Ухвала іменем україни 10 грудня 2015 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014194, за касаційними скаргами захисників ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого, який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

встановив:

У касаційних скаргах:

- захисник ОСОБА_6 указує на незаконність та необґрунтованість вироку Апеляційного суду міста Києва щодо ОСОБА_7 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення останньому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Просить змінити оскаржуване судове рішення, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік. Стверджує, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи свій вирок та призначаючи ОСОБА_7 покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, не повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро покаявся у вчиненому злочині, частково добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_7 щомісячно вносить на рахунок представника потерпілого грошові внески, що, на думку захисника, свідчить про прагнення засудженого усунути негативні наслідки вчиненого злочину в повному обсязі. Також захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно вказав на те, що ОСОБА_7 характеризується посередньо. Окрім того, у своїй скарзі ОСОБА_6 як на підставу для застосування ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, окрім вищевказаного, посилається на те, що останній 24 липня 2015 року зареєстрував шлюб із громадянкою ОСОБА_11 , яка згідно з довідкою № 70 жіночої консультації Ірпінського пологового будинку від 10 серпня 2015 року перебуває на обліку з приводу вагітності;

- захисник ОСОБА_5 зазначає про незаконність оскаржуваного судового рішення щодо ОСОБА_8 , порушує питання про його скасування та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи свій вирок та призначаючи ОСОБА_8 покарання за вчинені злочини без застосування ст. 75 КК України, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, та призначив останньому покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та даним про особу засудженого внаслідок суворості. Указує, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог апеляційної скарги прокурора, оскільки останній не просив суд скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 у частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Зазначає, що суд безпідставно врахував як обтяжуючу покарання обставину стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 . Окрім того, посилається на те, що ОСОБА_8 уклав із потерпілим угоду про відшкодування завданих збитків, та вже сплатив останньому 2200 грн. Також вважає, що суд апеляційної інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 без його захисника.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначено покарання у виді позбавленні волі строком на 4 роки. На підставі ст. 70 КК України та за правилами ч. 1 ст. 72 КК України до цього покарання, шляхом повного складання покарань, повністю приєднане покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців, та за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки і 6 місяців, зарахувавши у відповідності до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, як повністю відбуте покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року у виді позбавлення волі на строк 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2 - 4 ст. 76 КК України.

Також за вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні та призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 - на строк 4 роки, та за ч. 2 ст. 296 КК України - на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавленні волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задоволено частково. Постановлено стягнути на користь ОСОБА_12 солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 30000 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди - 70000 грн.

Вирішено питання про речові докази.

22 травня 2015 року Апеляційний суд міста Києва частково задовольнивши апеляцію прокурора, ухвалив свій вирок: виключив із вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року посилання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України. Постановив вважати його засудженим за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Також апеляційний суд скасував указаний вирок місцевого суду у частині призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, та постановив свій вирок, за яким засудив: - ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; - ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, думки прокурора щодо законності та обґрунтованості вироку Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , захисників, які підтримали свої касаційні скарги, а також позицію представника потерпілого щодо необхідності задоволення касаційних скарг, перевіривши доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 10 вересня 2013 року близько 02:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні супермаркету «Білла Україна», розташованого на Бессарабській площі, 2 в м. Києві, бажаючи самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, пред`явив раніше незнайомому громадянину Турецької Республіки ОСОБА_12 необґрунтовані претензії, та почав виражатися на його адресу нецензурною лайкою, після чого діючи безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, наніс правим ліктем своєї руки один удар в обличчя ОСОБА_12 . Після чого, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, утримуючи ОСОБА_12 за волосся голови, витяг останнього на вулицю.
При цьому ОСОБА_8 помітивши, як раніше знайомий йому ОСОБА_7 , вчиняє неправомірні дії щодо ОСОБА_12 , підбіг до потерпілого та бажаючи самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству та державі, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, обхватив потерпілого за тулуб та повалив на землю, після чого разом із ОСОБА_7 почав наносити потерпілому удари по тулубу, спричинивши легкі тілесні ушкодження. При цьому, ОСОБА_8 , помітивши гаманець, який випав з кишені куртки ОСОБА_12 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи відкрито для оточуючих, підібрав із асфальту гаманець потерпілого, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, спричинивши ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 1000 грн.

