Справа № 369/9826/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/827/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 20 03.08.2016

ВИРОК
Іменем України

03 серпня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
прокурора ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинувачених та їх захисників на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; офіційно не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше судимого,
та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,
визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України, та призначено покарання:
ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років; за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім ) років. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років.
ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років; за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім ) років. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2016 року та вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2015 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців.
Вироком вирішені процесуальні витрати, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку, ОСОБА_6 , маючи не зняту та не погашену судимість за ч. 2 ст. 187 КК України, 23.10.2014 в період часу з 20 години 15 хвилин по 20 годину 45 хвилин, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто маючи корисливий мотив та прямий умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_12 , поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я особи, перебуваючи поруч з буд. АДРЕСА_3 , одягнувши на обличчя завчасно підготовлені в`язані шапки з прорізами для очей, діючи спільно, перелізли через паркан вищезазначеного будинку та проникли на його територію, після чого через незамкнені двері проникли до будинку та вчинили напад на ОСОБА_12 , в ході якого ОСОБА_7 наніс потерпілому не менше двох ударів в область ребер з правої сторони, після чого разом із ОСОБА_6 спільно повалили потерпілого на підлогу, внаслідок чого ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому 8, 9 ребер справа по середньо-паховій лінії зі зміщенням відламків, що відноситься до ушкоджень середньої тяжкості.
В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зв`язали потерпілого ОСОБА_12 , та реалізуючи свій спільний злочинний умисел, заволоділи майном потерпілого, яке знаходилось в кімнаті будинку, а саме: грошовими коштами в сумі 5 000 грн., свідоцтвом про реєстрацію автомобіля «Chevrolet AVEO» реєстраційний номер НОМЕР_1 та комплектом ключів до нього, а також іншими речами, що не становить для потерпілого матеріальної цінності, чим завдали ОСОБА_12 матеріального збитку на загальну суму 5000.00 грн.
Після того, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою, повторно, за допомогою отриманих під час розбійного нападу ключів, незаконно заволоділи транспортним засобом «Chevrolet AVEO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_12 . Вказаним автомобілем розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_12 збиток на загальну суму 80682.00 грн., що перевищує 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Вироком, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, тобто у здійсненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаному з проникненням у житло, а також у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, що завдало значної матеріальної шкоди, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого.
ОСОБА_7 вироком визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, тобто у здійсненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, а також у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, що завдало значної матеріальної шкоди, поєднаному із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого.
На вказаний вирок подали апеляційні скарги прокурор, обвинувачені та їх захисники.
Захисник ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині зміни правової кваліфікації та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України, та з ч. 3 ст. 289 КК України на ст. 198 КК України. Призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів та вироків у вигляді позбавлення волі на строк до п`яти років.
На думку захисника, в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, оскільки попередня домовленість ОСОБА_7 із ОСОБА_6 була на вчинення грабежу, тобто, намір був лише на заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_12 . Захисник зазначає, що після заволодіння грошовими коштами потерпілого, ОСОБА_7 знаходився поруч із потерпілим, надаючи першу медичну допомогу та не знав про дії ОСОБА_6 , який не повідомляючи, вийшов на вулицю, завів двигун автомобіля, виїхав на ньому та почав виносити з будинку речі до автомобіля. ОСОБА_7 дізнався про викрадення транспортного засобу коли вийшов на вулицю та побачив ОСОБА_6 в автомобілі із речами, який запропонував поїхати разом. Тобто, ОСОБА_7 вчинив заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, в чому зізнався та щиро розкаявся. Вказані обставини, на думку захисника, підтверджуються показами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під час вільного допиту та проведеним слідчим експериментом.
