АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 211/7259/15-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/732/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003100, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопетрівка, Широківського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, одруженого, не судимого, проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_10 , ОСОБА_11

потерпіла ОСОБА_12

обвинувачений ОСОБА_9

захисники обвинуваченого, адвокати - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити свій вирок, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_9 на ст. 124 КК України і призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті КК України.

В зміненій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 також просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити свій вирок, яким перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_9 на ст. 124 КК України і призначити покарання в межах санкції зазначеної статті КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ст. 121 ч.2 КК України за обставин, викладених у вироку суду, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_9 у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

За обставин, встановлених судом першої інстанції та ретельно викладених у вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2016 року, 27 жовтня 2015 року приблизно о 18:00 годині ОСОБА_9 знаходився в належній йому квартири АДРЕСА_2 . В цей час до квартири в стані сильного алкогольного сп`яніння прийшов ОСОБА_13 , з яким у ОСОБА_9 склалися давні неприязні відносини на грунті того, що ОСОБА_13 в 2014 році таємно викрав належне ОСОБА_9 та його брату майно, і під час спілкування між ними в коридорі квартири зав`язалась сварка, в ході якої у ОСОБА_9 виник злочинний намір на спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень. З цією метою ОСОБА_9 пройшов з коридору до кухні, де з підставки витягнув кухонний ніж, повернувся в коридор та, тримаючи ніж у правій руці, умисно наніс ОСОБА_13 один удар лезом вказаного ножа в область черева після чого той вийшов на сходову клітку. Внаслідок нанесеного ОСОБА_9 удару ножем потерпілому ОСОБА_13 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення черевної порожнини з пораненням печінки, ворітної вени, кишечника та вісцеральних гілок аорти, внутрішньочеревна кровотеча, геморагічний шок 3-4 ступеню, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1952 від 28.10.2015 року за своїм характером відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

28 жовтня 2015 року ОСОБА_13 в КЗ «Криворізька міська клінічна лікарня № 1" від отриманих тілесних ушкоджень помер.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Строк покарання зараховано з 28 жовтня 2015 року.

Відповідно до частини 5 ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 28 жовтня 2015 року по 03 серпня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_9 залишити тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Питання з речовими доказами вирішено.

В обґрунтування вимог своїх апеляційних скарг:
Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку, дії обвинуваченого ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України , оскільки ОСОБА_9 захищав своє житло від незаконного проникнення потерпілого, а також захищав своє майно, яким ОСОБА_13 намагався протиправно заволодіти. Крім того, як зазначає апелянт, як в матеріалах провадження так і у вироку суду першої інстанції відсутні докази наявності у засудженого умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, внаслідок яких і наступила смерть останнього. Суд, визнаючи ОСОБА_9 винним у нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не врахував факт того, що потерпілий раніше вже вчиняв злочин відносно ОСОБА_9 протиправно проникав у його житло та скоїв злочин, що підтверджується вироком суду.

Захисник ОСОБА_8 в зміненій апеляційній скарзі зазначає, що дії обвинуваченого, як на його думку, повинні бути кваліфіковані за ст. 124 КК України, оскільки відсутні докази винуватості ОСОБА_9 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 .

Прокурор у кримінальному провадженні, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст. 121 КК України, посилається на ті обставини, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 не дотримано вимог ст. 65 КК України та не враховано роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» і не враховано що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за місцем проживання характеризується негативно та зловживає спиртними напоями, не врахував, що потерпілий ОСОБА_13 вимагав гроші у обвинуваченого лише в усній формі, не здійснюючи при цьому будь-яких фізичних дій по відношенню до обвинуваченого. Крім того у ОСОБА_9 відсутні будь-які тілесні ушкодження, які б свідчили про намір ОСОБА_13 на завдання останньому тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги учасниками судового провадження подані не були.

Під час апеляційного розгляду захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_9 , кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу захисників просили їх задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України і призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити; прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, заперечував проти апеляційних скарг захисників та просив скасувати вирок суду першої інстанції, призначивши ОСОБА_9 більш суворе покарання; потерпіла ОСОБА_15 просила вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 91.94.370 КПК України при розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, мотив, та мета вчинення кримінального правопорушення, а вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні вироку залишились недотриманими, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи стосовно мотиву злочину.

