УХВАЛА

23 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровська, Луганської
області, без місця реєстрації, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати ухвалу суду, та направити обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування до суду першої інстанції для проведення підготовчого судового засідання у зазначеному провадженні.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи повернення обвинувального акта прокурору, просить ухвалу суду першої інстанції змінити в частині тримання його під вартою.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд першої інстанції порушив вимоги КПК України, оскільки повернув не лише обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування (далі-Реєстр), а й усі матеріали кримінального провадження, в якому містяться докази як сторони обвинувачення, так і сторони захисту.
Прокурор звертає увагу на те, що обвинувальний акт затверджено прокурором відділу прокуратури міста Києва, а вказане кримінальне провадження направлено прокурору прокуратури Соломянського району м. Києва. Він вважає, що це призведе до унеможливлення повторного скерування обвинувального акта до суду.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що в підготовчому судовому засіданні прокурором безпідставно було заявлено клопотання про продовження йому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вказані ним ризики не підтверджуються матеріалам кримінального провадження.
ОСОБА_5 вказує на те, що, приймаючи рішення про продовження йому строку тримання під вартою, суд не врахував наявність у нього тяжкого захворювання, що унеможливлює його перебування в приміщенні слідчого ізолятору.
Також, обвинувачений звертає увагу суду апеляційної інстанції на порушення його права бути присутнім в суді, оскільки він не був доставлений до зали судового засідання на оголошення рішення за результатами підготовчого судового засідання.
Суд першої інстанції, повертаючи обвинувальний акт прокурору, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, зазначив, що він не містить формулювання обвинувачення.
Також судом за клопотанням прокурора прийнято рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 26 грудня 2015 року. Продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що застосування ОСОБА_5 більш м`якого, окрім виняткового запобіжного заходу, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а також його спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на інших учасників процесу, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інший злочин.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити, та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, а саме в частині скасування ухвали суду першої інстанції з обставин повернення прокурору обвинувального акта разом з матеріалами кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_7 підтримав думку ОСОБА_5 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Він повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, та містити відомості, зазначені в ч. 2 цієї статті, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
На думку колегії суддів, саме неухильне дотримання виконання вимог закону щодо складання обвинувального акта, дає можливість обвинуваченому розуміти в чому саме він обвинувачується.
Відповідно до обвинувального акта органами досудового розслідування викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, а саме, що 24 січня 2014 року приблизно в 08 год. 00 хв., на платформі № 1 залізничного вокзалу ст. Київ Пасажирський в напрямку ст. Дарниця в м. Києві, ОСОБА_5 повторно, за попередньою змовою групою осіб, застосувавши насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відкрито викрав чуже майно потерпілого ОСОБА_8 - грошові кошти в сумі 1900 гривень.
В той же час колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення.
Якщо обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, то такий недолік повинен бути виправлений прокурором після повернення йому обвинувального акта зі стадії підготовчого судового засідання, тому що він є очевидними і перешкоджає призначенню судового розгляду.
Згідно ст. 373 КПК України за результатами розгляду кримінального провадження, судом ухвалюється виправдувальний або обвинувальний вирок. Приймаючи одне з зазначених рішень, відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України суд повинен мотивувати чи доведене обвинувачення, яке предявлене особі, чи ні. Отже, лише відповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України дає можливість в подальшому суду поза будь-яких сумнівів прийняти одне з передбачених ст. 373 КПК України рішень.
На думку колегії суддів, направлений до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 не відповідає зазначеним вимогам закону, а тому рішення суду про повернення обвинувального акта прокурору є законним.
Під час апеляційного розгляду прокурором заявлене клопотання про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 днів, мотивуючи це тим, що існує обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_5 злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 України, та наявні ризики того, що він зможе переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення заявленого клопотання. Захисник ОСОБА_9 думку якого підтримав обвинувачений, вважає недоцільним продовжувати строк тримання обвинуваченого під вартою, та просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, оскільки вважає, що більш м`які заходи запобіжного характеру зможуть також забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого. Він зазначив, що прокурором не наведено доказів можливості ухилення обвинуваченого від суду.
Колегія суддів вважає, що клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та продовжено його на строк до 26 грудня 2015 року включно.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Відповідно до вимог п.п. 4,5 ч. 2 ст. 183 КПК Українизапобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років та, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
При вирішення питання продовження тримання обвинуваченого під вартою, колегія суддів враховує тяжкість та обставини злочину у вчиненні якого, обвинувачується ОСОБА_5 , наявність обгрунтованої підозри, а також тяжкість покарання, яке може бути призначено у разі доведення його винуватості у вчиненні злочину. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги також стан здоров`я ОСОБА_5 , щодо якого відсутні об`єктивні медичні застереження, особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_5 був засуджений за скоєння злочину, що пов`язаний із застосуванням насильства, а тому вважає за необхідне продовжити раніше обраний щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду, його належну поведінку, попередити вчинення ним нових злочинів.
Також, залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню фактичних обставин у справі під час судового провадження, та зможе вплинути на показання свідків, що підтверджується заявою свідка ОСОБА_10 , в якій він зазначає, що ОСОБА_5 неодноразово телефонував до нього, погрожуючи йому фізичною розправою (а.с.146 т.1), у зв`язку з чим Солом`янським районним судом м. Києва 19 листопада 2014 року прийнято рішення про застосування до вказаного свідка заходів безпеки.
Крім того, на даний час залишаються зазначені прокурором та передбачені ст. 177 КПК України ризики, а саме наявність можливості обвинуваченого переховуватись від суду, оскільки відповідно до довідки завідувача СГІРФО Роменського МВ УМВС України в Сумській області від 18 квітня 2010 року обвинувачений ОСОБА_5 немає місця реєстрації та встановлено, що останній немає належності громадянства будь-якої країни.
Колегія суддів вважає, що на даний час ризики, які були встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду судом першої інстанції не зникли, судовий розгляд в даному кримінальному провадженні незавершено, а тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне продовжити строк запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою на тридцять днів, до 25 січня 2016 року включно.
Також, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 про не доставку його з слідчого ізолятору в приміщення суду першої інстанції на оголошення ухвали підготовчого судового засідання відповідно до ч.1 п. 3 ст. 409 КПК України не є підставою для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, оскільки не істотно порушує вимоги кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 197, 331, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 задовольнити частково. Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на тридцять днів, до 25 січня 2016 року включно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 Боголюбська ОСОБА_11 ОСОБА_3