Справа № 1-1154/11
ВИРОК

Іменем України

15.08.2011 р. м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Первушиної О. С.

при секретарі Тищенко В.С.

з участю прокурора Сівакової І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу по обвинуваченню ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, українця, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, працюючого ФОП ОСОБА_1О., зареєстрованого та проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 172 ч. 1, 172 ч. 2 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Підсудний ОСОБА_1, будучи згідно свідоцтва про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В02 № 353577, виданого 18.06.2001 року Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1О., про що внесено запис про включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій за № 0009155, на котру покладено адміністративно-господарські функції в частині укладання договорів та виконання зобов'язань, дотримання інших норм, що регламентують порядок ведення господарської діяльності, а також організаційно-розпорядчі функції при працевлаштуванні громадян, використовуючи працю найманих працівників в господарській діяльності, грубо порушив законодавство про працю за наступних обставин.

Відповідно до ст. 24-1 Кодексу України Законів про працю у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання.

Так, підсудний ОСОБА_1, будучи фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1О., порушуючи законодавство про працю, діючи всупереч ст. ст. 21, 24, 24-1, 29, 48, 50, 66, 70, 88, 94, 95, 110, 115, Кодексу законів про працю України, Наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 3260 від 08.06.2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.06.2001 року за № 554/5745 Про порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, з 28.04.2011 року допустив до виконання обов'язків продавця продуктового магазину, що знаходиться по вул. Жилянській, 45 у м. Києві, та який використовується ним для здійснення своєї підприємницької діяльності, ОСОБА_2, умисно не уклавши з нею письмового трудового договору та реєстрації такого договору в Державній службі зайнятості у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, без видачі відповідного наказу про зарахування на роботу працівника, без оформлення трудової книжки, без проходження нею попереднього медичного огляду, без складання табелю робочого часу, встановлення норми тривалості робочого часу, відпочинку та визначення умов праці, та, не маючи наміру сплачувати податок з доходів фізичної особи до місцевого бюджету, в порушення вимог ст. 189 Кодексу законів про працю України, не зробив запис у відповідному журналі реєстрації трудових договорів щодо ОСОБА_2, офіційно заробітну плату останній не встановив та не виплатив її за відпрацьовані нею з 28.04.2011 року по 15.06.2011 року більше, ніж 16 календарних днів.

Крім того, підсудний ОСОБА_1, будучи фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1О., порушуючи законодавство про працю, діючи всупереч ст. ст. 21, 24, 24-1, 29, 48, 50, 66, 70, 88, 94, 95, 110, 115, Кодексу законів про працю України, Наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 3260 від 08.06.2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 27.06.2001 року за № 554/5745 Про порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, з 28.04.2011 року допустив до виконання обов'язків продавця продуктового магазину, що знаходиться по вул. Жилянській, 45 у м. Києві, та який використовується ним для здійснення своєї підприємницької діяльності, неповнолітнього ОСОБА_3, умисно не уклавши з ним письмового трудового договору та реєстрації такого договору в Державній службі зайнятості у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи, без видачі відповідного наказу про зарахування на роботу працівника, без оформлення трудової книжки, без проходження ним попереднього медичного огляду, без складання табелю робочого часу, неправомірно встановивши в усній формі неповнолітньому ОСОБА_3 12-годинний робочий день, тобто 52 робочі години на тиждень, замість встановлених законом 36 робочих годин на тиждень для неповнолітніх, та, не маючи наміру сплачувати податок з доходів фізичної особи до місцевого бюджету, в порушення вимог ст. 189 Кодексу законів про працю України, не зробив запис у відповідному журналі реєстрації трудових договорів щодо ОСОБА_3, офіційно заробітну плату останньому не встановив та не виплатив її за відпрацьовані ним з 28.04.2011 року по 15.06.2011 року більше, ніж 16 календарних днів.

Своїми умисними діями ОСОБА_1 грубо порушив права ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3, які передбачені Конституцією України та законодавством про працю України, а саме: право на працю, право на захист своїх прав від незаконного звільнення, право на страйк для захисту своїх економічних та соціальних інтересів, право на відпочинок, право на соціальний захист, право на пенсійне забезпечення та інші види соціальних виплат та допомог, право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом шкоди працівнику у разі ушкодження його здоров'я, право на соціальне страхування від нещасних випадків і професійних захворювань, право на відпустки та інше, та позбавив останніх можливості реалізувати своє конституційне право на працю, добровільно вступивши в трудові відносини, набуваючи трудових прав та обов'язків.

В ході судового слідства підсудний ОСОБА_1 свою вину в порушенні законодавства про працю повністю визнав, підтвердивши суду вищезазначені обставини, та показав про те, що дійсно він працюючи приватним підприємцем, з 28.04.2011 року допустив до виконання обов'язків продавців продуктового магазину, що знаходиться по вул. Жилянській, 45 у м. Києві, та який використовується ним для здійснення своєї підприємницької діяльності, ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3, не оформивши їх працевлаштування у встановленому законом порядку, не виплачуючи їм заробітну плату та не встановивши неповнолітньому ОСОБА_3 скороченого робочого часу. Вимоги законодавства про працю щодо працевлаштування на роботу працівників йому відомі, але він не виконав останні через сімейні проблеми.

Щиро розкаявся у вчиненому, просив суд не карати його суворо.

За згодою сторін згідно ст. 299 ч. 3 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження таких доказів по справі як покази потерпілих та інших доказів, що були зібрані в ході досудового слідства стосовно фактичних обставин справи, оскільки підсудний та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються.

Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом підсудного та дослідженням таких матеріалів кримінальної справи, що характеризують його особу, та надійшов до висновку про те, що дії підсудного ОСОБА_1 за ст. ст. 172 ч. 1, 172 ч. 2 КК України кваліфіковані правильно як грубе порушення законодавства про працю та як грубе порушення законодавства про працю, вчинене відносно неповнолітнього.

При обранні міри покарання ОСОБА_1 суд враховує наступні обставини справи:

- ступінь тяжкості вчинених винним злочинів: злочини, передбачені ст. ст. 172 ч. 1, 172 ч. 2 КК України, віднесені кримінальним законом до категорії невеликої тяжкості;

- особу винного, який за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався.

Обставиною, що помякшує покарання ОСОБА_1, у відповідності зі ст. 66 КК України є щире каяття винного у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_1, згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

На підставі викладеного суд надходить до висновку про те, що перевиховання та виправлення підсудного можливо без ізоляції від суспільства, а тому необхідно призначити йому покарання у виді штрафу в межах санкцій ст. ст. 172 ч. 1, 172 ч. 2 КК України, остаточно призначивши покарання за сукупністю злочинів згідно правил ст. 70 КК України за принципом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважаючи, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 323, 324 КПК України, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 172 ч. 1, 172 ч. 2 КК України, та призначити йому покарання:

- за ст. 172 ч. 1 КК України - у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (пятсот десять) грн. 00 коп.;

- за ст. 172 ч. 2 КК України - у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот пятдесят) грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_1 покарання за сукупністю злочинів - штраф у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот пятдесят) грн. 00 коп.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_1 до вступу вироку в законну силу залишити без змін - підписку про невиїзд.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 15 діб з моменту проголошення.

Суддя ОСОБА_4