ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-107кМ16 У х в а л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_5 , ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2014 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 3543 гривні 39 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 80000 гривень відшкодування моральної шкоди.
Вироком вирішено питання про судові витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину за наступних обставин.
20 січня 2005 року, близько 20 години ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Мазда 626», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у місті Борисполі по вулиці Київський шлях у напрямку міста Києва.
У цей час проїзну частину вулиці Київський шлях, безпосередньо поблизу нерегульованого пішохідного переходу (за ним), біля Бориспільської середньої загальноосвітньої школи № 4, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_5 перетинав пішохід ОСОБА_9 .
Під`їжджаючи до вказаного переходу, перед яким у крайньому правому ряду зупинився попутній автомобіль, що рухався попереду і пропускав пішохода ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , всупереч вимогам п. п. 1.3, 1.4, 1.5, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, не надав переваги у русі ОСОБА_9 , який продовжував пересікати проїзну частину поблизу пішохідного переходу, і не зупинився перед переходом, внаслідок чого скоїв наїзд на ОСОБА_9 .
При цьому у момент ДТП потерпілий, який вже перебував на переході і з метою уникнення наїзду розвертався у зворотньому напрямку, був повернутий до передньої лівої частини автомобіля «Мазда 626» дещо правобічною поверхнею тіла. У результаті наїзду транспортного засобу під керуванням засудженого ОСОБА_9 було спричинено тяжке тілесне ушкодження, від якого настала його смерть на місці події.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

В аналогічних за змістом касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушують питання про скасування судових рішень і закриття кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (1960 року), за відсутністю у діях засудженого складу злочину. На обґрунтування своєї позиції засуджений та його захисник зазначають, що висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину у значній мірі ґрунтуються на даних сфальсифікованої схеми ДТП. Стверджують,що на вказаній схемі автомобіль «Мазда 626» зміщений вперед у напрямку міста Києва на довжину гальмівного шляху, чим штучно створено докази виникнення ДТП на пішохідному переході, а не за його межами. На думку авторів скарг, судова автотехнічна експертиза, результати якої покладені в основу вироку, проведена на основі невірних вихідних даних, оскільки у постанові слідчого про її призначення не було вказано стан дорожнього покриття на момент пригоди ожеледицю, що призвело до невірних розрахунків швидкості руху ОСОБА_5 . За твердженнями засудженого і захисника, судом не усунуто істотних протиріч між висновками комплексних судово-медичних експертиз, висновком початкової судово-медичної експертизи, проведеної експертом ОСОБА_10 , і показаннями свідків щодо напрямку руху потерпілого, положення його тіла у момент наїзду автомобіля «Мазда 626» і механізму заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Автори скарг вважають необґрунтованими висновки суду про порушення ОСОБА_5 вимог п. п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, причинно-наслідковий зв`язок між його діями, настанням ДТП і смертю ОСОБА_9 . Як вказують засуджений і захисник, суд не дав належної оцінки діям потерпілого, що перебігав проїзну частину у стані алкогольного сп`яніння за межами пішохідного переходу, і діям водія автомобіля «ВАЗ-21011» ОСОБА_11 , який після травмування ОСОБА_9 автомобілем «Мазда-626» здійснив наїзд на ОСОБА_12 , що намагалася надати йому допомогу, і повторний наїзд на потерпілого. За твердженнями авторів скарг, суд не взяв до уваги показань засудженого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що після ДТП за участю автомобіля «Мазда-626» потерпілий був живий, а ознаки життя перестав подавати після наїзду автомобіля під керування ОСОБА_11 . На думку засудженого і захисника, висновки суду про зміну потерпілим напрямку руху безпосередньо перед наїздом автомобіля «Мазда-626» і заподіяння йому тілесних ушкоджень лише внаслідок контакту з названим автомобілем, всупереч вимогам ч. 2 ст. 327 КПК України (1960 року), ґрунтуються на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції, як зазначають автори скарг, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, що були викладені в їх апеляціях на вирок місцевого суду, не дав на них конкретних і вичерпних відповідей. При цьому засуджений і захисник, вказують, що місцевий та апеляційний суд, всупереч вимогам ч. 4 ст. 374, ст. 399 КПК України (1960 року), не виконали вказівок судів апеляційної та касаційної інстанцій, відповідно, при скасуванні попередніх судових рішень.
