Провадження № 11-кп/792/654/16
Категорія: ч.2 ст.345 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Хмельницькому матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003027 від 21 червня 2014 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хмельницького міськрайонного суду від 13 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, жителя

АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, адвоката, директора ТОВ „Юридична компанія „Регіональний центр права, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На підставі п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 :

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній особисте зобов`язання.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 20000 грн. моральної шкоди, а в решті позову відмовлено.

Долю речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

За вироком суду 21 червня 2014 року приблизно о 18 год. 40 хв.,

ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись при виїзді з м. Хмельницького, на узбіччі Старокостянтинівського шосе, неподалік від перехрестя з вул. Озерною м.Хмельницького, вчинив суперечку із ОСОБА_7 , який на той час перебував на посаді заступника начальника відділення ДАІ з обслуговування м. Хмельницького УДАІ УМВС України в Хмельницькій області, згідно наказу начальника УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_9 , № 65 о/с від 01.04.2014 року та який перебував при виконанні своїх службових обов`язків по виявленню та припиненню адміністративних правопорушень. Під час даної суперечки ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що ОСОБА_7 є працівником правоохоронного органу та виконує свої обов`язки по виявленню та припиненню адміністративних правопорушень, будучи обуреним цим, намагався вирвати з рук ОСОБА_10 його службове посвідчення. Не виконавши задумане, ОСОБА_8 наніс правою рукою один умисний удар по лівій боковій поверхні шиї ОСОБА_7 , від якого останній дещо ухилився, проте ОСОБА_8 , схопивши шию потерпілого, стиснув її пальцями, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу м`яких тканин лівої бокової поверхні нижньої третини шиї, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В поданій апеляційній скарзі, з урахуванням поданих до неї доповнень, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, провадження в справі закрити за відсутності події кримінального правопорушення, а в задоволенні цивільного позову відмовити. В обгрунтування поданої апеляційної скарги посилається на те, що:

- складений відносно нього обвинувальний акт грунтується на нормах Закону України Про міліцію, який втратив чинність, відтак не підлягає застосуванню, а прокурор повинен був скласти новий обвинувальний акт;

- зазначені в обвинувальному акті твердження про утворення тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок нанесення йому ударів обвинуваченим протирічать висновку експерта №708 від 23.06.2014 року та поясненням екперта ОСОБА_11 про те, що такі тілесні ушкодження не могли утворитися від дії людської руки і є наслідком виключної дії від контакту шкіри із стороннім предметом;

- висунуте йому обвинувачення про умисне заподіяння шкоди, саме працівникові правоохоронного органу, є абсурдним, оскільки конфлікт із потерпілим у нього виник на ґрунті неприязних відносин внаслідок порушення вимог ПДР України та він не міг припустити, що перед ним знаходиться працівник міліції, оскільки останній перебував у цивільному одязі на власному автомобілі;

- службового посвідчення ОСОБА_7 він не бачив, із рук останнього намагався відібрати ключі від свого автомобіля, якими потерпілий протиправно заволодів під час нападу на нього;

- суд під час розгляду кримінального провадження безпідставно залишив без задоволення його клопотання про відвід прокурору та виключення із доказової бази показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як неналежних доказів;

- судом безпідставно було стягнуто на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 20000 гривень, яка жодним чином не була підтверджена;

- між ним та потерпілим ще у вересні 2014 року була укладена угода про примирення, проте прокурор переконав потерпілого відмовитися від цієї угоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого на підтримку поданої апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора та потерпілого про законність та обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості

ОСОБА_8 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, при зазначених у вироку обставинах, є обгрунтованим, правильним, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджується наведеними у вироку доказами, які суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив, дав належну правову оцінку.

Доводи обвинуваченого, в апеляційній скарзі, про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та про істотні порушення вимог процесуального закону є безпідставними.

Зокрема, винуватість обвинуваченого обґрунтовується показаннями потерпілого ОСОБА_7 про те, що 21 червня 2014 року, він, перебуваючи на посаді заступника начальника відділення ДАІ з обслуговування

м. Хмельницького УДАІ УМВС України в Хмельницькій області, з метою припинення адміністративного правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 , пред`явив останньому своє службове посвідчення, представився та намагався з`ясувати причини створення ним аварійної обстановки під час керування транспортним засобом. Обвинувачений обурився, виразився нецензурною лайкою та почав поводити себе агресивно. Після пред`явлення, на прохання ОСОБА_8 , посвідчення працівника правоохоронного органу, той намагався вирвати посвідчення з його рук, схопив рукою за шию, стиснувши її пальцями, внаслідок чого спричинив тілесні ушкодження та розірвав ланцюжок.

