№ 336/3677/15-к
провадження № 1кп/336/372/2015
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2015 року м.Запоріжжя
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 Кримінального кодексу України, -
29.03.2015 р. приблизно о 14.00 годині ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого словесного конфлікту, наніс ОСОБА_4 кулаком правої руки три удари в область носу, губ та лівого ока, чим спричинив потерпілому струс головного мозку, закритий перелом кісток носу, синець в навколоочній області зліва, в області верхньої та нижньої губ зліва, що у сукупності кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину та заявлений цивільний позов не визнав в повному обсязі. Пояснив, що 29.03.2015 р. приблизно о 13.00 годині, рухаючись в трамваї та повертаючись додому, зустрів сусіда на ім`я ОСОБА_8 , з яким у них стався словесний конфлікт. Коли вони з ОСОБА_4 вийшли з трамваю, потерпілий став йому погрожувати розправою. Біля хлібного кіоску ОСОБА_4 почав штовхати обвинуваченого та комусь телефонувати. Далі ОСОБА_7 направився додому, по дорозі проходив мимо будинку АДРЕСА_2 , де, біля двору, помітив ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Потерпілий підійшов до ОСОБА_7 впритул та вдарив рукою в живіт. У відповідь обвинувачений наніс ОСОБА_4 один удар долонею руки по обличчю. Від удару ОСОБА_4 не падав. Далі потерпілий схопив з землі камінь, обвинувачений у відповідь з землі також підняв камінь. ОСОБА_4 , перебуваючи у русі, перечепився та впав, обвинувачений, нахилившись над ним, схопив за одяг. Далі з`явився ОСОБА_10 , який разом з ОСОБА_9 , розтягли його та потерпілого. Вважає, що його дії кваліфіковані не вірно, та його необхідно виправдати, оскільки діяв у межах необхідної оборони від протиправних дій ОСОБА_4 , який спровокував конфлікт. Потерпілий разом з ОСОБА_9 викликали у обвинуваченого побоювання групового нападу. Крім того, ОСОБА_4 перший наніс йому удар, а ОСОБА_7 , маючи захворювання, яке потребувало оперативного втручання, побоювався за своє здоров`я, а тому вимушений був захищатись.
Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, що вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, доведена і підтверджується наступними доказами.
В суді потерпілий ОСОБА_4 пояснив, що 29.03.2015 р. він на трамваї повертався з ринку «Анголенко» додому. Разом з ним в трамваї їхав його сусід ОСОБА_7 , між ними виник словесний конфлікт, в ході якого обвинувачений висловлювався на його адресу нецензурною лайкою та обурювався з приводу не заасфальтованих на їх вулиці доріг. ОСОБА_7 свої претензії з приводу якості робіт висловлював саме на його адресу, оскільки робота потерпілого пов`язана з ремонтом доріг. Коли трамвай зупинився на зупинці громадського транспорту «Іванова», ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вийшли. По дорозі додому потерпілий зателефонував своєму сусіду ОСОБА_11 , попрохав його вийти на вулицю, щоб обговорити конфлікт, як відбувся у нього з обвинуваченим. Підійшовши до двору будинку АДРЕСА_2 , зупинився біля ОСОБА_11 та почав з ним спілкуватись. В цей час помітив, що підходить ОСОБА_12 . Між ними продовжився словесний конфлікт, в ході якого обвинувачений продовжив висловлювати претензії на його адресу та лаявся. В якийсь момент ОСОБА_13 наніс ОСОБА_4 один удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя. Від удару потерпілий не падав, а лише відступив на один крок назад, та вони продовжили з`ясовувати стосунки. Поруч знаходився ОСОБА_14 . Потім ОСОБА_4 дістав з кишені куртки мобільний телефон. Ці дії викликали у ОСОБА_7 ще більшу агресію, останній вирішив, що потерпілий збирається телефонувати до міліції. В цей час ОСОБА_7 наніс потерпілому ще один удар кулаком правої руки в область лівого ока. Від отриманого удару ОСОБА_4 не падав, рівноваги не втрачав, але обвинувачений наступав на нього та намагався ще вдарити. Потім ОСОБА_7 наніс ОСОБА_4 третій удар кулаком правої руки в область губи з лівого боку та штовхнув потерпілого в груди. В результаті поштовху ОСОБА_4 впав спиною на землю, свідомість не втрачав. Після падіння, ОСОБА_7 накинувся на потерпілого, лівою рукою біля шиї придавив його до землі, а правою рукою схопив за шию та став душити. ОСОБА_4 відчув головокружіння та на деякий час втратив свідомість. В цей час, коли ОСОБА_13 душив потерпілого, з будинку АДРЕСА_3 вийшов ОСОБА_15 . Після чого обвинуваченого відтягнули від ОСОБА_4 , хто саме, потерпілий не бачив. Потім ОСОБА_7 пішов з місця пригоди, ОСОБА_16 пішов додому, а потерпілий, поспілкувавшись з ОСОБА_11 , зателефонував до Шевченківського РВ та склав відповідну заяву. Під час конфлікту ударів та тілесних ушкоджень ОСОБА_17 потерпілий не наносив, лише хапав обвинуваченого за одяг та захищався.