Заслухавши доповідь судді, думки засудженого та його захисника, які підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити, з`ясувавши думку прокурора, який вказував на безпідставність касаційних скарг і законність та обгрунтованність судових рішень, перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи касаційних скарг колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України (1960 року) до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 368, 369 КПК України (1960 року), щодо однобічності, неповноти досудового і судового слідства та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які по суті оскаржуються засудженим і захисником.
Разом з тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій, не встановлено.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений з дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 і визнаного судом доведеним, висновки суду про доведеність обвинувачення вмотивовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.
Під час судового розгляду предметом ретельної перевірки були доводи захисту про те, що ОСОБА_5 вимог п. п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху не порушував, у створеній діями потерпілого аварійній ситуації вживав усіх можливих заходів для уникнення ДТП, однак не мав технічної можливості це зробити, а смерть ОСОБА_9 настала внаслідок наїзду автомобіля під керування ОСОБА_11 .
Спростовуючи такі доводи, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильних висновків про порушення ОСОБА_5 правил проїзду через пішохідний перехід, що стало безпосередньою причиною виникнення ДТП і загибеллю потерпілого ОСОБА_9 .
Такі висновки суду ґрунтуються на послідовних показаннях свідка ОСОБА_14 про виїзд автомобіля «Мазда 626» на пішохідний перехід, незважаючи на наявність на ньому пішохода, і наїзд на потерпілого у межах даного переходу, показаннях свідка ОСОБА_13 і самого ОСОБА_5 , у тому числі у ході відтворень обстановки і обставин події, про обгін ним перед пішохідним переходом іншого автомобіля, що зупинився і пропускав пішохода, досліджених у судовому засіданні початкових свідченнях ОСОБА_5 під час досудового слідства про виникнення ДТП саме на пішохідному переході, даних протоколу огляду місця події і схеми до нього та інших доказах, зміст яких докладно наведений у вироку (т. 1, а. с. 4-8, 16-17, 62-63, т. 9. а. с. 40-49, 74-93, 172-174).
Оцінку відповідних дій ОСОБА_5 здійснено судом з урахуванням висновку судово-автотехнічної експертизи № 820 від 20 травня 2005 року про наявність у засудженого технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху. Згідно з зазначеними вимогами, якщо перед пішохідним переходом зупинився транспортний засіб, то водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитись, і можуть продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (т. 1, а. с. 68-71).
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи касаційних скарг про фальсифікацію схеми ДТП, дані якої використані при проведенні судових автотехнічних досліджень і покладені в основу вироку.
Відповідні доводи належним чином перевірені судом і спростовані, зокрема, показаннями учасників огляду місця події слідчого ОСОБА_15 , інспектора ДПС ОСОБА_16 , понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (т. 3, а. с. 44-47, 57-58, 180-186).
Суд узяв до уваги, що схема ДТП, як і протокол огляду місця пригоди, були підписані всіма учасниками процесуальної дії, у тому числі понятими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та водієм ОСОБА_5 , без жодних зауважень і застережень (т. 1, а. с. 4-8).
Об`єктивних даних, які б ставили під сумнів незаінтересованість у справі понятих ОСОБА_17 і ОСОБА_18 та, відповідно до ст. 127 КПК України (1960 року), перешкоджали їх участі в огляді місця події, про що ведуть мову автори касаційних скарг, у справі не встановлено і стороною захисту не підтверджено.
Про неправильність схеми ДТП ОСОБА_5 вперше вказав у своємуклопотанні на адресу органу прокуратури 26 березня 2007 року, тобтобільш як через 2 роки після події (т. 2, а. с. 123-125). До цього часу ні засуджений, нійогозахисники, які брали участь у справі з початку досудового слідства, достовірність зафіксованих на схеміданих не заперечували, хоча неодноразовознайомилися з матеріалами справи при виконаннівимог ст. ст. 218-220 КПК України (1960 року) (т. 1, а. с. 310-321, т. 2, а. с. 71-72).