Особами, які подали касаційні скарги, не оскаржуються доведеність винуватості та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення у межах касаційної скарги.

Доводи захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 , про те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду щодо останнього вийшов за межі вимог апеляційної скарги прокурора, є безпідставними.

Так, із матеріалів кримінального провадження, зокрема із апеляційної скарги прокурора (а.п. 202-207 т. 1), вбачається, що він зазначав про незаконність та необґрунтованість вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та порушував питання про його скасування та ухвалення нового вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та даним про особи обвинувачених внаслідок м`якості, на обґрунтування чого зазначав про безпідставне застосування ст. 75 КК України при призначенні обвинуваченим покарання за вчинені злочини.

При цьому, суд апеляційної інстанції, дотримуючись положень ст. 404 КПК України, яка передбачає межі перегляду судом апеляційної інстанції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, за результатами чого ухвалив своє рішення, належним чином його мотивувавши.

Окрім того, ОСОБА_5 посилається на те, що суд апеляційної інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки розглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за відсутністю його захисника. Наведені доводи є неспроможними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, із яких видно, що захисником ОСОБА_8 у суді першої інстанції виступав адвокат ОСОБА_6 , який також був присутній та належно захищав інтереси обвинуваченого в суді апеляційної інстанції. Відомостей про те, що ОСОБА_8 у судах першої та апеляційної інстанцій відмовився від послуг захисника ОСОБА_6 у матеріалах провадження немає. Окрім того, в матеріалах провадження наявна угода про надання правової допомоги від 12 лютого 2015 року, укладена між Адвокатським об`єднанням «Харченко, Зубець і партнери» та ОСОБА_8 , на підставі якої ордером серії КС № 080776, виданому вказаному адвокатському об`єднанню, ОСОБА_13 також уповноважено надавати юридичну допомогу та здійснювати захист прав та законних інтересів ОСОБА_8 , в тому числі, в суді апеляційної інстанції (а.п. 230, 321 т. 2). Як видно із вироку, ОСОБА_13 була присутня в судових засіданнях в суді апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за апеляційною скаргою прокурора. Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що право на захист ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції було забезпечене належним чином.

Інших доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення у касаційних скаргах не наведено, а також не встановлено колегією суддів за результатами перевірки матеріалів цього кримінального провадження.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції дотримався цих вимог кримінального закону.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України судом враховано суспільну небезпечність вчинених кримінальних правопорушень, ступінь їх тяжкості, одне з яких віднесене до категорії злочинів середньої тяжкості, інше є тяжким злочином, дані про обвинувачених, зокрема те, що ОСОБА_7 не судимий в силу ст. 89 КК України, а ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спеціальних обліках вони не перебували, частково відшкодували потерпілому завдану шкоду та зобов`язалися в майбутньому відшкодувати її повністю. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суд визнав щире каяття обвинувачених. Також суд взяв до уваги те, що ОСОБА_8 позитивно характеризувався за місцем роботи. Окрім того, до обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд відніс вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Одночасно у матеріалах провадження хоча і є дані про те, що ОСОБА_7 позитивно характеризувався за місцем навчання, однак ця обставина на думку колегії суддів суду касаційної інстанції, не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та в сукупності з іншими обставинами не є достатньою підставою для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Те, що ОСОБА_7 24 липня 2015 року зареєстрував шлюб із громадянкою ОСОБА_11 , та у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дитина, свідоцтво про народження якої було надане захисником в судовому засіданні, не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_5 про безпідставне визнання судом як обтяжуючої покарання обставини вчинення злочинів ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння є необґрунтованими, оскільки як вбачається із матеріалів провадження, у судовому засіданні сам обвинувачений підтвердив факт вживання ним у день вчинення злочинів, за які він був засуджений, алкогольних напоїв, а саме двох пляшок пива.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та їх конкретних обставин, даних про засуджених, немає можливості виправлення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 без відбування покарання з випробуванням.

Касаційні скарги захисників не містять достатньо обґрунтованих доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання, а також про його невідповідність тяжкості вчинених злочинів та даним про їх особи внаслідок суворості.

Призначене засудженим апеляційним судом покарання є необхідним і достатнім для їх виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.

З огляду на викладене, відсутні підстави для зміни або скасування вироку Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2015 року з мотивів, наведених у касаційних скаргах.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

Вирок Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3