Як цивільний позивач, підтримав заявлений цивільний позов та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Допитаний в суді свідок ОСОБА_9 пояснив, що 29.03.2015 р. він перебував у себе вдома. Приблизно о 14-15 годині йому на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_4 , покликав вийти на вулицю. На вулиці свідок побачив ОСОБА_4 , який зупинився біля нього, слідом рухався ОСОБА_7 , який також зупинився біля них з ОСОБА_4 . Між обвинуваченим та потерпілим стався словесний конфлікт, в процесі якого ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_4 в обличчя. Потерпілий зняв куртку, ОСОБА_7 також зняв куртку та почав наступати в бік ОСОБА_4 , який взяв з землі камінь. ОСОБА_7 також підняв з землі камінь, але ніхто з них каміння не кидав. В русі обвинувачений наступив свідкові на хвору ногу, ОСОБА_11 нахилився та більше нічого не бачив, тільки помічав, що обвинувачений та потерпілий пересувались біля нього та кричали. Якщо ОСОБА_7 і наніс потерпілому інші удари, то свідок їх не помітив, оскільки відчував сильний біль в нозі та не звертав уваги на обставини події. Через деякий час біля двору з`явився сусід свідка ОСОБА_16 , разом з яким ОСОБА_11 припинив конфлікт.
Свідок ОСОБА_10 при допиті в суді пояснив, що весною 2015 р. він знаходився у себе на подвір`ї, де почув шум біля сусіднього будинку та голос сусіда ОСОБА_11 ОСОБА_10 , підійшовши до двору, допоміг ОСОБА_11 розняти ОСОБА_4 та ОСОБА_7 . Свідок не бачив, щоб будь-хто з останніх наносив один одному удари чи тримав в руках будь-які предмети. Коли розтягли потерпілого та обвинуваченого, ОСОБА_7 пішов додому, а свідок помітив, що у ОСОБА_4 на обличчі була кров. На ОСОБА_7 тілесних ушкоджень він не помітив.
За висновком експерта № 1199 від 27.04.2015 р. (експертиза почата 03.04.2015 р.) струс головного мозку, закритий перелом кісток носу, синець в навколоочній області зліва, в області верхньої та нижньої губ зліва у ОСОБА_4 у сукупності кваліфікуються як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Ушкодження утворились від дії тупого (тупих) предмета. Давність утворення ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи (а.с.78-79).
З висновку експерта № 1201 Д від 27.04.2015 р. (а.с.80-81) судом встановлено, що експерт дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 було нанесено не менш, ніж 3 травмуючих впливу, виходячи з локалізації встановлених тілесних ушкоджень.
05.05.2015 р. за участю потерпілого, свідка ОСОБА_9 , а також лікаря СМЕ ОСОБА_18 , було проведено слідчий експеримент, про що складено відповідний протокол (а.с.84-104). При проведенні слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_4 пояснив за яких обставин 29.03.2015 р. йому були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_7 . Пояснення потерпілого в процесі проведення слідчого експерименту узгоджуються з його показаннями в судовому засіданні під час допиту у якості потерпілого. Свідок ОСОБА_9 під час слідчого експерименту більш детально пояснював обставини конфлікту, що виник між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , як і кількість та механізм травмуючих ударів з боку ОСОБА_7 .
