УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Леона О.І.

Суддів Галапаца І.І., Урдюк Т.М.

з участю прокурора Телепка В.В.

захисника-адвоката ОСОБА_1

засудженого ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_2, в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_3, державного обвинувача та потерпілого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 січня 2010 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, житель ІНФОРМАЦІЯ_3 (гуртожиток), ІНФОРМАЦІЯ_4, одружений, невійськовозобов'язаний, несудимий,

засуджений за ст. 286 ч.2 КК України на чотири роки позбавлення волі.

Запобіжний захід залишений попередній підписка про невиїзд.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 19 тис. 450 грн. матеріальної шкоди та 30 тис. грн. моральної шкоди, а всього 49 тис. 450 грн.; в користь НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області 1 тис. 109 грн. 52 коп. за проведення експертиз.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_2 24 січня 2009 р. біля 22 год. 30 хв. в с. Станеля на вул. Грушевського Дрогобицького району, керуючи транспортним засобом марки "ВАЗ-2101", р/н НОМЕР_1, та рухаючись в темну пору доби в умовах обмеженої видимості, в зоні дії дорожнього знака, що обмежує швидкість руху до 40 км/год., проїжджаючи правий поворот в порушення вимог пунктів: 1.2, 1.3, 1.5, 2.1 "а", 2.3 "б", 2.9 "а", 11.2, 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керував транспортним засобом, не маючи посвідчення на право керування таким, неуважно стежив за дорожньою обстановкою, не рухався керованим транспортним засобом якнайближче до правого краю дороги, не обрав безпечну швидкість, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати, а рухався із швидкістю біля 70 км/год., що з врахуванням темної пори доби та недостатньої видимості в напрямку руху не забезпечувало безпеку руху; на керованому транспортному засобі було встановлено переднє ліве колесо, протектор якого мав знос більше допустимої норми, проїжджаючи правий поворот не знизив швидкість руху, в наслідок чого не справився з керуванням і виїхав за межі проїжджої частини дороги на її ліве узбіччя, де зіткнувся з деревом, в результаті даного зіткнення пасажир ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких помер.

В апеляції засуджений ОСОБА_2 покликається на те, що при призначенні покарання суд врахував тільки ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, наслідки які наступили і самі обставини вчинення злочину.

Вважає, що судом не враховано, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, позитивно характеризується по місцю навчання і проживання, раніше не судимий, є інвалідом ІІ групи внаслідок травм отриманих під час ДТП, має дружину, яка на даний час перебуває на 5-му місяці вагітності, частково добровільно відшкодував заподіяну шкоду і прагне повністю її відшкодувати.

Наголошує, що суд також не прийняв до уваги те, що він навчається, і перебуваючи в місцях позбавлення волі, не буде мати можливості отримати вищу освіту, його дружина буде позбавлена опіки та моральної підтримки, а після народження дитини він не зможе дати їй батьківської ласки та опікуватися як дитиною так і дружиною.

Зазначає, що відбуваючи покарання, буде переносити сильні душевні страждання і це не буде сприяти його перевихованню.

Акцентує, що призначене покарання є надто суворим.

Просить вирок міськрайонного суду скасувати у зв'язку з невідповідністю покарання, призначеного судом, ступеню тяжкості злочину внаслідок суворості, та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, не пов'язане із позбавленням волі.

В апеляції захисник адвокат ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_2 покликається на те, що судом не враховано, що останній свою вину визнав повністю, дав суду покази по справі та активно сприяв у розкритті даного злочину, а тому призначив покарання, яке є явно несправедливим по своїй суворості.

Вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_2 суд в порушення ст. 323 КПК України не надав належної оцінки обставинам, які пом'якшують покарання, зокрема повне визнання вини у скоєному злочині та щире каяття, те, що він практично повністю добровільно відшкодував заподіяну шкоду, окрім відшкодування вартості надмогильного пам'ятника, при цьому ОСОБА_2 визнав вартість останнього у розмірі згідно з позовом 19 тис. 450 грн., коли згідно листа від 13 липня 2009 року №357 КП "Комбінат міського господарства" вартість стандартного надмогильного пам'ятника з мармурової крихти складає 2 тис. 550 грн. 80 коп.

Наголошує, що встановивши обставини, які пом'якшують покарання, а саме визнання ОСОБА_2 своєї вини, щире каяття у скоєному, молодий вік, інвалідність, наявність вагітної дружини, часткове добровільне відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, суд не надав їм належної оцінки при вирішенні питання про призначення засудженому покарання.

Акцентує, що судом також не надано належної оцінки даним про особу засудженого, що він раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю навчання та проживання, стан його здоров'я, що він визнаний інвалідом ІІ групи загального захворювання, має вагітну дружину і те, що ОСОБА_2 вчинено злочин з необережності.

Просить вирок міськрайонного суду змінити та звільнити ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

В апеляції державний обвинувач покликається на те, що не оспорює кваліфікацію дій засудженого, проте вважає, що покарання, призначене судом, не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_2 внаслідок мякості.

Зазначає, що приймаючи рішення про призначення ОСОБА_2 покарання за вчинений ним злочин, суд не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості, характеру суспільної небезпеки і обставинам вчиненого засудженим злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.

