянського РВ ГУМВС України в Запорізькій області було запропоновано розповісти обставини вчинення відносно неї злочину та продемонструвати механізм нанесення їй тілесних ушкоджень, на що остання добровільно погодилась. Після цього потерпіла ОСОБА_3 пояснила за яких обставин 21 червня 2015 року їй були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_5 , продемонструвавши за допомогою макету людини механізм та локалізацію нанесення їй тілесних ушкоджень.

Пояснення потерпілої, надані під час слідчого експерименту, узгоджуються з її показаннями в судовому засіданні під час допиту в якості потерпілої.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 184 від 25 червня 2015 року (а.с. 95-96), тілесні ушкодження у ОСОБА_3 утворились в результаті травматичної дії тупого предмету, які припали: одна в область правого плеча і одна в область правого стегна. Ці ушкодження могли виникнути у строк та при обставинах, вказаних потерпілою.

Компетентність експерта, обґрунтованість експертних висновків ніким із учасників кримінального провадження не оспорювались.

Проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що вони логічні, послідовні, за своїм змістом не містять протиріч, на їх підставі судом встановлені та перевірені обставини, які в силу ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Підстав сумніватись в їх достовірності суд не встановив.

Показання потерпілої в процесі досудового розслідування та судового розгляду є послідовними та узгоджуються з показаннями допитаного малолітнього свідка ОСОБА_7 , а також висновками судово-медичних експертиз, а тому суд приймає їх до уваги при винесенні вироку.

Суд критично оцінює доводи обвинуваченого в частині того, що він не завдавав потерпілій тілесних ушкоджень, а його дії були лише самозахистом від неправомірних дій ОСОБА_3 , оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами, добутими в процесі судового розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до роз`яснень, наданих Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Як вбачається з кримінального провадження, між обвинуваченим та потерпілою виникла сварка, якої обвинувачений мав об`єктивну можливість уникнути. В ході сварки ОСОБА_5 , із мотиву особистої неприязні, викрутив ОСОБА_3 руку, а потім завдав удар по нозі, внаслідок чого потерпіла отримала легкі тілесні ушкодження.

Поведінка обвинуваченого під час конфлікту, характер, послідовність, рішучість і динамічність його дій, локалізація тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення спростовують твердження ОСОБА_5 про завдання тілесних ушкоджень в процесі необхідної оборони.

Під час розгляду справи судом не встановлено таких обставин, які б свідчили, що дії потерпілої за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_5 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_3 . А отже, вважати, що обвинувачений, викручуючи потерпілій руку та завдаючи удар по нозі, перебував у стані необхідної оборони, про що йдеться у його твердженнях, немає підстав.

Під час судового розгляду за клопотанням обвинуваченого був допитаний свідок ОСОБА_15 , який пояснив, що приблизно у середині серпня 2015 року він зустрів ОСОБА_5 , з яким прийшов за місцем проживання обвинуваченого, чекаючи останнього на майданчику між третім та четвертим поверхом, бачив, як потерпіла намагалась виштовхнути ОСОБА_5 з квартири, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою, повернувшись, обвинувачений мав подряпину на обличчі.

Суд критично ставиться до показань вказаного свідка, оскільки, по-перше, його показання не підтверджені іншими належними та допустимими доказами, такими як висновки судово-медичних установ, по-друге, свідок повідомив суду про події, які відбулися у серпні 2015 року і не мають жодного стосунку до конфлікту, що відбувся між обвинуваченим та потерпілою 21 червня 2015 року, тобто показання цього свідка виходять за межі судового розгляду.

Так само не підтверджуються доводи обвинуваченого і показаннями свідка ОСОБА_16 , яка у судовому засіданні пояснила, що 21 червня 2015 року саме ОСОБА_3 спровокувала конфлікт, намагалась виштовхнути ОСОБА_5 з квартири, а потім умисно обмовила останнього, сказавши, що обвинувачений наніс їй тілесні ушкодження, оскільки цьому свідку обставини конфлікту, що відбувся між обвинуваченим та потерпілою 21 червня 2015 року, стали відомі зі слів обвинуваченого ОСОБА_5 .

За таких обставин суд розцінює позицію обвинуваченого як обраний ним спосіб захисту.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України як заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень.

При призначенні покарання суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, згідно зі ст. 12 КК України, вчинений ОСОБА_5 злочин відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Щодо особи винного, суд враховує, що обвинувачений в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не виявлено.

Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку щодо доцільності призначення ОСОБА_5 покарання у межах санкції статті, за якою кваліфіковані дії обвинуваченого, у вигляді громадських робіт.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, речові докази, процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 150 годин громадських робіт.

Захід забезпечення кримінального провадження до набрання вироком законної сили у вигляді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_5 залишити без змін.

Вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області.

Суддя ОСОБА_1

06.04.2016

06.04.2016