Ці показання потерпілого суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони є послідовними, узгоджуються з іншими доказами по справі, наведеними у вироку.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які були очевидцями події, підтвердили факт спричинення обвинуваченим, за вказаних обставин, тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , як працівникові правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

Крім того, винуватість ОСОБА_8 об`єктивно підтверджується:

-даними протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього від 21.06.2014 року (т.1 а.п.33-35), якими зафіксовано обстановку вчиненого кримінального правопорушення та факт пошкодження службового посвідчення та золотого ланцюжка потерпілого;

-даними протоколу огляду предмету та даними відеозаписів події (т.1 а.п.37-43), які свідчать про вчинення активних фізичних дій з боку обвинуваченого по відношенню до потерпілого, який неодноразово представлявся працівником правоохоронного органу та пред`являв службове посвідчення, яке обвинувачений намагався у нього відібрати, хватав його за одяг та спричинив потерпілому тілесні ушкодження;

-даними висновку експерта №708 від 27.06.2014 року (т.1 а.п.45-46), з яких слідує, що у потерпілого ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу м`яких тканин лівої бокової поверхні нижньої третини шиї, який міг утворитися від не менше ніж одноразової дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, по механізму «притискання» чи «притискання-тертя», про що свідчать форма, розміри та локалізація корововиливу, та який відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки;

- даними постанови Хмельницького міськрайонного суду від 13.08.2014 року (т.1 а.п.50), які свідчать про перебування ОСОБА_8 , під час конфлікту з потерпілим, у стані алкогольного сп`яніння;

- даними висновку службової перевірки (т.1 а.п. 26-29) про те, що потерпілий ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, в період проходження служби в органах внутрішніх справ, під час виконання службових обов`язків;

- даними витягу з наказу №65 від 01.04.2014 року (т.1 а.п.19), які вказують на те, що на час вчинення правопорушення потерпілий перебував на посаді заступника начальника відділення ДАІ з обслуговування м.Хмельницького УДАІ УМВС України в Хмельницькій області, та даними посадової інструкції (т.1 а.п.21-24), які вказують на його посадові обов`язки.

Про те, що суперечка з ОСОБА_7 мала місце 21 червня 2014 року вказав в суді першої та апеляційної інстанцій і сам обвинувачений, заперечивши заподіяння потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень та обізнаність в тому, що він є працівником правоохоронного органу, оскільки останній перебував у цивільному одязі та не представлявся.

Суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив показання ОСОБА_8 про невинуватість в інкримінованому злочині, так як вони суперечать сукупності об`єктивних, досліджених судом доказів, покладених судом в основу доведеності вини обвинуваченого, які узгоджуються між собою.

Судом дослідженні усі обставини, з'ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи.

Ці та інші, наведені у вироку, докази дають колегії суддів підстави зробити висновок про те, що ОСОБА_8 вчинив умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.345 КК України є правильною, а доводи обвинуваченого, в цій частині, перевірені при апеляційному розгляді справи, однак свого підтвердження не знайшли, є необґрунтованими і суперечать наявним доказам по справі, тому висновків місцевого суду, з приводу доведеності його вини і правильності кваліфікації дій, не спростовують.

В силу положень ст.5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення, а тому, враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на необхідність складення прокурором нового обвинувального акту, з огляду на те, що складений відносно нього обвинувальний акт грунтується на нормах Закону України Про міліцію», який втратив чинність, на увагу суду не заслуговують, оскільки даний закон був чинним на час вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає надуманими доводи апелянта про наявність протиріч між обвинувальним актом, висновком експерта №708 від 23.06.2014 року та поясненнями самого експерта, наданими під час розгляду справи в суді, з приводу утворення тілесних ушкоджень у потерпілого внаслідок заподіяння таких обвинуваченим. Як вбачається із висновку експерта №708 від 27.06.2014 року (т.1 а.п.45-46), у потерпілого ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: крововиливу м`яких тканин лівої бокової поверхні нижньої третини шиї, який міг утворитися від не менше ніж одноразової дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, по механізму «притискання» чи «притискання-тертя», про що свідчать форма, розміри та локалізація корововиливу, та який відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, а крововилив може мати давність утворення не менше 1-ї доби до моменту проведення судово-медичної експертизи 23.06.2014 року, що не виключає можливості його утворення в час та при обставинах, на які вказує потерпілий.