Крім того, захисник зазначає, що тілесні ушкодження потерпілого, відповідно до Правил судового-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, не є небезпечними для життя, зважаючи на це, в діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака ч. 3 ст. 187 КК України. Таким чином, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 186 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок змінити та перекваліфікувати його дії. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину. На думку обвинуваченого, суд необґрунтовано не взяв до уваги показання ОСОБА_6 , який спочатку оговорив його, а потім змінив показання та пояснив суду, що ОСОБА_7 не приймав участі у викраденні транспортного засобу. Крім того, вирок ґрунтується на показаннях потерпілого, однак останній не був свідком викрадення транспортного засобу та не міг бачити особу, яка безпосередньо вчиняла дії для викрадення автомобіля. Обвинувачений також вказує на відсутність загрози для життя та здоров`я потерпілого, якому завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, що підтверджується матеріалами провадження.
Захисник ОСОБА_9 просить вирок в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України та ч. 3 ст. 289 КК України та призначення покарання за цими статтями змінити. Визнати обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 - з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України та призначити покарання за даною статтею у виді позбавлення волі строком на чотири роки, та перекваліфікувати дії з ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 289 КК України, та призначити покарання за даною статтею у виді позбавлення волі строком на п`ять років, на підставі ст. 70 КК України, призначити остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
На думку захисника, в суді першої інстанції не було належним чином встановлено та доведено, що нанесені потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження за критерієм тяжкості є небезпечними для здоров`я потерпілого, оскільки були нанесені тілесні ушкодження середньої тяжкості, що підтверджується даними з листа Київського обласного бюро судово-медичної експертизи №1155 від 09.12.2015. Зазначає, що небезпека для життя чи здоров`я потерпілого може бути встановлена та покладена в основу судового вироку лише у разі наявності відповідних медичних висновків чи висновків судово-медичних експертиз про те, що те чи інше тілесне ушкодження за ступенем тяжкості є небезпечним для життя, водночас, небезпека для здоров`я ОСОБА_12 була встановлена судом першої інстанції самостійно та необґрунтовано.
Крім того, захисник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зазначив у вироку, що обставини, які пом`якшують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 не встановлено, оскільки ОСОБА_6 був затриманий правоохоронними органами у зв`язку із його попереднім власним добровільним зізнанням, а також ОСОБА_6 розкаявся у вчиненому та сприяв розкриттю злочину.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить врахувати критерії тяжкості тілесних ушкоджень, нанесених потерпілому, які не були небезпечними для його здоров`я, а також його звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину, щире каяття та сприяння розкриттю злочинів.
Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.04.2016. Ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та призначити покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна: за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України та призначити покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна: за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років 6 місяців з конфіскацією майна, із зарахуванням покарання, відбутого частково за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2015. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Не оспорюючи кваліфікацію дій засуджених та доведеність їх вини, прокурор вказує на невідповідність покарання, призначеного судом, ступеню тяжкості злочину, особі засудженого, внаслідок його м`якості, та неправильне застосуванню закону України про кримінальну відповідальність. Оскільки, призначаючи покарання обвинуваченим, суд не в повній мірі врахував дані, що характеризують осіб обвинувачених, тяжкість скоєних злочинів, їх ставлення до скоєного, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, внаслідок чого призначив покарання занадто м`яке, яке не відповідає тяжкості злочинів та особам обвинувачених. Суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 65 КК України.
