У Х В А Л А
2014 року травня 30 дня Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, одноособово, під головуванням судді ОСОБА_1 ,
за секретаря ОСОБА_2 ,
з участю: прокурора ОСОБА_3 ,
захисників адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
у підготовчому судовому засіданні в місті Дніпропетровськ у залі суду в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 1 2013 04 000 0000406, з`ясувавши можливість призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта за ч. 4 ст. 368 КК України щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
Прокуратура Дніпропетровської області визначила прокурора, який звернувся до суду з обвинувальним актом, висунувши у кримінальному провадженні обвинувачення проти ОСОБА_6 у вчиненні тяжкого злочину з кваліфікацією за ч. 4 ст. 368 КК України.
Прокурор в судовому засіданні припустив, що мотиви обвинуваченого встановлені корисливі, а в обвинувальному акті використаний неправильний переклад з російської мови. Приховане вимагання, за твердженнями прокурора в судовому засіданні, виражалося у відстроченні розгляду документів в сукупності з словесними погрозами у телефонних розмовах повернути документи через недоліки в їх оформленні, якщо такі не будуть виправлені, а також в поверненні документів, факт чого мав місце.
Захисники висловили думку про невідповідність обвинувального акта вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України з мотивів висунення в формі цього акта неконкретного обвинувачення, за якого не описані конкретні поставлені за вину дії, оскільки визначення прихованого вимагання в законодавстві немає, а в обвинувальному акті відсутні потерпілі, хоч готівкові гроші не виділялися з бюджету, а надавалися тією особою, відносно якої мало місце вимагання, про яке стверджує прокурор.
Обвинувачений вважав викладене обвинувачення неконкретним і незрозумілим, відзначаючи перебування під слідством за підозрою у шахрайстві особи, з боку якої мала місце провокація відносно нього.
Сторона обвинувачення за ст. 92 КПК України має довести обставини, віднесені у ст. 91 цього Кодексу до предмету доказування, на підставі яких висувається обвинувачення. Згідно з ст.ст. 3, 36, 283 КПК України у формі обвинувального акта в суді висувається обвинувачення проти особи, в межах якого відповідно до ст. 337 цього Кодексу здійснюється судовий розгляд, чому кореспондує право обвинуваченого за ст. 43 КПК України знати, у вчиненні якого злочину його обвинувачують, та після чого прокурор розпочинає процесуальну діяльність з підтримання державного обвинувачення. З огляду на ці приписи Закону ані межі судового розгляду для суду, ані діяльність прокурора не можуть визначатися гіпотетичною зміною обвинувачення в майбутньому.
Як вбачається з обвинувального акта, складеного слідчим міліції і затвердженого прокурором 06.03.2014, ОСОБА_6 поставлене за вину отримання 23 і 27 вересня 2013 року неправомірної вигоди, поєднане з її вимаганням від дехто ОСОБА_7 , повіреної у справах ТОВ «Придніпровський центр технічного аудиту», яке виступало підрядником проектних робіт для фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 , але джерело походження грошових коштів, які склали предмет неправомірної вигоди, не встановлено. За такої неповноти обставин, які вважаються встановленими стороною обвинувачення, передчасне твердження про відсутність потерпілого, дані про якого мають бути зазначені в обвинувальному акті згідно з п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, тим більше, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні дані про виконання дій щодо залучення потерпілого відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 55 цього Кодексу. Крім того, прокурор в обвинувальному акті вважає встановленим розпочате приховане вимагання після прийняття проектної документації в середині вересня 2013 року від особи, яка виконувала доручення на підставі довіреності від 01.08.2013, проте серед викладу фактичних обставин відсутнє місце і час дій, які за об`єктивними і суб`єктивними ознаками утворюють склад вимагання, що має істотне значення з огляду на вказане в реєстрі матеріалів досудового розслідування прийняття заяви про злочин ще 18.07.2013, оформлене протоколом, а також допит свідка ОСОБА_9 15.08.2013 під протокол, які вказують на зібрані докази про подію злочину, що розпочатий раніше за другу декаду вересня 2013 року.
Злочинність і караність діяння відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України визначається Законом, чинним на час вчинення цього діяння зі зворотною дією Закону у часі в частині поліпшення правого становища особи за умов, передбачених ст. 5 КК України. Наводячи правову кваліфікацію встановленого діяння з посиланням на ч. 4 ст. 368 КК України прокурор не звернув уваги, що її редакція змінювалася з 01.01.2014 не лише в частині санкції, а й в частині визначення службових осіб, які займають відповідальне становище у примітці до ст. 368 КК України, через що він мав точно вказати редакцію закону про кримінальну відповідальність, що, на його думку, підлягає застосуванню.