Допитаний в судовому засіданні апеляційної інстанції експерт ОСОБА_11 підтвердив утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 від не менше ніж одноразової дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, по механізму «притискання» чи «притискання-тертя», додавши при цьому, що дані тілесні ушкодження могли утворитися, в тому числі, в результаті дії руки на предмет, який знаходився на шиї ланцюжок. Слідів нанесення тілесних ушкоджень руками, у потерпілого не було виявлено, проте, наявні у нього тілесні ушкодження не могли утворитися внаслідок повсякденного носіння на шиї ланцюжка, а для їх утворення обов`язковим було прикладання фізичної сили.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_8 умислу на заподіяння ОСОБА_7 тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, враховуючи поведінку винного та потерпілого, що передувала події та їх стосунки.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б стверджували про отримання вказаних тілесних ушкоджень потерпілим при інших обставинах, не надано таких і при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що конфлікт із потерпілим у нього виник на ґрунті неприязних відносин, внаслідок порушення вимог ПДР України та він не міг припустити, що перед ним знаходиться працівник міліції, оскільки останній перебував у цивільному одязі, на власному автомобілі, суд не приймає до уваги, так як вони спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , недовіряти яким у колегії суддів немає підстав.

Такі твердження обвинуваченого спростовуються і даними відеозапису, переглянутого, в тому числі, і під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, із якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 неодноразово наголошував, демонструючи службове посвідчення, що він є працівником правоохоронного органу та просив припинити ОСОБА_8 протиправні дії, на що той не реагував.

Відповідно до положень ст.10 Закону України «Про міліцію», на ОСОБА_7 покладено обов`язок вживати заходів до попередження і припинення правопорушень, незалежно від того чи перебуває він при виконанні службових обов`язків чи знаходиться в побуті. Внаслідок того, що потерпілий здійснював дії по припиненню протиправної поведінки обвинуваченого, в результаті порушення останнім ПДР України, перебування ОСОБА_7 на місці події в цивільному одязі та не на службі, жодним чином не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_8 .

Крім того, дані вказаного відеозапису, з місця події, свідчать і про те, що ОСОБА_8 , погрожуючи ОСОБА_7 звільненням з роботи та притягненням до відповідальності, застосовуючи силу, намагався заволодіти саме його службовим посвідченням, яке потерпілий пред`явив на вимогу обвинуваченого, що спростовує твердження апелянта, що він намагався забрати у потерпілого не його службове посвідчення, а ключі від свого автомобіля.

Показання потерпілого і свідків ОСОБА_12 та

ОСОБА_13 є чіткими, послідовними, узгоджуються між собою та відповідають дослідженим судом матеріалам кримінального провадження, тому суд обгрунтовано взяв їх до уваги та не визнав неналежними доказами, як про це зауважується в апеляційній скарзі обвинуваченого, оскільки будь-яких підстав вважати їх недостовірними, під час розгляду кримінального провадження, здобуто не було.

Не може погодитися колегія суддів і з твердженням обвинуваченого про безпідставне залишення без задоволення його клопотання про відвід прокурору, так як чинним кримінальним процесуальним законодавством законодавством суду надано право відхиляти клопотання учасників судового розгляду, а тому колегія не вбачає у відхиленні судом клопотань обвинуваченого про відвід прокурору та визнання недопустимими доказами показань свідків, порушення вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування рішення суду. Заявлений ОСОБА_8 відвід належним чином не був обгрунтованим, був розглянутий судом у встановленому законом порядку, а вказане процесуальне рішення про відмову у задоволенні відводу є чинним та не скасованим.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувався та був визнаний винним ОСОБА_8 належить до злочинів середньої тяжкості, що виключає можливість його звільнення від кримінальної відповідальності внаслідок примирення обвинуваченого з потерпілим та його дійового каяття, оскільки можливість такого звільнення кримінальним законом передбачена виключно у випадку вчинення злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості, а таке у випадку обвинуваченого відсутнє, що спростовує твердження апелянта про укладення між ним та потерпілим угоди та відмову від неї потерпілого, внаслідок переконання з боку прокурора.

Положеннями ст.ст.23, 1168 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Урахувавши ці вимоги Закону, ступінь вини обвинуваченого, характер та обсяг спричинених потерпілому страждань, їх тяжкість та тривалість, суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з обвинуваченого на його користь
20000 грн. моральної шкоди, зазначивши у вироку підстави прийняття такого рішення. Стягнення саме такого розміру морального відшкодування суд першої інстанції, із звільненням потерпілого зі служби в органах поліції, жодним чином не пов`язував.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку у межах апеляційної скарги та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.407, ч.1 ст.418, ст.419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 13 липня 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_2