Крім того, суд формально врахував, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили злочин, який відноситься до особливо тяжкого злочину, характеризуються посередньо, раніше судимі, вину у вчиненні ним злочину визнали частково, суду давали неправдиві покази, які спростовані іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, що свідчить про бажання обвинувачених уникнути справедливого покарання за вчинення ними злочину, шкоду спричинену злочином жодним чином відшкодовувати не намагалися, готовність відшкодувати потерпілому збитки не проявили.
Також, на думку прокурора, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у вироку жодним чином не вмотивували застосування ст. 69 КК України до додаткового покарання, передбаченого санкцією статті, у вигляді конфіскації майна.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора в підтримку вимог та доводів своєї апеляційної скарги, пояснення обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити вимоги їх апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників щодо неналежної оцінки зібраних у справі доказів, наявності суперечностей у доказах, прийнятих судом, а також про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених, та неприйняття доказів, які виправдовують ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 187 КК України та Зиму за ч. 3 ст. 187 КК України, і як наслідок цього, прийняття судом хибного висновку про доведеність вини обвинувачених у вчиненні ними злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, не ґрунтуються на матеріалах справи.
Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаному з проникненням у житло та за ч.3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, що завдало значної матеріальної шкоди, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, а також висновки щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло та за ч.3 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, що завдало значної матеріальної шкоди, поєднаному з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема:
показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав частково та пояснив, що 23.10.2014 року він зустрів ОСОБА_7 , який запропонував йому викрасти автомобіль, тому вони разом поїхали в с. Гатне, одягли на голову маски, через вхідні двері забігли в будинок, де ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 зв`язали руки потерпілого кабелем, забрали 1,5 тис. грн., телевізор, телефон, чайник, документи. Потім вказані речі він склав в машину потерпілого і забравши ОСОБА_7 , поїхали. В подальшому автомобіль розібрав на запчастини, які продав та близько 3 тис. грн. віддав ОСОБА_7 , а іншу частину витратив на власні потреби, іншими речами розпорядився на власний розсуд. В подальшому змінив показання та повідомив, що він ОСОБА_7 про свої наміри угнати автомобіль потерпілого не повідомляв, та участі в угоні ОСОБА_7 не приймав;
показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав частково та пояснив, що він 23.10.2014 ОСОБА_6 запропонував йому скоїти крадіжку речей, на що він погодився. Про крадіжку автомобіля ОСОБА_6 йому не повідомляв. Після цього, вони в с. Гатне підійшли до будинку, де знаходився потерпілий, одягли маски, зайшли до будинку через двері, потерпілий впав, ніяких тілесних ушкоджень ні він, ні ОСОБА_6 потерпілому не наносили. При падінні потерпілий розбив голову. Вони зв`язали руки потерпілого кабелем та запитали в потерпілого де кошти, після чого вони взяли 1,5 тис. грн. Він знаходився біля потерпілого, а ОСОБА_6 в той час виносив з будинку побутову техніку. Коли ОСОБА_7 вийшов з будинку, то побачив автомобіль потерпілого. Він заперечував щодо його викрадення, але в подальшому сів в автомобіль, оскільки ОСОБА_6 їхав до м. Києва. Після крадіжки ОСОБА_6 розібрав викрадений автомобіль на запчастини та продав і передав йому близько 2 тис. грн. Викрадений в потерпілого телефон він здав в ломбард на свій паспорт;
показаннями потерпілого ОСОБА_12 , відповідно до яких 23.10.2014 року близько 20 години до нього в будинок ввірвалося двоє невідомих людей в масках на обличчі, в темному одязі, один з яких схожий за тілобудовою з обвинуваченим ОСОБА_7 наніс йому декілька ударів рукою по ребрам. Нападники повалили його на підлогу, зв`язали руки кабелем, потім прив`язали до стільця і накрили покривалом. Один з нападників запитав, де знаходяться гроші і ОСОБА_12 відповів, що гроші знаходяться в тумбочці. Він зрозумів, що нападники шукають ще гроші в будинку. Оскільки при падінні на підлогу він вдарився головою об угол і в нього з голови йшла кров нападники зняли з нього покривало і перев`язали голову рушником. Потім нападники вийшли у двір і уїхали на його автомобілі «Шевроле Авео». Нападники в нього забрали 5000 грн., які знаходились в тумбочці, документи на автомобіль та ключі від нього, телевізор, телефон, стабілізатор та автомобіль Шевроле Авео;
даними з заяви потерпілого ОСОБА_12 про розшук осіб, які проникли до його житла та заволоділи належним йому майном;
даними з протоколу огляду будинку в АДРЕСА_3 від 23.10.2014 року;

