Справа №1490/5388/12 18.12.2012 18.12.2012
Номер провадження 11/1490/937/12
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/1490/937/2012 року Категорія: ст. 286 ч.2 КК України
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

попереднього розгляду

«18» грудня 2012 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Фаріонової О.М.

при секретарі Бойко М.А.

за участю прокурора Артеменко Л.В.

захисника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні при попередньому розгляді кримінальну справу за апеляцією прокурора Вознесенської міжрайонної прокуратури Миколаївської області на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2012 року, яким

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2 Російської Федерації, мешканець АДРЕСА_1, раніше не судимий,

засуджений за ст. 286 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

За ст. 135 ч. 1 КК України ОСОБА_4 виправданий за відсутністю в його діях складу злочину.

Згідно вироку, 25 липня 2012 року близько 13 години ОСОБА_4, керуючи в стані алкогольного спяніння технічно справним автомобілем ВАЗ-2101, державний номер НОМЕР_1, рухався зі швидкістю приблизно 70 км/годину по сухій проїзній частині автошляху Трикрати Олександрівка в напрямку від станції Трикрати до смт. Олександрівка.

В цей час, спереду руху керованого ОСОБА_4 транспортного засобу на правому узбіччі автошляху стояли двоє малолітніх пішоходів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, які зупинилися з метою проведення дрібного ремонту велосипеда. При цьому велосипед був повернутий передньою частиною в напрямку руху до станції Трикратне, а малолітній ОСОБА_5 знаходився з правого боку велосипеда, ближче до проїзної частини, але в «кармані» для заїзду транспортних засобів, і тримав велосипед за руль.

В порушенні вимог п. п. 1.10, 2.3 б, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху ОСОБА_4 проявив неуважність до виниклих дорожніх обставин та їх змінам, маючи обєктивну можливість заздалегідь побачити, що спереду транспортного засобу, яким він керував, на правому узбіччі автошляху знаходяться двоє дітей, які стояли поряд з велосипедом, не врахував ширину проїжджої частини та габарити керованого ним транспортного засобу, не вибрав безпечний інтервал, змінив напрямок руху автомобіля, без необхідності виїхав на праве узбіччя автошляху, внаслідок чого, не застосовуючи гальмування, допустив наїзд керованим ним транспортним засобом, а саме його передньою частиною на малолітнього пішохода ОСОБА_5 Від заподіяних тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_5 помер.

Крім того, органами досудового слідства ОСОБА_4 предявлялося обвинувачення в тому, що він, здійснивши наїзд на потерпілого, не вжив заходів щодо надання допомоги, залишив його в небезпечному для життя стані, та з місця події зник.

В цій частині дії ОСОБА_4 органами досудового слідства кваліфіковані за ст. 135 ч. 1 КК України, як залишення в небезпеці, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходи до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Виправдовуючи ОСОБА_4 за ст. 135 ч.1 КК України, суд послався на те, що засуджений не усвідомлював, що малолітній ОСОБА_5 опинився у небезпечному для життя стані.

В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 покарання: за ст. 286 ч. 2 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за ст. 135 ч. 1 КК України на 2 роки позбавлення волі, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточно призначити 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

Вважає, неправильними висновки суду в частині виправдання засудженого за ст. 135 ч. 1 КК України, посилаючись на те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам. Зазначає, що ОСОБА_4 мав умисел на залишення потерпілого в небезпеці.

В запереченнях на апеляцію захисник та засуджений просять вирок суду залишити без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення.

Заслухавши думку прокурора про необхідність повернення справи до суду у звязку з невідповідністю апеляції вимогам ст. 350 КПК України 1960 року, захисника, який не мав заперечень, вважаю за необхідне повернути справу до суду першої інстанції з наступних підстав.

Вироком суду ОСОБА_4 засуджений за ст. 286 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Не погоджуючись з вироком, в резолютивній частині апеляції прокурор просить призначити ОСОБА_4 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, тобто більш суворе покарання ніж за вироком. Тобто прокурор, не погоджуючись з призначеним покаранням в цій частині, фактично просить скасувати вирок з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 378 КПК України 1960 року, призначивши за ст. 286 ч.2 КК України більш суворе покарання, однак в апеляції не наводить жодних міркувань з цього приводу.

В мотивувальній частині апеляції наведені доводи прокурора лише з приводу виправдання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 135 КК України, яке апелянт вважає необґрунтованим, та просить скасувати виправдувальний вирок в цій частині, тобто з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 378 КПК України 1960 року.

В той же час, в резолютивній частині прокурор просить скасувати вирок в цілому, хоча не оспорює висновки суду в частині засудження ОСОБА_4 за ст. 286 ч.2 КК України.

Крім того, вважаючи за необхідне ОСОБА_4 визнати винним за ст. 135 ч.1 КК України, в мотивувальній частині апеляції прокурор не наводить жодних обставин, які відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України підлягають врахуванню при призначенні покарання.

Також підлягає уточненню принцип призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, оскільки як слідує з резолютивної частини апеляції, прокурор просить призначити остаточне покарання з підстав, передбачених ст. 71 КК України, тобто за сукупністю вироків.

Таким чином, позиція апелянта є суперечливою, а його доводи викладені без урахування вимог ст. 378 КПК України.

Відповідно до розяснень п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15 травня 2006 року «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», наведений у ч. 1 ст. 378 КПК перелік випадків, у яких апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та постановляє свій вирок, є вичерпним, у звязку з чим це допускається лише тоді, коли в апеляції прокурора, потерпілого або його представника порушено питання про скасування вироку саме із перелічених у зазначеній нормі підстав, які повязані з погіршенням у той чи інший спосіб становища виправданого або засудженого.

Згідно п.3 зазначеної Постанови, якщо позиція прокурора є суперечливою і не узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 378 КПК, головуючий у суді першої інстанції за наявності до того підстав вправі своєю постановою визнати, що апеляція не відповідає вимогам ст. 350 КПК України, та залишити її з дотриманням ст. 352 КПК України без руху, а в подальшому і без розгляду.

З наведених підстав кримінальна справа підлягає поверненню до суду для вирішення питання щодо відповідності апеляції прокурора вимогам ст. 350 КПК України та про її подальший рух відповідно до вимог ст. 352 КПК України.

Керуючись ст. 359 КПК України 1960 року, -

п о с т а н о в и в :

Кримінальну справу у відношенні ОСОБА_4 повернути до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області для виконання вимог ст. ст. 350, 352 КПК України.

Головуюча