Апеляційний суд міста Києва
Справа № 11-кп/796/1730/2015 Головуючий в суді І-ої інстанції: ОСОБА_1
Категорія КК: ч. 2 ст. 186 КК Доповідач: ОСОБА_2
У х в а л а
Іменем України

30.03.2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001619 від 20.02.2015 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14.08.2015 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Краснопілля, Сумської області, громадянина України, освіта не повна середня, який не працює, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст. 89 КК України раніше не судимого,
- визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання період перебування під вартою з 20.02.2015 року по 13.08.2015 року включно.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Краснопілля, Сумської обл., громадянина України, освіта середня, який не працює, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку ст. 89 КК України раніше не судимого

визнано винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання період перебування під вартою з 20.02.2015 року по 13.08.2015 року включно.

За цим вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнані винними в тому, що 19.02.2015 року, о 20:30 ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , знаходячись по вул. Либідській, 1 б у м. Києві побачили раніше їм не відому потерпілу ОСОБА_12 яка йшла у сторону залізничних колій. В цей час, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вступили в змову між собою, з метою викрадення речей належних потерпілій ОСОБА_12 , та направились слідом за потерпілою. Наздогнавши ОСОБА_12 , на залізничних коліях, що ведуть до залізничної станції «Протасів Яр», потерпіла почула кроки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які прямували за нею і озирнулась. В цей час, ОСОБА_7 вхопив жіночу сумку, яка знаходилась при ОСОБА_12 та почав намагатись її вихопити. ОСОБА_12 чинила опір, тому ОСОБА_13 штовхнув її, внаслідок чого вона впала на щебінь та наніс кілька ударів кулаком по обличчю. ОСОБА_8 в цей час знаходився поруч, на відстані приблизно 2 метрів, спостерігаючи за подією. В подальшому, оскільки ОСОБА_14 тримаючи сумку за ручки, а ОСОБА_7 тягнув цю сумку до себе, від сумки відірвалися ручки і ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заволодівши зазначеною сумкою, вартість якої 120 грн., та в якій знаходились ліхтарик вартістю 20 грн. мобільний телефон «Нокіа» вартістю 100 грн., мобільний телефон «Інтертелеком» вартістю 100 грн., гаманець вартістю 20 грн., в якому були грошові кошти в сумі 55 грн., чим завдали потерпілій матеріального збитку на суму 415 грн. з місця вчинення злочину зникли.
Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_9 просить вирок суду за обвинуваченням ОСОБА_8 за частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України - змінити, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, та звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з застосуванням з застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням - з іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник ОСОБА_9 вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та вважає, що вина ОСОБА_8 не доведена за ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, апелянт зазначає, що суд першої інстанції належним чином не врахував роль кожного з обвинувачених при вчиненні ними злочину, оскільки ОСОБА_8 не вчиняв ніяких активних дій по сприянню вчиненню даного злочину, нічого не робив, не казав, крім того зі слів потерпілої при допиті психічного впливу (примусу) вона від ОСОБА_8 не відчувала, тому жодних претензій потерпіла до нього немає, вказуючи при цьому, що попередня змова між обвинуваченими не доведена так як ОСОБА_7 вказував, що лише він мав умисел на грабіж і лише він вчиняв протиправні дії та вважає ,що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

В підтвердження невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого злочину, захисник вказує, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин, а саме: родинний спосіб життя, молодий вік підсудного, відсутність судимостей, його відношення до вчиненого, те що потерпіла при допиті вважала за можливе виправлення обвинуваченого шляхом звільнення від покарання з застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 зазначив, що на його думку, висновки у вироку суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, та судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки в діях ОСОБА_8 які суд першої інстанції описав в мотивувальній частині вироку немає складу злочину передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України, в такому разі в даних діях наявний склад іншого злочину, передбаченого частиною 1 статті 396 Кримінального кодексу України, як заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що весь час коли вони з ОСОБА_7 йшли за жінкою, той на словах намагався його зупинити, проте коли ОСОБА_7 забрав сумку в потерпілої, він розгубився, не знав що йому робити, а тому побіг за ОСОБА_7 , що підтверджуються показами потерпілої та ОСОБА_7 пояснив, що побачивши раніше невідому жінку, яка як потім виявилась є потерпілою ОСОБА_12 , нічого не пояснюючи попрямував за нею, ОСОБА_8 також пішов за ним, проте весь час відговорював ОСОБА_7 від вчинення протиправних дій, на що той йому сказав зачекати. В подальшому ОСОБА_7 таки вихопив сумку у потерпілої і вони разом з ОСОБА_8 побігли з того місця, що свідчить про те, що ОСОБА_8 не мав попередньої змови з ОСОБА_7 , та не міг знати про його наміри, та просила вирок змінити, звільнивши ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Крім того, зазначив, що суд першої інстанції не відобразив точку зору захисника у вироку та мотиви неврахування показань обвинувачених, потерпілої та свідків з приводу того, що ОСОБА_8 не вчиняв жодних активних дій по сприянню вчиненню злочину а навпаки намагався відговорити ОСОБА_7 від вчинення злочину.

