Справа № 442/9968/14-к
Провадження № 1-кс/442/210/2015
У Х В А Л А

06 лютого 2015 року Слідча суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області, -

в с т а н о в и л а :

Скаржник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, у якій просить зобов`язати слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні дані за його заявою від 01.12.2014 року; витребувати з Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області матеріали розгляду його заяви від 01.12.2014 року, а саме телефонного повідомлення про кримінальне правопорушення.

В обґрунтування скарги посилається на те, що 01.12.2014 року у чергову частину Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області поступило його телефонне повідомлення про кримінальне правопорушення. Однак, станом на день подання скарги відомості згідно його повідомлення не внесено до ЄРДР, чим, вважає, порушено вимоги ст.214 КПК України.

У судовому засіданні скаржник подав доповнення до скарги, де зазначає, що він ознайомлювався в приміщенні суду з матеріалами цивільної справи №442/6283/14-ц як представник позивача, тобто, на його думку, як правозахисник. На аркуші 194 згаданої справи ним здійснено запис «Ознайомився, підпис, 01.12.2014 року, прізвище» та «видати аркуші справи». Вважає, що він, як правозахисник, виконав вимоги Інструкції з діловодства в судах України. Проте, під час ознайомлення ним з матеріалами цивільної справи, старшим судовим розпорядником та секретарем судових засідань було зроблено зауваження. Тому, вважає, що відбулось втручання у діяльність представника особи (правозахисника), відповідальність за яке передбачена кримінальним кодексом України. Відповідно до Інструкції з діловодства в судах України, у разі виявлення пошкодження аркушів справи, відсутності документів, працівниками суду складається відповідний акт. Однак, такий акт ніким складений не був, а невідома особа неправомірно вимагала у нього повернути цивільну справу. Дане вважає також втручанням в діяльність представника особи, тобто, правозахисника. З даного приводу він звернувся у відділ міліції, але відомості за його зверненням слідчим Дрогобицького МВ не були внесені в ЄРДР у встановлений законодавством час. Дані обставини змусили його звернутися до суду зі скаргою на бездіяльність слідчого.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 скаргу підтримав частково, не наполягаючи на витребуванні матеріалів з Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області з розгляду його телефонного повідомолення, просить її задоволити. Пояснив, що оскільки на сьогоднішній день ОСОБА_4 не надано письмового повідомлення щодо внесення відомостей в ЄРДР за його телефонним повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, слід вважати, що такі не внесені у встановлені законом строки. У відділ міліції він звернувся у статусі правозахисника, право якого порушено протиправними діями працівників суду, що виразились у перешкоджанні його діяльності. Зокрема, секретарем судових засідань, при ознайомленні ним з матеріалами справи, зроблено йому зауваження, хоча, остання вправі була скласти лише відповідний акт. Невідома особа вимагала у нього повернути цивільну справу, не маючи на це повноважень. Таким чином, вважає, що 01.12.2014 року мало місце вчинення кримінального правопорушення, про що він повідомив ОСОБА_5 . Однак, відомості про вказане не були внесені в ЄРДР, а тому просить зобов`язати слідчого внести відомості за його повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Представник суб`єкта оскарження в судове засідання не з`явився, проте, відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, його неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення скаржника, вивчивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

За змістом ч. 1 ст. 214 КПК України, бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР, та їх перелік визначені ч. 5 ст. 214 КПК України. Відповідно до її положень, до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела, попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, з урахуванням положень ст.214 КПК України, заява (повідомлення) повинна містити саме відомості про вчинення злочину (обставини, які можуть свідчити про його вчинення).

Злочин за ст. 11 КК - це передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.Наведене у ч. 1 ст. 11 КК України поняття злочину містить вказівку на такі обов`язкові ознаки злочину: злочином є лише діяння (дія або бездіяльність); це діяння має бути вчинене суб`єктом злочину; воно має бути винним; вказане діяння має бути суспільно небезпечним; відповідне діяння повинно бути передбачене чинним кримінальним кодексом. Останнє, крім того, має на увазі, що обов`язковою ознакою злочину є також кримінальна караність. Під караністю слід розуміти передбачену в кримінальному кодексі можливість призначення покарання за будь-який злочин. Відсутність хоча б однієї із цих ознак вказує на відсутність злочину. Відтак, не є злочином вчинене суб`єктом злочину винне діяння, для якого характерна фактична суспільна небезпека, на що навіть може існувати пряма вказівка в іншому законі України, але яке не передбачене чинним кримінальним кодексом.

