Дата документу Справа № 233/6144/13-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/40/16
Єдиний унікальний № 233/6144/13-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002027, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 (з урахуванням доповнень) та в його інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2014 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Костянтинівка Донецької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працюючого обробником ветсанбраку ДП «Ветсанзавод» м. Костянтинівка, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 12 липня 1998 року Костянтинівським міським судом Донецької області за ст. ст. 102, 46-1 КК України (в ред. 1960 р.) до 1 року позбавлення волі зі штрафом у розмірі 170 грн. та відстрочкою покарання на 1 рік;

- 18 серпня 2000 року Костянтинівським міським судом Донецької області за ст. ст. 206 ч. 3, 114, 42, 43 КК України (в ред. 1960 р.) до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 07 травня 2002 року Військовим судом Донецького гарнізону за ст. ст. 140 ч. 2, 42 КК України (в ред. 1960 р.) до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

- 28 листопада 2007 року Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області за ст. 185 ч. 3 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним терміном на 3 роки;

- 14 березня 2013 року Торезьким міським судом Донецької області за ст. ст. 186 ч. 2, 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 13 березня 2012 року,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України;

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку через неповноту досудового розслідування та судового розгляду зазначає, що суд не перевірив доводи обвинуваченого щодо спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не ним, а свідком ОСОБА_11 . Не надав належної оцінки неправдивим та суперечливим показанням як самого потерпілого, так і зазначеного свідка. Безпідставно відмовив у задоволені відводу прокурору ОСОБА_12 , під керівництвом якої проводилося необ`єктивне досудове розслідування, під час якого були приховані висновки судово-імунологічної експертизи, судово-цитологічної експертизи, результати обшуку за місцем проживання ОСОБА_13 , не встановлено знаряддя злочину, не вилучено одяг у свідка ОСОБА_14 , з огляду на які причетність ОСОБА_9 до вчиненого кримінального правопорушення виключалася. Необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань захисту про допит в судовому засіданні слідчого ОСОБА_15 , повторного допиту свідка ОСОБА_16 та не допитав свідка ОСОБА_17 .

На підставі цього, просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України (недоведеності вини у його вчиненні). Звільнити ОСОБА_9 з-під варти в залі суду, роз`яснивши порядок реабілітації.

В апеляційній скарзі (з урахувань доповнень) обвинувачений ОСОБА_9 вказує на незаконність і необґрунтованість вироку, внаслідок невідповідності викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти досудового розслідування і судового розгляду, істотного порушення норм кримінального процесуального закону, зокрема його прав, неправильного застосування Закону Україні про кримінальну відповідальність через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, доказів винуватості у його вчиненні та вичерпаності можливості їх отримання, фальсифікації матеріалів провадження. При цьому зазначає, що суд:

- залишив поза увагою неповноту досудового розслідування, а саме приховування стороною обвинувачення висновків судово-імунологічної експертизи, судово-цитологічної експертизи, результатів обшуку за місцем проживання ОСОБА_13 , згідно до яких будь-яких слідів злочину у нього виявлено не було та факту не встановлення знаряддя злочину. Не перевірив законність його затримання, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Не надав оцінку даним, які свідчили про застосування до нього працівниками міліції недозволенних заходів слідства та неповноті проведеної в цій частині прокуратурою перевірки. Не звернув увагу на проведення ознайомлення (відкриття) з матеріалами кримінального провадження та складання обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з порушеннями норм КПК, безпідставній відмові слідчим у задоволенні його клопотання про закриття кримінального провадження через відсутність доказів його причетності до вчиненого кримінального правопорушення, а також відсутності належного контролю з боку прокуратури, у зв`язку з чим також необґрунтовано відмовив у задоволенні відводу прокурору ОСОБА_12 ;

- поклав в основу вироку лише суперечливі, недостовірні показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , з огляду на які ним були подані клопотання про визнання показань свідка недопустимими доказами у провадженні та ініціювання питання щодо притягнення ОСОБА_11 до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показань;

- не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , наданим останньою речам, та його показанням, які вказували на причетність до спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому саме свідком ОСОБА_11 ;

- безпідставно не піддав критичній оцінці показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , останнього до того ж не допитав в судовому засіданні, об`єктивність яких викликала сумніви через перебування у стані алкогольного сп`яніння на час події злочину. Крім того, безпідставно не визнав в якості недопустимого доказу проведення впізнання за участю вказаних свідків, через чисельні порушення норм КПК України при його проведенні;

- не вжив заходів щодо допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_19 , який також був очевидцем вказаних подій;

- відмовив у задоволенні клопотань захисту щодо допиту в судовому засіданні слідчого ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_20 та вилучення у свідка ОСОБА_14 речей;

- з огляду на показання експерта ОСОБА_21 , безпідставно відмовив у призначенні повторної судово-медичної експертизи відносно потерпілого ОСОБА_10 ;

- невірно зазначив у вироку дані, що стосується його особи, зокрема стану здоров`я. Безпідставно неодноразово продовжував строк тримання під вартою, за відсутності належних даних, про необхідність цього. Неправильно призначив покарання, та не зарахував у строк його відбування, термін перебування під вартою під час досудового розслідування та за попереднім вироком.

