Справа № 160/93/15-к Провадження №11-кп/773/402/15 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 389 КК України Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 вересня 2015 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Волинської області на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 20 липня 2015 року, яким -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився та проживає в АДРЕСА_1 , громадянин України, освіта професійно-технічна, одружений, не працює, раніше судимий вироком Локачинського районного суду від 06.03.2015 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт;

засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України на 1 (один) рік обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до зазначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Локачинського районного суду від 06 березня 2015 року, призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк один рік чотири дні.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом одного року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, суд,

В С Т А Н О В И В:

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений за те, що він, будучи судимим вироком Локачинського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт, умисно, без поважних причин, ігноруючи покладені на нього обов`язки частково не відпрацював встановлений судом строк громадських робіт, невідбута частина покарання становить 34 години громадських робіт.

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого.

Посилається на те, що вироком Локачинського районного суду від 30 липня 2014 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт, які необхідно відбувати реально, невідбута частина з яких складає 34 години.

Призначаючи покарання за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 та ст. 75 КК України, тобто звільнивши обвинуваченого від відбування покарання, суд першої інстанції вдався до ревізії вироку суду від 30 липня 2014 року за яким обвинуваченому призначено реальне покарання.

Також суд не врахував положень ч. 1 ст. 72 КК України та не конкретизував яку саме невідбуту частину покарання приєднано, про що взагалі не зазначено у резолютивній частині вироку.

Вирішуючи питання про призначення покарання суд першої інстанції щодо обвинуваченого врахував, що до кримінальної відповідальності він притягується вперше, хоча покарання призначив за сукупності вироків, чим допустив суперечність своїх висновків. Вважає, що судом при постановлені вироку та обрані міри покарання порушено вимоги ст. 65 КК України.

Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції у вступній та мотивувальній частині вироку не правильно зазначено відомості щодо особи, а саме, що ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України засуджений вироком Локачинського районного суду від 06.03.2015 року, тоді як вказаний вирок від 30.07.2014 року.
Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 389 КК України 1 (один) рік обмеження волі. На підставі ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання у виді 34 години громадських робіт, з врахуванням співвідношення, встановленого ст. 72 ч. 1 КК України, що одному дню обмеження волі відповідає 8 годин громадських робіт, та остаточно призначити покарання у виді 1 року 4 дні обмеження волі.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який апеляційну скаргу підтримав з викладених у ній підстав, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора заперечили, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і ніким не оспорюється.

Відповідно до пункту другого частини 3 ст. 40 Кримінально-виконавчого кодексу України ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин.

З матеріалів провадження встановлено, що 19 грудня 2014 року ОСОБА_8 письмово був попереджений про необхідність відбування призначеного йому судом покарання у виді громадських робіт, а також йому повторно були роз`яснені наслідки ухилення його від відбування, що стверджується приєднаною до матеріалів провадження письмовою розпискою ( а.с. 100 ). Незважаючи на це, ОСОБА_8 протягом грудня 2014 року, січня-березня 2015 року без поважних причин громадські роботи не виконував, що стверджується довідкою Холопичівської сільської ради. Цих обставин не заперечив і сам обвинувачений (а.с. 101-102).

Посилання ОСОБА_8 в судовому засіданні на те, що громадські роботи не виконував через хвороби ніякими доказами не підтверджується. Такі його доводи у суді першої інстанції спростовуються письмовими поясненнями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких він власноручно зазначив, що до виконання громадських робіт він не приступив із-за власної роботи (а.с. 100). Будь-яких доказів, що ОСОБА_8 хворів і хвороба перешкоджала відбуванню покарання у матеріалах провадження немає. Та обставина, що обвинувачений умисно ухилявся від відбування покарання у виді громадських робіт стверджується і показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в діях ОСОБА_8 є склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що зазначений злочин ОСОБА_8 вчинив в період відбування покарання у виді громадських робіт за вироком Локачинського районного суду від 30.07.2014 року. Тому остаточне покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції правильно призначив на підставі ст. 71 КК України.

Однак, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував, що за вироком Локачинського районного суду від 30.07.2014 року останньому було призначено реальне покарання у виді громадських робіт, а тому повністю приєднавши до призначеного за новим вироком невідбуту частину покарання за попереднім вироком і звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, суд фактично вдався в ревізію попереднього вироку, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Крім цього, у вступній і резолютивній частині вироку суд вказав, що ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 125 КК України був засуджений 06.03.2015 року, тоді як останній за вказаний злочин засуджений 30.07.2014 року.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, то відповідно до підпункту 4 пункту 1 ст. 409 КПК України це є підставою для скасування вироку і постановлення нового вироку.

Тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 389 КК України покарання із застосуванням ст. 75 КК України у зв`язку з неправильним застосуванням Закону про кримінальну відповідальність підлягає скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

При призначенні ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії невеликої тяжкості, особу винного, який за місцем свого проживання характеризується негативно.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання ОСОБА_8 апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням наведеного, суд призначає ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту. Саме таке покарання відповідатиме тяжкості вчиненого злочину, особі винного, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарань, буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Оскільки даний злочин ОСОБА_8 вчинив в період відбування покарання за вироком суду від 30 липня 2014 року, то остаточне покарання обвинуваченому слід призначити з врахуванням вимог ст. 71 КК України шляхом приєднання до покарання за вказаним вироком частини невідбутого покарання у виді громадських робіт за попереднім вироком, з врахуванням вимог ст. 72 КК України, що одному дню арешту відповідають 8 годин громадських робіт.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області задовольнити частково.

Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 20 липня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 389 КК України покарання у виді арешту строком на 1 (один ) місяць.

На підставі ст.ст.71, 72 ч.1 п.4 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання до покарання за даним вироком частково невідбутого покарання за вироком Локачинського районного суду Волинської області від 30 липня 2014 року, остаточно до відбування ОСОБА_8 призначити 1 (один) місяць 4 (чотири) дні арешту.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

У вступній та резолютивній частині вироку ОСОБА_8 вважати судимим за ч. 2 ст. 125 КК України вироком Локачинського районного суду від 30.07.2014 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4