Зокрема, протягом досудового слідства та під час судового розгляду в суді першої інстанції та допиту в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 зазначав, що 27.10.2015 року він зранку поїхав до банку, щоб зняти гроші, потім скупився на ринку та приїхав додому на таксі, ліг спати. Близько о 18-00 годин він почув дзвінок в двері, подумав що прийшла дружина і відкрив двері не дивлячись у глазок. До квартири вломився ОСОБА_13 з яким в них були давні погані стосунки і останній почав грубо вимагати гроші, при цьому схопив його за одяг. ОСОБА_13 був дуже пьяний. Він став його виганяти з квартири, але той не уходив і сказав, що без грошей він з квартири не піде.. При цьому руки ОСОБА_13 були в кармані і він думав, що він в кармані тримає якусь зброю. Він перелякався, оскільки в минулий раз ОСОБА_13 також ввірвавшись у квартиру розтрощив кухню, скоював крадіжки в його хаті, у пьяному виді він був агресивним та неадекватним, і крім того він був забагато сильнішим за нього. Він вважав що на нього знову скоєний розбійний напад і він пішов до кухні, взяв ніж і хотів налякати хлопця, сказавши щоб той пішов. Вбивати він його не хотів. ОСОБА_13 різко потягнув його на себе. Як ніж встромився в нього він не пам`ятає, не заперечує, що саме він наніс удар ножем потерпілому. Після цього ОСОБА_16 відскочив і вибіг на сходову клітину. Він зайшов до сусідів і попросив ОСОБА_17 визвати швидку і міліцію. Він вважає, що був в стані самозахисту.
Безпосередніх очевидців конфлікту, який стався між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_18 немає.

Як на доказ винуватості ОСОБА_9 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 суд першої інстанції постався на пояснення свідків ОСОБА_19 ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та потерпілої ОСОБА_12 .

Але, потерпіла ОСОБА_12 мати потерпілого ОСОБА_13 про обставини, отримання сином тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть дізналася від ОСОБА_19 , коли остання 27.10.2015р. о 21-30 год. подзвонила їй по домофону. З обвинуваченим раніше вона знайома не була, про конфлікти її сина та обвинуваченого їй не відомо. Крім того, вона підтвердила, що за фізичними даними її син був значно більшим та сильнішим ніж обвинувачений.

Ці пояснення вона підтвердила колегії суддів під час розгляду апеляційного провадження.

Свідок ОСОБА_20 під час апеляційного розгляду пояснювала, що ОСОБА_9 є її сусідом, з яким у неї склалися нормальні стосунки, а потерпілий ОСОБА_13 це її співмешканець та батько її 3 неповнолітніх дітей, але жили вони окремо. 27.10.2015 року зранку, вони з потерпілим їздили до будинку «Малютки» до дитини, а потім з друзями розпивали спиртні напої у сусідів. Потім вона пішла додому до своєї матері, яка мешкає на одній сходовій клітині з ОСОБА_9 , для того, щоб взяти гроші на спиртні напої, а ОСОБА_13 пішов у цей час до обвинуваченого, сказавши їй, що повинен «розібратися» щодо пояснень ОСОБА_9 соціальним робітникам, які приходи в той день перевіряти умови проживання її дітей. Що було в квартирі ОСОБА_9 вона не бачила і не чула. В цей час її матір вигнала її з квартири і коли вона знаходилась на сходовій клітині вийшов ОСОБА_14 і сказав, що ОСОБА_9 вдарив його ножем. Після цього вони викликали швидку допомогу та міліцію. ОСОБА_13 перебував у квартирі 10-15 хвилин, був сильно п`яним, агресивним і він дійсно був набагато фізично сильнішим за ОСОБА_9 . Раніше, між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 був конфлікт на грунті крадіжки, яку ОСОБА_13 скоїв в квартирі ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_17 під час апеляційного розгляду пояснювала, що ОСОБА_9 є її сусідом по сходовій клітині, відносини між ними склалися нормальні. ОСОБА_13 був співмешканцем її доньки. 27.10.2015 року, близько о 17-00 год. вона пішла до ОСОБА_9 віднесла йому гарячого борщу. Коли знаходилась в коридорі квартирі ОСОБА_9 то почула сильний стук в двері, які відчинив ОСОБА_9 і вона побачила ОСОБА_13 , який був дуже п`яним. Вона подумала, що ОСОБА_13 шукав її, розвернулася і пішла до своєї квартири, а ОСОБА_13 залишився у квартирі ОСОБА_9 . Коли вона прийшла до своєї квартири, то побачила свою доньку, яка була також дуже п`яною і вимагала у неї гроші на спиртні напої. Вона розлютилася на доньку та викинула її речі на сходову клітину та закрила двері. Через декілька хвилин вона почула шум на сходах і побачила, що ОСОБА_13 стояв на сходовій клітині і просив викликати швидку допомогу.