Згідно висновку експерта ОСОБА_18 № 1600 Д від 07.05.2015 р. (а.с.82-83), не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_4 за умов та обставин, вказаних в протоколі слідчого експерименту з його участю від 05.05.2015 р.
Компетентність експертів, обґрунтованість експертних висновків ніким із учасників кримінального провадження не оспорювались.
Проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні докази у сукупності, суд дійшов висновку про те, що вони логічні, послідовні, за своїм змістом не містять протиріч, на їх підставі судом встановлені та перевірені обставини, які в силу ст.91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.
Підстав сумніватись в їх достовірності суд не встановив.
Покази потерпілого в процесі досудового слідства та судового розгляду є послідовними та узгоджуються з показами допитаного свідка ОСОБА_9 , а також висновками судово-медичних експертиз, а тому суд приймає їх до уваги при винесенні вироку.
Доводи обвинуваченого про те, що тілесні ушкодження потерпілому він завдав неумисно, в результаті самозахисту від неправомірних дій ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, добутими в процесі судового розгляду справи.
За змістом статті 36 КК України необхідна оборона - це правомірний захист охоронюваних законом прав та інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими, відповідно до частини першої статті 36 КК України, є будь-які дії особи, які безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, та у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.
Відповідно до розяснень, наданих Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Як вбачається з кримінального провадження, між обвинуваченим та потерпілим виникла сварка, якої обвинувачений мав об`єктивну можливість уникнути. В ході сварки ОСОБА_7 , із мотиву особистої неприязні, завдав ОСОБА_4 три удари в обличчя, внаслідок чого потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я.
Поведінка обвинуваченого під час конфлікту, характер, послідовність, рішучість і динамічність його дій, локалізація тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення спростовують твердження ОСОБА_7 про завдання необережних тілесних ушкоджень в процесі необхідної оборони.
Під час розгляду справи судом не встановлено таких обставин, які б свідчили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_4 . А отже, вважати, що обвинувачений, завдаючи потерпілому три удари, перебував у стані необхідної оборони, про що йдеться у його твердженнях, немає підстав.
Під час судового розгляду справи за клопотанням обвинуваченого були допитані свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які пояснили, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 відбувся ще в трамваї. Вони, перебуваючи неподалік від будинку АДРЕСА_2 , спостерігали, як ОСОБА_4 перший наніс обвинуваченому удар кулаком в живіт, а згодом вдарив взутою ногою по нозі ОСОБА_7 . Обвинувачений наніс ОСОБА_4 лише один удар в обличчя.
Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 пояснювали, що конфлікт продовжувався декілька хвилин, і вони не намагались допомогти ні фізично, ні покликавши на допомогу ОСОБА_7 який, на їх думку оборонявся від потерпілого, а лише спостерігали за цим, і, тільки після завершення конфлікту, покинули місце пригоди, не викликавши міліцію.
Суд критично ставиться до показів вказаних свідків, оскільки їх покази щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . ОСОБА_4 не підтверджені іншими належними та допустимими доказами, як то висновки судово-медичних установ. Крім того, покази вказаних свідків щодо кількості ударів, завданих ОСОБА_7 потерпілому, спростовується висновком експерта № 1201 Д. Також судом враховані свідчення обвинуваченого, потерпілого та свідків обвинувачення, які пояснювали, що під час конфлікту, інших осіб поблизу не помітили.
Із огляду на зазначені обставини, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд згідно із вимогами ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_7 вчинив злочин невеликої тяжкості. Обвинувачений має постійне місце проживання, де характеризується позитивно (а.с.109), раніше не судимий (а.с.110).
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, відношення самого обвинуваченого до вчиненого, та позицію потерпілого, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе з призначенням покарання в межах санкції статті у вигляді громадських робіт.
При вирішенні цивільного позову, заявленого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив відносно потерпілого ОСОБА_4 умисний злочин, внаслідок чого потерпілий проходив лікування, ніс матеріальні витрати та зазнав моральних страждань.
Відповідно до ст. 56 КПК України потерпілі мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Згідно з ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
У відповідності до вимог ст.ст.127-129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.
Вимоги позову про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1335,54 грн., ОСОБА_4 обгрунтував тим, що в результаті злочинних дій ОСОБА_7 , він поніс витрати на лікування, про що надав копії квитанцій (а.с.35-37).
Вимоги про відшкодування моральної шкоди потерпілий обгрунтував з посиланням на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого він пережив та продовжує переживати моральні страждання. В результаті протиправної поведінки ОСОБА_7 істотно погіршився стан його здоров`я, він переніс тривале лікування та потребує послідуючої реабілітації. У потерпілого з`явився панічний страх за своє життя та здоров`я при виді обвинуваченого, який мешкає в одному районі міста з ОСОБА_4 . Потерпілий постійно знаходиться у стані дискомфорту, пригніченості, змінився його звичний уклад життя, оскільки він не може відчувати себе впевнено у суспільстві. Внаслідок ушкодження здоров`я цивільний позивач втратив можливість працювати на роботі, яка близька йому за складом характеру, подобається та приносить задоволення, втратив можливість достойно забезпечувати свою родину та себе, оскільки постійно відчуває головні болі (мігрені). Завдану моральну шкоду ОСОБА_4 оцінив у 50 000 грн.
Обвинувачений ОСОБА_7 цивільний позов не визнав у повному обсязі.
Заслухавши цивільного позивача та позицію обвинуваченого з приводу заявленого позову, оцінивши у сукупності всі надані на обґрунтування цивільного позову докази, суд задовольняє цивільний позов частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.22, 23, 1167, 1168 ЦК України, особа має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої їй внаслідок порушення її прав, зокрема, витрат, які особа зробила або повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також втрат через перенесені душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою.
Згідно ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Ряд наданих квитанцій підтверджують реальні збитки, понесені потерпілим на лікування.
Згідно виписки з історії хвороби № 4903 (а.с.38), ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в період з 29.03.2015 р. по 14.04.2015 р. Потерпілому було призначено лікування: анальгін, димедрол, еуфіллин, фуросемід, пірацетам, пентоксифллін, предуктал, вітамінотерапія, електрофізиолікування. Рекомендовано: нейровітан.
Оцінивши надані ОСОБА_4 квитанції, суд дійшов висновку, що стягненню підлягають витрати, пов`язані з проходженням лікування та призначеним лікуванням на суму 449,06 грн. (за квитанціями на а.с.35 та за квитанцією від 17.06.2015 р. на нейровітан (а.с.37).
Разом з тим, цивільний позивач в обґрунтування позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди надав суду квитанції про придбання ліків (а.с.36, 37), вартість яких не може бути стягнута, оскільки вказані у квитанціях ліки не призначались потерпілому в період лікування, та не були рекомендовані після його проходження.
Оскільки суду не надано доказів призначення лікувальною установою тридуктана, лівострола, корінфара та ін., а рішення суду, у відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України, не може ґрунтуватись на припущеннях, то суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів на їх придбання.
Згідно вимог ст..23 ЦК України та роз`яснень, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику по справам про стягнення моральної (нематеріальної) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи викладене, суд, виходячи з тривалості моральних страждань, характеру протиправних дій, вважає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди такими, що підлягають частковому задоволенню на суму 5000 грн.
Відповідно до ст.118 КПК України витрати на правову допомогу є процесуальними витратами.
Згідно із ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Розмір стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу підтверджено актом прийому-передачі до угоди про надання правової допомоги від 02.04.2015 р. та розрахунком до нього (а.с.43), за якими ОСОБА_4 сплачені послуги адвоката на суму 4800 грн., що підлягають стягненню з ОСОБА_7 .
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Речові докази по справі відсутні.
Керуючись ст.ст.371, 373-374 Кримінального процесуального кодексу України (в редакції 2012 року), суд, -
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.2 КК України, і призначити йому покарання у вигляді 100 (ста) годин громадських робіт.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду, завдану злочином в сумі 449,06 грн., 5000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди та 4800 грн. витрат на правову допомогу, разом стягнути 10 249,06 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений. Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1