даними з висновку експерта від 29.04.2014 року №1480ВКЕ,870МГЕ;

даними з висновку експерта від 19.05.2015 року №842МГЕ,;

даними з відповіді на запит від 13.06.2015 року відповідно до якої, ОСОБА_7 звертався до ломбардних відділень ПТ ЗТ «Скарбниця», з приводу закладу майна, а саме телефон марки SAMSUNGC3010;

даними зі звіту спеціаліста про проведення товарознавчого дослідження (оцінки) колісного транспортного засобу станом на 23.10.2014;

даними з висновку експерта від 30.08.2015 року №233/д, відповідно до якого у ОСОБА_12 мались переломи 8,9 ребер справа по середньо-паховій лінії зі зміщенням відламків. Описані переломи утворились від дії тупого предмету з обмеженою поверхнею контакту, яким міг бути кулак, можливо в термін вказаний в описовій частині постанови та за механізмом, показаним потерпілим під час проведення слідчого експерименту і відноситься до ушкоджень середньої тяжкості, оскільки для їх зрощення необхідно більше 21 дня. Виникнення описаних переломів при падінні з висоти власного зросту та ударі боковою поверхнею грудей об рівну поверхню (підлога) виключається;

даними з протоколу проведення слідчого експерименту від 13.06.2015 року, відповідно до якого у присутності двох понятих ОСОБА_6 розповів та показав як вчинював розбій та незаконно заволодів транспортним засобом ОСОБА_12 ;

даними з протоколу проведення слідчого експерименту від 29.08.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_7 показав як він разом з ОСОБА_6 зайшли до будинку, повалили потерпілого, після чого забрали майно та автомобіль, які належали потерпілому;

даними з протоколу проведення слідчого експерименту від 22.07.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_12 показав як до його будинку ввірвалося двоє осіб, напали на нього та зв`язали, після чого забрали належні йому речі та автомобіль;

Дослідивши та проаналізувавши указані докази, давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що зібрані докази узгоджуються між собою, зібрані із дотриманням вимог КПК України, у зв`язку із чим судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про можливість прийняття цих доказів.

Доводи обвинувачених та їх захисників про те, що тілесні ушкодження, нанесені потерпілому за критерієм тяжкості не є небезпечними для життя та здоров`я потерпілого, оскільки вони є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості та як наслідок і дії обвинувачених під час нападу мають бути перекваліфіковані на ст. 186 КК України, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки однією із кваліфікуючих ознак ч. 3 ст. 187 КК України є умисне заподіяння у процесі розбою чи вимагання середньої тяжкості тілесного ушкодження, що підтверджується висновком експерта від 30.08.2015 року №233/д.

Що стосується доводів щодо відсутності попередньої змови на викрадення транспортного засобу, і як наслідок неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 289 КК України, то на думку колегії суддів, такі доводи є спробою уникнути відповідальності, оскільки суд першої інстанції мотивував прийняття одних доказів на противагу іншим, дав оцінку зміненню показань обвинуваченими, та шляхом співставлення одних доказів з іншими прийшов до вірного висновку.

Інші докази, на які послався суд у своєму вироку не викликають у колегії суддів сумнівів щодо достовірності, належності та допустимості.

З урахуванням викладеного, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників не підлягають до задоволення.

Що стосується апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначення основного покарання обвинуваченим внаслідок м`якості та про призначення більш суворого покарання, то вони, на думку колегії суддів, задоволенню не підлягають, оскільки основне покарання визначене судом, як за тяжкий злочин, так і за їх сукупністю, відповідає засадам ст.ст. 50, 65 КПК України.

Відповідно до ст. 65 КК України, обвинуваченому має бути призначене покарання необхідне й достатнє для його виправлення і попередження нових злочинів з урахуванням його особи, ступеня тяжкості вчиненого ним злочину та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст.70 КК України, остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині Кодексу.

Як убачається з матеріалів справи, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, суд першої інстанції врахував, що вчинені злочини відносяться до особливо тяжких злочинів, що негативних характеристик за місцем проживання обвинувачений не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий за вчинення умисних злочинів, має на утримання малолітню дитину ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин.

Так само, і призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що вчинені злочини відносяться до особливо тяжких злочинів, що за місцем відбування покарання обвинувачений негативних характеристик не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимий, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин.

Разом із тим, на думку колегії суддів, заслуговують на уваги доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок незастосування додаткового покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, враховуючи зазначені дані, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, фактично застосував положення ст. 69 КК України, не обґрунтовуючи застосування вказаної норми.

Санкція ч. 3 ст. 187, КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна, санкція ч. 3 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна або без такої.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив покарання, яке суперечить нормам матеріального права.

Незастосування додаткового покарання можливо лише за наявності підстав, передбачених ст. 69 КК України, які, як було встановлено при розгляді кримінального провадження відсутні, а тому вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання без конфіскації підлягає частковому скасуванню, оскільки, до обвинувачених необхідно застосувати більш тяжке покарання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченим, та не знаходить підстав для застосування ст.69 КК України.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання:

- за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 К України, в строк відбування покарання ОСОБА_6 зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 13.06.2015 по 03.08.2016 включно.

ОСОБА_7 призначити покарання:

- за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна;

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 03.08.2015 по 03.08.2016 включно.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців з конфіскацією майна, зарахувавши частково відбуте покарання за попереднім вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16.01.2015.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою - в той же строк з дня вручення копії вироку.

Головуючий

Судді: