Справа № 11а-611/2010 р. Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.127 КК України Доповідач Данко В.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2010 року. Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Данка В.В.,

суддів Марітчака Т.М., Партики І.В.,

при секретарі Стоділку Т.Ю.,

з участю прокурора Ковальчука Т.О.,

захисника ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 за ч.2 ст.127 КК України за апеляцією державного обвинувача Нижника М.Т. на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 червня 2010 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 червня 2010 року,

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, українець, ІНФОРМАЦІЯ_3, не одружений, не працюючий, раніше не судимий, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4

засуджений за ч.2 ст.127 КК України на пять років позбавлення волі.

На підставі ст..75 КК україни засудженого звільнено від відбування покарання з іспитовим стоком три роки.

Відповідно до ст..76 КК України на ОСОБА_3 покладено відповідні зобовязання.

Запобіжний захід підписка про невиїзд залишено засудженому без зміни.

Строк відбуття покарання рахується з 01 вересня 2008 року з часу фактичного затримання.

ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що виступаючи організатором і попередньо змовившись з чотирма невстановленими досудовим слідством особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та діючи разом з ними, 25 серпня 2004 року, між 20 та 23 годинами, знаходячись в м. Перемишляни Львівської області, обманним шляхом змусили потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сісти в салон двох легкових автомобілів ВАЗ-21099, після чого проти волі потерпілих вивезли останніх на цих автомобілях в район автозаправочної станції "Сентоса Оіл", що знаходиться на виїзді з м. Перемишляни Львівської області, біля автодороги Куровичі-Рогатин. Змусивши потерпілих вийти з салону автомобілів, та з метою спонукати їх вказати місце знаходження автомобіля, який належав на праві власності ОСОБА_6, рідному брату засудженого ОСОБА_3, який напередодні був викрадений, і в чому останній підозрював потерпілих ОСОБА_5, чотири невстановлених слідством особи, в присутності ОСОБА_3, та з його згоди, з метою залякування потерпілих протягом 40-60 хвилин погрожували потерпілим, та їх рідним, та періодично, умисно наносили удари руками, ногами, металевим предметом круглої форми довжиною до 30 см в різні частини тіла ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - по ногах та спині, примушували стояти на колінах, внаслідок чого умисно заподіяли фізичний біль та моральні страждання потерпілим. ОСОБА_4 спричинили тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров'я, а ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта відносяться до легкого тілесного ушкодження.

На вирок суду державний обвинувач подав апеляцію, в якій просить вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 червня 2010 року відносно ОСОБА_3 скасувати, та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_3 покарання за ч.2 ст.127 КК України сім років позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину. Судом не враховано, що ОСОБА_3 виступав організатором, не визнавав своєї вини, не відшкодував шкоду потерпілому. Згідно п.7 Пленуму Верховного Суду України "Про хід виконання судами України законодавства, а також постанов Пленуму Верховного Суду України з питань призначення покарання" /зі змінами внесеними, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 04.06.1993 р./, умовне засудження , як правило, не повинно застосовуватися до винних у вчиненні тяжкого злочину. Суд може застосувати умовне засудження до окремих учасників тяжких злочинів лише тоді, коли роль цих осіб була другорядною.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який просить апеляцію задовольнити, вирок першої інстанції скасувати та постановити новий, яким засудити ОСОБА_3 за ч.2 ст.127 КК України на сім років позбавлення волі, засудженого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_2 про залишення вироку без змін, а апеляцію прокурора без задоволення, провівши у справі судове слідство щодо частин вироку, законність і обґрунтованість яких оскаржується в апеляціях, обговоривши наведені в апеляціях доводи й дослідивши матеріали справи в межах, визначених у попередньому засіданні, апеляційний суд вважає, що апеляції на підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.127 КК України. Доведеність вини та кваліфікація дій засудженого ніким не оспорюється.

Колегія суддів вважає, що, призначаючи ОСОБА_3 покарання, суд першої інстанції правильно застосував кримінальний закон, і призначене засудженому покарання відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного й обставин, що помякшують та обтяжують покарання.

Щодо покарання, з яким прокурор не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.65 КК України: відповідає тяжкості вчиненого злочину; обране з врахуванням особи засудженого та з врахуванням помякшуючих покарання обставин визнання вини у вчиненому, розкаяння, позитивну характеристику, перше притягнення до кримінальної відповідальності, знаходження на утриманні неповнолітньої дитини та призначене в межах, встановлених санкцією ч.2 ст.127 КК України.

Застосовуючи до ОСОБА_3 положення ст.75 КК України, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не порушив вимог чинного законодавства. Адже своє рішення він прийняв з врахуванням усіх наведених у вироку помякшуючих покарання обставин і при цьому встановив іспитовий строк у максимальному розмірі, який передбачений ст.75 КК України.

Крім цього суд застосував до ОСОБА_3 і положення ст.76 КК України та поклав на нього зобовязання: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з"являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Застосування положень ст.ст.75,76 КК України до засудженого у такому вигляді, як це зробив суд першої інстанції, дає можливість контролю за поведінкою ОСОБА_3 протягом тривалого часу.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що прийняте судом першої інстанції рішення, є необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, а вирок суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.365,366,379 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 червня 2010 року відносно ОСОБА_3 залишити без зміни, а апеляцію державного обвинувача без задоволення.

Судді: Данко В.В. Марітчак Т.М. Партика І.В.