Наявність у потерпілого ОСОБА_22 тяжких тілесних ушкоджень у вигляді колото-різаного поранення живота підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 1952 від 28.10.2015 року та висновком додаткової судово-медичної експертизи №1952-додаткова ( а.к.п 172-173) відповідно до яких на трупі ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення живота прижиттєве, що підтверджується крововиливами в ушкоджених тканинах, виникло незадовго до настання смерті у проміжок часу який становить до годин. Виявлене тілесне ушкодження виникло від дії плоского клинкового предмета володіючого колюче-ріжучими властивостями, якими могли бути клинок ножа або інші предмети володіючи аналогічними властивостями. Виявлене тілесне ушкодження за своїм характером відноситься до категорії тяжкої ступені тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_13 наступила від проникаючого колото-різаного поранення живота, яке супроводжувалось ушкодженнями органів черевної порожнини та ускладнилось гострою крововтратою.

При судово-токсикологічному дослідженні крові із трупа, виявлений етиловий спирт у концентрації 2,03 проміллє, що відносно до живих осіб може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння.

Крім того, матеріали кримінального провадження містять протокол проведення слідчого експерименту ( а.к.п. 131-134 т.1) від 03.11.2015 року за участю обвинуваченого та судово-медичного експерта під час якого ОСОБА_9 надавав аналогічні пояснення, а експерт ОСОБА_23 в висновках своєї додаткової експертизи зазначив, що пояснення ОСОБА_9 не суперечать даним, отриманим при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_13 .

Але, відповідно до цього ж протоколу слідчого експерименту ( т.1 а.к.п 131-134) понятий ОСОБА_24 доповнив протокол поясненнями, що ОСОБА_13 « Сам по себе неадекватный, он постоянно пьяный, а день назад, ночью, он мне дверь выбивал». При цьому понята ОСОБА_25 також додала в протоколі, що в цей день вона його, ОСОБА_13 , бачила і він був дуже п`яний та неадекватний..

За таких обставин, колегія судді встановила, що покази які надавали обвинувачений ОСОБА_9 , потерпіла, свідки під час досудового розслідування, в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не змінювалися, співпадають з висновками судово-медичних експертиз, якою підтверджується, що у потерпілого ОСОБА_13 виявлене колото-різане поранення у живіт.

Суд першої інстанції зазначені докази відкинув та безпідставно не взяв до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про обставини конфлікту, а саме те, що 27.10.2015р. потерпілий ОСОБА_13 , знаходячись у стані сильного алкогольного сп`яніння, будучи агресивним та маючи значні фізичні переваги над ОСОБА_9 , вломився у квартиру останнього, при цьому вимагаючи гроші. ОСОБА_9 , знаючи фізичну перевагу ОСОБА_13 над ним, а також побачивши, що останній перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння, в агресивному стані, при цьому тримаючи свої руки в карманах, у зв`язку із чим ОСОБА_9 припустив наявність у нього якоїсь зброї та злякавшись поведінки потерпілого, який раніше вже вчиняв злочин відносно нього, не маючи можливості уникнути конфлікту, пішов на кухню, де взяв ніж і зі словами « На тобі гроші» наніс один удар ножем в область живота потерпілого, від якого останній помер у лікарні.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що встановлений вироком суду мотив умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень, не підтверджується зібраними доказами, а тому є припущенням.

Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_9 мають трактуватись на його користь.

Тому за вище описаних обставин, суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов не обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 121 ч.2 КК України. Даний висновок суду не ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, а доводи апеляційних скарг захисту щодо дій ОСОБА_9 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 2 ст.36 КК України встановлено, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органу влади.

За ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому,хто посягає, тяжкої шкоди,яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках,спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року « Про судову практику в справах про необхідну оборону» з наступними змінами і доповненнями роз`яснено,що при розгляді справ про необхідну оборону необхідно з`ясовувати,чи мала особа,яка захищалась,реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди,необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Пунктом 5 цієї ж постановити роз`яснюється, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й обставини,що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу,його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих,хто захищався, їхні фізичні дані (вік,стать,стан здоров`я) та інші обставини.

Так, ті обставини, що між ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_13 склалися неприязні стосунки підтверджується копією вироку Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 03 квітня 2015 року ( а.к.п 189 т.1), відносно ОСОБА_13 , якого засуджено за крадіжку власного майна ОСОБА_9 у квартирі останнього.

Як вже зазначалось, під час розгляду справи судом першої інстанції і під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 , 27.10.2015 року, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, що підтверджується вищезазначеним висновком судово-медичної експертизи, будучи агресивним, що підтверджують також свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , вломився в квартиру обвинуваченого та став вимагати гроші. При цьому слід зазначити, що ОСОБА_13 стояв на обліку у лікаря нарколога з приводу вживання алкоголю зі шкідливими наслідками (т.1 а.к.п.180) та спостерігався лікарем-психіатром з 1994 року з приводу затримки психологічного розвитку (т.1 а.к.п.181). ОСОБА_9 , перелякавшись, що у ОСОБА_13 може бути будь-яка зброя, оскільки руки він тримав у карманах, вбачаючи явну фізичну перевагу потерпілого, не маючи змоги вийти з квартири, оскільки ОСОБА_13 перегородив вхідні двері, наніс один удар ножем в область живота потерпілого, при обороні від посягань останнього.

Ці обставини виключають кваліфікацію скоєного ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України оскільки суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, свідомою вольовою поведінкою, а не нанесенням удару ножем в область живота, яке мале місце в діях ОСОБА_9 при обороні від посягань ОСОБА_13 .

Тому за вище описаних обставин, суд першої інстанції не правильно встановив фактичні обставини справи і дійшов не обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 121 ч2 КК України.

Даний висновок не ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, а доводи апеляційної скарги захисту щодо дій ОСОБА_26 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони ґрунтуються на законі.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені докази, колегія суддів приходить до висновку про те, що під час заподіяння ножового поранення потерпілому ОСОБА_9 обвинувачений перебував в стані необхідної оборони, проте, перевищив її межі, а тому його дії необхідно перекваліфікувати на ст. 124 КК України за ознаками тяжкого тілесного ушкодження, вчиненого при перевищені меж необхідної оборони. Така позиція узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої усі сумніви щодо доведеності обвинувачення мають тлумачитися на користь обвинуваченого (справа Капо проти Бельгії, скарга № 42914/98, 13.01.2005 р.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, наведені у вироку дані про особу винного, відсутності обставин, що обтяжують покарання, приходить до висновку про призначення покарання у виді обмеження волі на максимальний термін в межах санкції статті 124 КК України.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 зарахувати в строк відбування покарання період з дня затримання 28 жовтня 2015 року по день набрання вироком суду першої інстанції законної сили 18 жовтня 2016 року з розрахунку 2 дні обмеження волі на 1 день позбавлення волі та відповідно до ч.1 п.б ст. 72 КК України, вважати таким, що відбув покарання повністю, звільнивши з під варти в залі суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2016 року відносно ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ст. 124 КК України та призначити ОСОБА_9 покарання за ст. 124 КК України у виді 2 років обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_9 з 28 жовтня 2015 року по день набрання вироком законної сили, тобто по 18 жовтня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та відповідно до ч.1 п.б ст. 72 КК України вважати таким, що відбув покарання повністю, звільнивши ОСОБА_9 з під варти в залі суду.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

На судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді Апеляційного суду

Дніпропетровської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4