Наголошує, що судом не враховано те, що ОСОБА_2 вчинено тяжкий злочин, не в повному об'ємі відшкодовано матеріальну та моральну шкоду потерпілому ОСОБА_4 у зв'язку із смертю та похованням сина в розмірі 280 тис. 85 гривень, а також те, що він частково визнавав свою вину під час проведення судового слідства.

Просить вирок міськрайонного суду скасувати у зв'язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м'якості, постановити новий вирок, яким ОСОБА_2 призначити покарання за ст. 286 ч.2 КК України пять років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами та задоволити позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальних і моральних збитків на суму 269 тис. 450 грн.

В апеляції потерпілий ОСОБА_4 зазначає, що під час досудового слідства засуджений ОСОБА_2 давав неправдиві покази, не допомагав слідству і суду встановити обєктивну істину у справі, вину визнав, відшкодував частково матеріальну шкоду і відмовляється відшкодовувати моральну шкоду.

Акцентує, що в своїй апеляції засуджений вказує на те, що він характеризується позитивно по місцю навчання, проте згідно наказу №133 від 06 лютого 2009 року ОСОБА_6 відрахований у зв'язку із не здачею іспитів.

Вважає, що інвалідність II групи ОСОБА_2 є фіктивною і фактично не відповідає дійсності, а отримана для того, щоб помякшити покарання засудженому при обранні міри покарання, і одружився він 26 грудня 2009 року лише для пом'якшення вироку.

Наголошує, що засуджений ОСОБА_2 не відшкодував йому понесені витрати на встановлення надгробного пам'ятника на могилі сина, вартість якого становить 19 тис. 450 гривень та те, що смерть сина завдала йому, його дружині, молодшому синові і дочці, яка під час трагедії була вагітна і в зв'язку з пережитим стресом потрапила у патологічне відділення Дрогобицької лікарні, де знаходилась більше двох місяців на лікуванні згідно довідки №680, значних фізичних та моральних страждань, він втратив сина на якого покладав свої надії в старості та переніс значний стрес і страждання.

Також вважає, що вирок міськрайонного суду є необгрунтованим, а доводи викладені в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_2 є безпідставними і не відповідають дійсності.

Просить скасувати вирок міськрайонного суду, призначити ОСОБА_2 максимальне покарання, передбачене санкцією ст. 286 ч.2 КК України вісім років позбавлення волі без права керування транспортними засобами, предявлений ним позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в сумі 269 тис. 450 грн. задоволити в повному обсязі, а апеляцію засудженого ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про підтримання апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом І інстанції та частково апеляції потерпілого ОСОБА_4, та заперечення апеляцій засудженого та його захисника, потерпілого, який підтримав свою апеляцію та апеляцію прокурора, засудженого ОСОБА_2 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_1, які заперечили апеляції прокурора та потерпілого і просять задоволити апеляції в інтересах ОСОБА_2, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом І інстанції та потерпілого ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, апеляція засудженого ОСОБА_2 частковому задоволенню, а захисника-адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого задоволенню.

В апеляціях прокурор, який брав участь у розгляді справи судом І інстанції, потерпілий ОСОБА_4, засуджений ОСОБА_2 та в його інтересах захисник-адвокат ОСОБА_3 не оспорюють доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненому та кваліфікацію злочинних дій, а лише міру призначеного покарання внаслідок мякості та суворості відповідно, а прокурор та потерпілий ОСОБА_4 ще й оспорюють суму цивільного позову про відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання засудженому ОСОБА_2, міськрайонний суд не в повній мірі врахував особу винного та обставини, що помякшують покарання.

Зокрема, слід прийняти до уваги, що засуджений ОСОБА_2 є особою молодого віку, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується по місцю навчання та проживання, його стан здоровя, що він є інвалідом ІІ групи внаслідок травм, отриманих під час ДТП, сімейні обставини на утриманні дружина та новонароджена дитина.

Також колегія суддів бере до уваги, що засудженим ОСОБА_2 до вироку суду добровільно частково відшкодовано матеріальну шкоду, і не заперечив цього потерпілий ОСОБА_4 як в місцевому суді (а.с.193), так і апеляційній інстанції.

Крім цього, засуджений в апеляційному суді наголосив, що готовий добровільно відшкодувати вартість придбання надмогильного памятника в сумі 19 тис. 450 грн., однак потерпілий від цього відмовляється.

Отже, колегія суддів вважає, що вищенаведене свідчить про можливість і необхідність застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки і відповідно покладення на нього обовязків, передбачених ст. 76 п.п.2,3,4 КК України.

Що стосується цивільного позову потерпілого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, то такий вирішений згідно позовних вимог останнього в розмірі 19 тис. 450 грн. і не заперечив цього засуджений ОСОБА_2, а щодо стягнення з засудженого моральної шкоди, завданої злочином, то суд прийняв до уваги обставини справи та вірно стягнув з засудженого таку в розмірі 30 тис. грн.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом І інстанції та потерпілого ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляцію засудженого ОСОБА_2 задоволити частково, а апеляцію захисника-адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задоволити.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 січня 2010 року відносно ОСОБА_2 змінити.

Вважати ОСОБА_2 засудженим за ст. 286 ч.2 КК України на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_2 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Відповідно до п.п.2,3,4 ст. 76 КК України зобовязати засудженого ОСОБА_2 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та навчання, періодично з'являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

В решті вирок залишити без зміни.

Головуючий Судді