ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

15 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_14,

суддів ОСОБА_15, ОСОБА_16,

при секретарі ОСОБА_17,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000158, за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особи без громадянства, уродженця с. Кіровакан, Республіка Вірменія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, в силу ст. 89 КК України не судимого,

якого визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_18,

виправданого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся заступник прокурора Запорізької області із касаційною скаргою на вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_1

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На думку прокурора, судами порушено вимоги статей 94, 370, 418, ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки не наведено докладних підстав для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, зокрема, показання свідка ОСОБА_3, письмові докази, зокрема, роздруківки історії дзвінків з номеру мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_1, фотографії місцевості про знаходження базової станції оператора мобільного зв'язку, дані висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи №157 від 29 лютого 2012 року, факту переховування ОСОБА_1 з 29 жовтня 2011 року. При цьому зазначає, що суд належним чином не обґрунтував взяття до уваги пояснень свідка ОСОБА_4, безпідставно послався на непроведення перевірки факту перебування у квартирі потерпілої в день вчинення злочину інших осіб. Посилається також на те, що суд апеляційної інстанції допустив порушення, указане в ч. 2 ст. 412 КПК України, оскільки провів апеляційний розгляд за відсутності потерпілого ОСОБА_5, належним чином не повідомленого про розгляд кримінального провадження.

У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_2 вважає доводи прокурора необґрунтованими та просить судові рішення щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

За вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що він 29 жовтня 2011 року в період часу з 12:20 до 13:00 год., перебуваючи в приміщенні АДРЕСА_1, маючи намір на навмисне протиправне спричинення смерті іншій особі, діючи на підставі раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_6, викликаних конфліктом, наніс потерпілій не менше тринадцяти ударів по голові невстановленим в ході досудового слідства тупим предметом з обмеженою травмуючою поверхнею, в результаті чого спричинив їй відкриту черепно-мозкову травму у виді забитих ран волосяної частини голови із переломами кісток черепу, від яких потерпіла померла на місці.

Виправдовуючи ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, а його обвинувачення побудовано на припущеннях, оскільки, зокрема, не встановлено знаряддя злочину та не підтверджено факт, що ОСОБА_1 перебував на місці злочину 29 жовтня 2011 року у період його вчинення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, пояснення виправданого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які заперечили проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування у касаційному порядку виправдувального вироку може бути істотне порушення вимог кримінального закону або неправильне застосування кримінального закону, а обставини, які відносяться до таких підстав, передбачені статтями 412, 413 КПК України.

При цьому, як убачається із змісту касаційної скарги прокурора, останній фактично посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, вказує на неповноту та однобічність судового провадження, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи прокурора про істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону при ухваленні судових рішень щодо ОСОБА_1 на увагу не заслуговують.

Посилання у касаційній скарзі прокурора на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про час та місце судового засідання, є безпідставними.

Так, ці доводи спростовуються матеріалами провадження, а саме як видно із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 3, а. с. 214) потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за місцем проживання було направлено повідомлення про відкладення апеляційного розгляду на 28 квітня 2015 року, яке отримано 31 березня 2015 року. Згідно з ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Разом із цим, як убачаться із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув всі обставини у кримінальному провадженні, перевірив усі доводи досудового розслідування на обґрунтування обвинувачення ОСОБА_1, і свої висновки про недоведеність його участі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, обґрунтував доказами, які у встановленому законом порядку безпосередньо дослідив у судовому засіданні та детально навів у вироку результати їх оцінки. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України та висновки суду щодо оцінки доказів є належним чином мотивованими.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що для прийняття відповідного процесуального рішення суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

Із матеріалів кримінального провадження убачається, що пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення ґрунтувалось, зокрема, на показаннях свідка ОСОБА_3, яка у день вбивства близько 10-11 год. розмовляла по телефону із потерпілою ОСОБА_6, про зміст цієї розмови, письмових доказах - роздруківці телефонних дзвінків із номеру мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_1, довідки про роботу базових станцій оператора мобільного зв'язку та фотографії місцевості їх розташування на території Хотрицького району м. Запоріжжя, відповідно до яких телефонний дзвінок з мобільного номеру ОСОБА_1 зафіксовано 29 жовтня 2011 року о 12:54 год. базовою станцією, розташованою на автостоянці по вул. Рубана/Дорошенко у м. Запоріжжя, на відстані 200-500 м від будинку, де було вчинено злочин, висновку первинної амбулаторної судово-психіатричної експертизи №157 від 29 лютого 2012 року, під час проведення якої ОСОБА_1 указував про своє місцезнаходження під час вчинення злочину на ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі, що на думку прокурора суперечило його поясненням у судовому засіданні. Обвинуваченням також зверталась увага на те, що ОСОБА_1 переховувався від правоохоронних органів саме із дня вчинення злочину 29 жовтня 2011 року, а версії про причетність до злочину інших осіб перевірялись при проведенні оперативно-розшукових заходів.