З урахуванням наведеного просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження стосовно нього закрити за відсутністю в його діях складу злочину (недоведеності його вини у його вчиненні). Звільнити з-під варти в залі суду, роз`яснивши порядок реабілітації.

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2014 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою залишено без змін. Строк покарання обчислюється з 02 липня 2013 року. Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 на користь держави судові витрати на залучення експерта в розмірі 293, 40 грн. Вирішена доля речових доказів.

Згідно до оскаржуваного судового рішення, 29 червня 2013 року приблизно о 20.30 год., ОСОБА_9 перебував біля будинку № 228 по вул. Шевченка, в м. Костянтинівка Донецької області, разом зі своїми знайомими ОСОБА_11 , ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , де вживали спиртні напої. Під час розмови ОСОБА_11 поскаржилася ОСОБА_9 на свого співмешканця ОСОБА_10 , через що ОСОБА_9 вирішив переговорити з останнім з цього приводу. Після цього, він разом з ОСОБА_11 пішли до будинку АДРЕСА_2 , де у той час знаходився ОСОБА_10 29 червня 2013 року приблизно о 22.00 год., ОСОБА_9 , знаходячись в залі вказаного будинку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи навмисно, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , правою рукою дістав з кишені своїх шортів колюче-ріжучий предмет, що знаходився при ньому (не встановлений під час проведення досудового розслідування), і умисно наніс ним один удар в грудну клітину ліворуч ОСОБА_10 , заподіявши останньому наступні тілесні ушкодження: колото-різане поранення лівої половини грудної клітини, проникаюче в ліву плевральну порожнину з пошкодженням перикарда і серця, гідрогематоракс, гематоракс, кардіогенний шок І-ІІ ст., що за ступенем тяжкості відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Заслухавши доповідь судді; в судових дебатах: захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; обвинуваченого, зокрема в останньому слові, який підтримали апеляційні скарги; прокурора, який вважав, що вирок необхідно залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Однак ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано не було.

Так, в обґрунтування свого висновку про вину обвинуваченого ОСОБА_9 , суд поклав докази представлені стороною обвинувачення і не звернув увагу на доводи захисту під час судового розгляду щодо наявних доказів отриманих під час досудового розслідування, що на думку захисту свідчили про невинуватість ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого йому злочину, зокрема не дослідив висновки судово-імунологічної експертизи, судово-цитологічної експертизи, протокол обшуку за місцем проживання ОСОБА_13 , не допитав інших свідків, на які посилалася сторона захисту, а у подальшому не надав належної правової оцінки і не спростував їх як докази у судовому рішенні, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, усупереч загальним засадам кримінального судочинства, у тому числі передбаченими у ст. 22 КПК України, суд порушив принцип змагальності сторін у обстоюванні стороною захисту своїх правових позицій, поданні своїх доказів, відмовивши створити необхідні умови для реалізації захистом їхніх процесуальних прав на повний і неупереджений судовий розгляд на дослідження окремих доказів, які, на думку захисту, свідчили про невинуватість обвинуваченого, надавши таким чином перевагу обвинуваченню перед захистом, що також вочевидь виявляється порушенням права на справедливий судовий розгляд, закріплений у ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку суд апеляційної інстанції позбавлений можливостей щодо перегляду вироку суду в межах доводів апеляційних скарг щодо неповноти судового розгляду через не дослідження доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, оскільки з огляду на зміст мотивувальної частини вироку, ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело в свою чергу і до порушення права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Таким чином, виходячи із передбачених ч. 6 ст. 9, п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою реалізації обвинуваченому права на захист, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді необхідно урахувати наведене у цій ухвалі, звернути увагу на доводи обвинуваченого, та його захисника, при суворому дотриманні принципу змагальності сторін, перевірити і інші доводи зазначені в апеляційних скаргах як обвинуваченого, так і захисника, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, оскільки суд ухвалив обвинувальний вирок з призначенням обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у вигляді семи років позбавлення волі, а між цим вироком та рішенням апеляційної інстанції про скасування вказаного вироку, встановлений термін тримання під вартою сплив, колегія суддів вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 строк тримання під вартою терміном на 30 днів до 04 березня 2016 року, оскільки з огляду на необхідність уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, спроби уникнення покарання, у зв`язку з чим судом приймалося рішення про його розшук, тяжкість покарання, у виді виключно позбавлення волі, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, можливість впливу на свідків частина з яких є його родичами, репутацію обвинуваченого, наявність попередньої судимості у тому числі і за скоєння насильницьких злочинів, а також враховуючи, що підстави, за яких раніше судом йому був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не відпали, а тому саме такий запобіжний захід відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 384, 404, 407, 412, 415, 419 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 лютого 2014 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Матеріали кримінального провадження направити до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.

Продовжити ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 30 днів, до 04 березня 2016 року.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4