В своїх доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_9 просить змінити вирок суду, застосувавши ст.. 75 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, на направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд, змінивши йому запобіжний захід тримання під вартою на особисте зобов`язання, вказуючи як на підстави для скасування вироку невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначаючи при цьому, що в його діях по відношенню до потерпілої відсутній склад кримінального правопорушення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, оскільки призначене без врахування даних про його особу, та не мав наміру вчиняти протиправні дії щодо потерпілої.

Також, обвинувачений вказує, що судом не доведено наявності у потерпілої майна, переліченого у вироку, яким вони ніби то заволоділи з ОСОБА_7 , та не вирішено долю цивільного позову потерпілої, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат на проведення судових експертиз.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, на направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд, вказуючи порушення його права на захист в ході судового розгляду кримінального провадження по суті, вказуючи при цьому на неповноту судового розгляду, оскільки на думку обвинуваченого не були викликані та допитані всі свідки у кримінальному провадженні, та вказує, що судом не було вирішено у вироку долю цивільного позову у справі, речових доказів та витрат на проведення судових експертиз.

Крім того, обвинувачений заперечуючи свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні вказує, що судом не наведено переконливих доводів, чому він взяв одні докази до уваги, а інші відкинув.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу з доповненнями до неї, та апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених, які підтримали свої апеляційній скарги та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_11 , який підтримав всі апеляційні скарги учасників процесу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, надавши засудженим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо неповноти судового розгляду кримінального провадження по суті, внаслідок того, що не всі свідки були допитані колегія суддів визнає їх безпідставними, оскільки судом першої інстанції були вжити всі необхідні заходи для забезпечення їх явки в судове засідання, та дотримано процедуру відмови сторони обвинувачення від допиту незв`явившихся свідків.

Також, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , щодо неправильного застосування кримінального закону в частині неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 та невідповідності висновків суду в цій частині фактичним обставинам кримінального правопорушення, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вони були предметом перевірки суду першої інстанції в ході судового розгляду та не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження свідчать про узгодженість та синхронність дій обвинувачених при заволодінні майном потерпілої, як і намагання зникнути з місця вчинення правопорушення, що свідчить про надуманість доводів апеляційних скарг щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Так, дані потерпілою в ході досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_12 пояснення в частині механізму відкритого викрадення її майна, із застосуванням насильства, свідчать що ОСОБА_8 діяв спільно з ОСОБА_7 , виконуючи свою роль при вчиненні злочинних дій щодо потерпілої, оскільки знаходився на відстані 1 метру від потерпілої, якій при цьому ОСОБА_7 наносив удари в обличчя, та які узгоджуються з іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами у кримінальному провадженні, в тому числі і показами свідків, щодо намагання обвинувачених разом втекти з місця події.

Щодо доводів апеляцій захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині необхідності зміни вироку та звільнення його від відбування покарання, колегія суддів ставиться критично, оскільки, враховуючи, що покарання за ч. 2 ст. 186 КК України призначено у мінімальних межах санкції цієї статті, а у справі не встановлено обставини, що пом`якшують покарання, тому колегія суддів вважає застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого неможливе.

Відповідно до наявності майна у потерпілої, то як вбачається із матеріалів справи, обвинувачені були затримані співробітниками міліції зразу після скоєння злочину і все майно потерпілої знаходилося при них.

Відсутність попередньої змови не є підставою вважати, що ОСОБА_8 не виконував свою роль, так як він постійно знаходився поруч з ОСОБА_7 який скоював пограбування, та своїм видом підтверджував наміри ОСОБА_7 .. Після закінчення скоєння злочину, вони обидва сумісно стали тікати з місця скоєння правопорушення, але були вчасно затримані, так як забігли в тупик, а поруч знаходилася державна служба охорони Печерського РУ ГУ. Після затримання вони вдвох просили пробачення у потерпілої.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим.

Як вбачається із матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не визнав свою вину у скоєнні злочину, ОСОБА_7 визнав частково. Даним показам обвинувачених суд дав належну оцінку, та на думку колегії суддів при призначенні покарання врахував роль кожного з них у скоєному.

Крім того суд зазначив, що наявність у ОСОБА_8 легкої розумової відсталості не є перешкодою для його засудження, що було підтверджено актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи, так як він може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Призначаючи показання обвинуваченим суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про обвинувачених, та призначив покарання в межах санкції статті 186 ч. 2 КК України.

Посилання захисту на клопотання потерпілої відносно ОСОБА_8 про застосування до нього ст.. 75 КК України не відповідає дійсності, так як вона просила призначити покарання на розсуд суду ( а.с.195 т.2), про що зазначив суд у вироку.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових правопорушень, як засудженим так і іншими особами.

На підставі викладеного, враховуючи, обставин вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинувачених, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, що виключає можливість застосування положень ст. 75 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для зміни вироку та пом`якшення покарання.

Беручи до уваги, що в ході апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено підстав для скасування вироку,

керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414 КПК України, колегія суддів:

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 14.08.2015 року, щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_________________ ________________ _________________