Разом з тим, у відповідності до ст. 214 КПК України, повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомлених потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Частина 2 ст. 1 КК України вказує, що для здійснення завдання захисту суспільних відносин від злочинних посягань кодекс визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили. Значення суспільної небезпечності як матеріальної ознаки злочину полягає в тому, що вона, по-перше, є основним об`єктивним критерієм визнання діяння злочином, його криміналізації; по-друге, дозволяє дати класифікацію злочину; по-третє, визначає межу між злочином та іншими правопорушеннями; по-четверте, є однією з загальних засад індивідуалізації кримінальної відповідальності і покарання. А кримінальний кодекс, в свою чергу, встановлює вичерпний перелік злочинів.

Як зазначає у своєму доповненні до скарги та в судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 , останній звернувся в чергову частину міліції з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у втручанні його дій як правозахисника, відповідальність за яке передбачена кримінальним кодексом.

Згідно зі ст. 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу, а у випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен вільний у виборі захисника своїх прав. У другому абзаці цієї ж статті зазначено, що для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.
Ст. 6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997р., передбачає право кожного захищати себе особисто або використовувати правову допомогу захисника, обраного на власний розсуд. У "Міжнародному пакті про громадянські і політичні права" 16 грудня 1966 р., ратифікованому Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня 1973 р., зазначено, що держава повинна гарантувати кожному, чиї права і свободи порушено, ефективний засіб правового захисту, таке право повинен встановлювати суд або будь-який інший компетентний орган, передбачений правовою системою держави (ст. 2), і можливість вільного вибору обвинувачення захисника (п. 3 ст. 14). "Основні принципи, що стосуються ролі юриста", прийняті 8 Конгресом ООН, передбачають: кожна людина має право звернутися до будь-якого юриста за допомогою для захисту і відстоювання своїх прав та захисту їх на всіх стадіях кримінального судочинства (Принцип 1); жоден суд чи адміністративний орган, в якому допускається участь адвоката, не відмовляється визнавати права юриста відстоювати в суді інтереси свого клієнта, за винятком, якщо юристу було відмовлено в праві виконувати професійні обов`язки відповідно до національного права і практики та цих принципів (Принцип 19). Отже, наведені витяги з міжнародно-правових актів передбачають право кожного захищати себе особисто або через обраного на власний розсуд захисника з-поміж юристів, які можуть надати ефективний правовий захист. Зважаючи на викладені аргументи, Конституційний Суд України рішенням від 16 листопада 2000 р. № 13-рп/2000 постановив: положення ч. 1 ст. 59 Конституції України про те, що "кожен є вільним у виборі захисника своїх прав", треба розуміти як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення й особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги обирати захисником своїх прав особу, котра є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто або за дорученням юридичної особи.
Відтак, у даному випадку, доводи скаржника з приводу протиправних дій інших осіб, які виразились у втручанні в його діяльність як правозахисника, не підтверджуються належним чином, зокрема, скаржником не надано жодного документу, який би свідчив про його діяльність як правозахисника (юриста, фахівця у галузі права).

Враховуючи вищенаведене, вислухавши пояснення скаржника, беручи до уваги досліджені в судовому засіданні матеріали скарги, зокрема, протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01.12.2014 року, де в розділі «зміст заяви» зазначено, що обставини події мали місце 01.11.2014 року, а не 01.12.2014 року, як зазначає скаржник, вважаю, що телефонне повідомлення ОСОБА_3 , з яким він звернувся до Дрогобицького МВ ГУМВСУ у Львівській області 01.12.2014 року (№8127), не містить фактичних даних про вчинення кримінального правопорушення (злочину), а обставини, на які посилається скаржник, не свідчать про вчинення злочину відповідно до чинного кримінального кодексу України.

З огляду на вищенаведене, приходжу до переконання, що скарга на бездіяльність слідчого є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303 - 307, 309, 372 КПК України, слідча суддя,-

п о с т а н о в и л а:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого СВ Дрогобицького МВ ГУ МВСУ у Львівській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_1