Докази винуватості ОСОБА_1, на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, оцінивши та проаналізувавши усі докази, наявні у матеріалах провадження, у тому числі й ті, про які вказує прокурор у касаційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку, що вони не є достатніми доказами причетності ОСОБА_1 до

вбивства ОСОБА_6, оскільки прямо не вказують на нього як на особу, що вчинила злочин, носять характер припущення та не підтверджують навіть факту його перебування у помешканні потерпілої у час вчинення злочину.

Зокрема, під час судового розгляду та будучи допитаною апеляційним судом, свідок ОСОБА_3 пояснювала, що 29 жовтня 2011 року у період з 10:00 до 11:00 год. вона зателефонувала ОСОБА_6 на стаціонарний телефон, розмовляла з нею близько 40 хв., та в кінці розмови потерпіла повідомила їй про те, що «прийшов ОСОБА_1», у зв'язку з чим завершила розмову. Свідок зазначала, що ОСОБА_1 потерпіла називала ОСОБА_1, який раніше робив ремонт у її квартирі.

Оцінюючи показання ОСОБА_3 у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції піддав сумніву, що розмова між свідком та потерпілою ОСОБА_6 відбулась саме 29 жовтня 2011 року, оскільки як зазначала ОСОБА_3, потерпіла указувала, що разом із чоловіком вранці цього дня обдирала шпалери на кухні, тоді як чоловік потерпілої ОСОБА_6 у судовому засіданні указував, що вранці 29 жовтня 2011 року о 05:25 год. він поїхав на риболовлю на Каховське водосховище, його дружина у цей час спала, а шпалери вони обривали раніше. ОСОБА_3 свідчила, що почула фразу «прийшов ОСОБА_1» у розмові із потерпілою в день, коли ОСОБА_6 із чоловіком обривала шпалери, а зранку 29 жовтня 2011 року зі слів ОСОБА_5 шпалери вже були обідрані, внаслідок чого суд дійшов висновку, що розмова, про яку вказує ОСОБА_3 могла відбуватись до 29 жовтня 2011 року, іншими доказами факт цієї розмови саме в цей день стороною обвинувачення не підтверджено.

При цьому судом також указано, що та обставина, що ОСОБА_6 сказала свідку ОСОБА_3 про те, що «прийшов ОСОБА_1», може свідчити про припущення самої потерпілої ОСОБА_6, оскільки квартира останньої була обладнана двома дверима, домофоном, радіотелефоном, а свідок під час розмови не чула яких-небудь дзвінків у двері чи домофон, даних, за якими вона дізналась, що до неї прийшла саме ця особа, потерпіла не повідомляла.

Крім цього судом зверталась увага, що свідок ОСОБА_3 повідомляла, що потерпіла у розмові зазначала, що до неї мають прийти покупці кухонних меблів, однак обставини можливого перебування у квартирі потерпілої інших осіб належним чином на досудовому розслідуванні не перевірені.

Разом із цим судом було проаналізовано і інші докази у сукупності, зокрема, висновки судово-медичних експертиз, пояснення у судовому засіданні експертів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, з яких установлено, що смерть ОСОБА_6 настала 29 жовтня 2011 року у період часу між 12:45 та 15:00 год., а не в період з 12:20 до 13:00 год., як про це зазначено в обвинувальному акті. Так, зокрема, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснювали, що 29 жовтня 2011 року о 12:45 год. ОСОБА_6 зателефонувала до кафе «Рада» та повідомила, що до неї «прийшли», у зв'язку з чим вона затримається, а експерти указували, що смерть потерпілої могла настати до 15:00 год.

З аналізу даних протоколу огляду місця події та інших доказів суд встановив, що на місці злочину було виявлено значну кількість крові, сліди

пальців рук, взуття, щодо яких експерт пояснив про відсутність у слідах затертостей, у зв'язку з чим з огляду на характер заподіяних ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, на одязі особи, яка вчинила злочин, мали відобразитись сліди крові.

Дзвінки з телефону ОСОБА_1 зафіксовано 29 жовтня 2011 року о 12:53 год. та 14:37 год. базовими станціями не на території Хортицького району м. Запоріжжя, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що зважаючи також на його пояснення про те, що близько 13:00 год. він знаходився поблизу пологового будинку №9 на території Хортицького району м. Запоріжжя, після чого поїхав на ринок «Анголенко», у період з 12:45 до 15:00 год. ОСОБА_1 фізично не міг скоїти вбивство, нанести потерпілій більше одинадцяти ударів тупим предметом, позбавившись слідів злочину, а о 14:37 год., що підтвердив свідок ОСОБА_12, доїхати з Хортицького району м. Запоріжжя в інший кінець міста та вже йти з ринку «Анголенко» поблизу будинку ОСОБА_12 та спокійно просити останнього поставити чайник для кави.

