Ухвала
іменем України
17 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0013420,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засуджений,

останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 6 місяців арешту,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК УкраїниОСОБА_5 зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення в період з 09 грудня 2015 року

по 26 травня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирок районного суду змінено в частині застосування ч. 5 ст. 72 КК України. У порядку ч. 2 ст. 404 КПК України зараховано ОСОБА_5 строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 09 грудня 2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без мін.

Як вбачається з копій судових рішень ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за злочин вчинений за таких обставин. 08 листопада 2015 року, приблизно о 17 год 50 хв ОСОБА_5 разом з наглядно знайомою ОСОБА_6 проходив повз будинок №21, по вул. Салютній в м. Києві. Помітивши, що ОСОБА_6 має при собі поліетиленовий пакет з речами, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на відкрите, повторне, викрадення речей, які знаходились в пакеті та використання їх в подальшому на свою користь.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна та використання його в подальшому на свою користь, ОСОБА_5 підійшов з лівої сторони до потерпілої ОСОБА_6 , та правою рукою ривком вирвав у потерпілої поліетиленовий пакет з надписом

«Команда Гриценка № 9», який для потерпілої матеріальної цінності не представляє, в якому знаходились: ручка синього кольору вартістю 2 грн,

8 пакетиків кави «Якобз» вагою 2 г кожний, вартістю 3 грн кожний, збільшувальна лупа з ручкою помаранчевого кольору вартістю 30 грн, туалетна вода «Leaucosta Classica» вартістю 120 грн, пакетик фарби для волосся

«Fito Косметик» вартістю 12 грн та гаманець фіолетового кольору вартістю

70 грн, в якому знаходились грошові кошти в сумі 3800 грн, купюрами номіналом по 100 грн, золотий ланцюжок вагою 4,8 г вартістю 4500 грн, золота обручка вагою 5 г вартістю 4500 грн, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_6 , яке для потерпілої матеріальної цінності не представляє, картка «Киянина», яка для потерпілої матеріальної цінності не представляє та на якій знаходилися грошові кошти в сумі 104 грн, кредитна картка «Приватбанку», яка для потерпілої матеріальної цінності не представляє, пенсійна картка на ім`я потерпілої, яка для неї цінності не представляє.

В цей час ОСОБА_6 , оцінивши ситуацію, яка склалась, почала гучно кричати з вимогами до ОСОБА_5 повернути її речі та, підбігши, схопила частину пакета своєю рукою, однак той на прохання потерпілої не зважав та діставши з пакету гаманець потерпілої, з місця вчиненого кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 13162 грн, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

У касаційній скарзі представник потерпілої просить змінити постановлені щодо ОСОБА_5 судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину. Зазначає, що судами помилково було застосовано п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин викладених у вироку в касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується призначеного покарання, яке на думку ОСОБА_4 є несправедливим, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається що, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу засудженого, який за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, раніше судимий, наявність по справі обставини, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України та з огляду на те, що кримінальне правопорушення вчинено до постановлення попереднього вироку Шевченківським районним судом міста Києва від 18 грудня 2015 року, яким його було засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Доводи представника потерпілого про не врахування судом першої інстанції ступеню тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та у зв`язку з цим неправильне застосування судом першої інстанції вимог ч. 4

ст. 70 КК України, колегія суду касаційної інстанції вважає необґрунтованими.

Відповідно до абзацу 2 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання. Однак якщо хоча б один із злочинів є умисним тяжким або особливо тяжким, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для такого виду покарань у Загальній частині Кримінального кодексу України.

Таким чином, призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів у межах максимального строку, встановленого для такого виду покарань у Загальній частині КК, є правом, а не обов`язком суду.

Враховуючи викладене колегія суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про те, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, та за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України вірно визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Покарання у максимальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, за своїм розміром буде явно несправедливим через суворість.

Доводи касаційної скарги, аналогічні доводам викладеним в апеляційній сказі представника потерпілої, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вони не підлягають задоволенню, навівши в ухвалі докладні мотиви й підстави прийняття такого рішення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 у касаційній скарзі ОСОБА_4 не зазначено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3