З примітки до ст. 368 КК України виключена дефініція вимагання, і описаний в диспозиції ч. 4 ст. 368 КК України складний одиничний складений злочин (поряд з кваліфікованим складом) за об`єктивними і суб`єктивними ознаками сформований з двох простих одиничних злочинів: одержання неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 368 КК України) і вимагання (ч. 1 ст. 189 КК України), через що з об`єктивної сторони має бути встановлена вимога передати предмет неправомірної вигоди з явною чи прихованою погрозою обмеження прав чи законних інтересів потерпілої особи.
Справедливий судовий розгляд неможливий без дотримання права обвинуваченого на детальне повідомлення про характер і підстави висунутого обвинувачення за п. 3«а» ст. 6 Конвенції про захист права людини та основоположних свобод, яке за практикою тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 25.03.1999 у справі «Pйlissier et Sassi v. France» (заява № 25444/94, §§ 51, 52, 54) не терпить неконкретного обвинувачення і вимагає доведення до відома особи детально сутності обвинувачення не лише через юридичну кваліфікацію цих фактів, але і через підстави обвинувачення, якими визнаються реальні факти, поставлені за вину, які лежать в основі твердження про вчинення злочину.
В обвинувальному акті діяння ОСОБА_6 кваліфіковане з формулюванням обвинувачення в умисних діях, поєднаних з прихованим вимаганням неправомірної вигоди, тоді як прихованою може бути лише погроза, а вимагання відсутнє, якщо вимога вигоди пов`язується з використанням службового становища для задоволення незаконних інтересів особи, яка надає вигоду. Водночас, слідчий міліції обмежився простим твердженням про діяння по типу прихованої погрози шляхом створення умов, в яких ОСОБА_7 змушена була погодитися з наступною вимогою передачі грошей, яке є точним відтворенням типу поведінки, що утворює вимагання, наведеного як приклад Пленумом Верховного Суду України в п. 17 постанови № 5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво» і в науково-практичному коментарі до ст. 368 КК України (// ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ін.; за заг. ред. В.В.Сташиса, В.Я.Тація. К.: Концерн «Видавничий Дім «Ін Юре», 2004. с. 1010). Відповідно, серед підстав обвинувачення не описані форми створення несприятливих умов, тобто в яких конкретних діях це виражалося, на які, зокрема, прокурор вказав усно в судовому засіданні; не описані недоліки документів, на які вказував обвинувачений, і чи були вони надуманими; та, в решті решт, не описано, в чому полягали законні інтереси ТОВ «ПЦТА» чи ОСОБА_7 , і суть погрози обмеження цих законних інтересів. Також, в обвинувальному акті вказується на корисні мотиви (російською «полезные»), тоді як значення для кваліфікації злочину має встановлення корисливих мотивів, висновки про що в цьому акті відсутні.
Таким чином, обвинувальний акт містить лише формулювання обвинувачення і правову кваліфікацію за ч. 4 ст. 368 КК України без викладу тверджень про з`ясовані прокурором фактичні обставини, що дають підстави висувати таке обвинувачення, внаслідок чого обвинувачення в частині вимагання неправомірної вигоди сформульовано не конкретно, а обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 290 КПК України. З`ясовані недоліки обвинувального акта, за внутрішнім переконанням суду, неминуче ведуть до порушення права обвинуваченого за ст. 43 КПК України знати, у вчиненні якого злочину його обвинувачують.
Звертає увагу суду невідповідність приписам ч. 2 ст. 109 КПК України реєстру матеріалів досудового розслідування, що замість найменування процесуальних дій містить посилання на протоколи, в яких відповідно до ст.ст. 103, 104 цього Кодексу фіксуються хід і результати їх проведення, внаслідок чого не зрозуміло, які з негласних слідчих дій, поіменованих у главі 21 КПК України, проведені в рамках цього кримінального провадження. В реєстрі серед переліку процесуальних рішень наводяться клопотання, які такими згідно з ст. 110 КПК України не визнаються.
Суд, вислухавши думку прокурора, міркування захисників, з якими погодився обвинувачений, оцінивши можливість визначення меж судового розгляду, в судовому засіданні доходить висновку про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.ст. 43, 291 КПК України, на підставі чого належить відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України постановити ухвалу про його повернення.

Керуючись ст.ст. 314, 372 КПК України,
У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт за ч. 4 ст. 368 КК України щодо ОСОБА_6 повернути прокурору, раднику юстиції, ОСОБА_3 , відділу процесуального керівництва у кримінальному провадженні про корупційні кримінальні правопорушення прокуратури Дніпропетровської області.
Ухвала підлягає оскарженню до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська апеляційної скарги протягом семи днів, починаючи з наступного після її оголошення дня, із плином яких набирає законної сили.
Повний текст ухвали складений другого червня 2014 року.
Головуючий