Також у судовому засіданні, зокрема із показань потерпілого ОСОБА_5, свідка ОСОБА_13 не було встановлено наявність конфліктів між ОСОБА_1 та потерпілою, умислу та мотиву на вчинення злочину, натомість з'ясовано, що ОСОБА_6 була задоволена ремонтними роботами, проведеними у квартирі ОСОБА_1

Судом перевірено також дані роздруківки телефонних дзвінків із номеру мобільного телефону обвинуваченого ОСОБА_1, довідки про роботу базових станцій оператора мобільного зв'язку та фотографії місцевості їх розташування на території Хотрицького району м. Запоріжжя, з аналізу даних яких установлено, що 29 жовтня 2011 року о 12:54 год. базова станція, яка розташована на автостоянці по вул. Рубана/вул. Дорошенка у Хортицькому районі в м. Запоріжжі, зафіксувала роботу мобільного телефону ОСОБА_1 тривалістю 11 секунд, проте о 12:53 год. роботу його телефону зафіксувала і базова станція, яка розташована на пр. Леніна, 105 до вул. Пролетарська та вул. Жуковського, які знаходяться у Жовтневому районі м. Запоріжжя.

При цьому у відповіді начальника ЗВ ДФ ПрАТ «Київстар» від 17 липня 2013 року зазначалось, що на території Хортицького району м. Запоріжжя діє 21 базова станція, максимальний радіус дії яких складає 35 км. Інженер технічного обслуговування АТ «Київстар» ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що переключення абонента з однієї базової станції на іншу відбувається автоматично, а фіксація базової станції не є доказом того, що ОСОБА_1 однозначно 29 жовтня 2011 року о 12:54 год. знаходився по вул. Рубана/Дорошенка, а лише, що знаходився у радіусі 30 км від базової станції, та на теперішній час, у зв'язку із тривалим проміжком часу, неможливо встановити місце розташування абонента з відмітками на карті, оскільки інформація у базі даних зберігається незначний час.

Крім цього, судом установлено, що згідно зазначеної роздруківки 29 жовтня 2011 року о 14:37 год. ОСОБА_1 11 секунд спілкувався з ОСОБА_12, який в судовому засіданні пояснив, що після 14:00 год. йому телефонував ОСОБА_1 та повідомив, про своє знаходження біля ринку

«Анголенко» та бажання зайти до нього попити кави, що у радіусі дії цієї базової станції, також ОСОБА_1 пояснював це при проходженні первинної амбулаторної судово-психологічної експертизи.

Оцінивши ці докази у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що показання свідка ОСОБА_3 та обставина, що телефонний дзвінок із телефону ОСОБА_1 29 жовтня 2011 року о 12:54 год. було зафіксовано базовою станцією, розташованою по вул. Рубана/ вул. Дорошенка у Хортицькому районі в м. Запоріжжі, не є достатнім доказом вини ОСОБА_1, оскільки не підтверджують його участі у вчиненні злочину поза розумним сумнівом.

Судом оцінено і інші докази у сукупності, у тому числі письмові докази та показання свідків, та наведено докладні мотиви, з яких їх визнано такими, що не підтверджують участь ОСОБА_1 у вчиненні злочину.

Перегляд вироку суду в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, в межах апеляційних вимог прокурора, що фактично аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, та які були ретельно перевірені у тому числі шляхом безпосереднього дослідження доказів, на які посилався прокурор, суд апеляційної інстанції проаналізував доводи прокурора повною мірою, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

При цьому, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив, зокрема, твердження прокурора про те, що ОСОБА_1 переховувався з 29 жовтня 2011 року, а не з 31 жовтня 2011 року, які визнано такими, що не спростовують висновків суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, оскільки як зазначав ОСОБА_12, він 30 жовтня 2011 року повідомив ОСОБА_1 про те, що його розшукує міліція, так як підозрює у вчиненні вбивства ОСОБА_6, а сам факт його переховування, на думку суду, свідчив про природну реакцію особи, яка була судимою, незалежно він того, вчинила вона цей злочин чи ні. З висновками апеляційного суду про те, що ці обставини не є такими, що доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, погоджується і колегія суддів.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження, даних, які б свідчили про неправильне застосування кримінального закону, що є підставою для скасування судових рішень, а також істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам повно та всебічно розглянути провадження і постановити законні та обґрунтовані судові рішення, або були безумовними підставами для їх зміни чи скасування, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16