За результатами перевіркидоводів ОСОБА_5 та його захисника про фальсифікацію протоколу огляду місця ДТП і схеми до нього, постановою заступника Бориспільського міжрайонного прокурора ОСОБА_19 від 22 жовтня 2010 року в порушенні кримінальної справи за ст. 366 КК України відмовленоу зв`язку звідсутністюподіїзлочину (т. 3, а. с. 270-275).
Доводи касаційних скарг про незаконність і необґрунтованість такої постанови не можуть бути взяті до уваги, оскільки статтею 236-1 КПК України (1960 року) був передбачений окремий порядок оскарження до суду процесуального рішенняоргану дізнання, слідчого, прокурора про відмову в порушеннікримінальноїсправи. У встановленому законом порядку постанова прокурора від 22 жовтня 2010 року не оскаржувалась і не скасована.
За наведених обставин дані протоколу огляду місця ДТП, схеми до нього, а також одержанні з використанням зафіксованих у них даних результатів експертних досліджень, обґрунтовано покладені в основу вироку як допустимі і достовірні докази.
Немає підстав вважати обґрунтованими і доводи засудженого та захисника про неправильність висновку судової автотехнічної експертизи № 820 від 20 травня 2005 року, з огляду на незазначення у постанові про її призначення стану дорожнього покриття ожеледиці, що призвело до хибних розрахунків швидкості руху ОСОБА_5 .
За даними названого висновкуі поясненнями у судовому засіданніексперта ОСОБА_20 судом встановлено, що у даній дорожнійситуації швидкістьрухукерованого ОСОБА_5 транспортного засобу і стан дорожнього покриття не впливали на висновок про його винуватість у виникненні ДТП, оскільки технічна можливістьзасудженого уникнутинаїзду на пішохода полягала не в екстренному вжиттівідповіднихзаходів, а у виконанніним вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху, чого зроблено не було. Враховуючи, що у сусідній смузі перед пішохідним переходом зупинився інший автомобіль, який засуджений бачив завчасно, тобто ситуація не була для нього раптовою, ОСОБА_5 , відповідно до вказаних вимог, взагалі не мав права продовжувати рух, доки зазначений автомобіль стояв, а він не переконався у відсутності пішоходів на переході ( т. 1, а. с. 68-71, т. 3, а. с. 238-243).
Доводи захисту про те, що ОСОБА_5 на виконання вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху гальмував ще на значній відстані перед переходом, до виявлення на ньому ОСОБА_9 , ретельно перевірені судом, у тому числі шляхом призначення додаткової судово-автотехнічної експертизи, за висновком якої (№ 749 від 11 квітня 2014 року) зазначені доводи об`єктивного підтвердження не знайшли. Відповідне експертнедослідженняпроводилося за вихідними даними, одержаними у ходівідтворення обстановки і обставин події з ОСОБА_5 19 грудня 2013 року, зауважень щодо порядку проведення якого стороною захисту не висловлювалось, а при обчисленняхекспертомвраховувавсякоєфіцієнтзчеплення шин 0,1-0,2, характерний для ожеледиці (т. 8, а. с. 127-140).
Крім цього, встановлений за результатами судового розгляду факт обгону ОСОБА_21 при наближенні до пішохідного переходу автомобіля, який зупинився і пропускав пішохода, не свідчив про своєчасне зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, як того вимагаютьп. п. 18.1, 18.4Правил дорожнього руху (т. 3, а. с. 152-156, ).
На підставі зібраних у справідоказів, зокрема, послідовних показаньсвідка ОСОБА_14 , початкових свідчень самого ОСОБА_5 під час досудовогослідства, схеми ДТП, суд дійшов обґрунтованихвисновків, щонаїздна ОСОБА_9 керованогозасудженим автомобілястався у межах пішохідного переходу (т. 1, а. с. 4-8, 16-17, 37-42, 273-275, т. 9, а. с. 84-92).
Враховуючи викладене, початок руху потерпілогопо проїзній частинібезпосередньопоблизу переходу, однак з незначним відхиленнямвіддорожньоїрозмітки «зебра», не спростовує правильністьвисновків суду про винуватість ОСОБА_5 у виникненні ДТП, тимбільше, щонорми п. 18.1 Правил дорожньогорухузобов`язуютьводіявжитизаходів для надання пішоходампереваги у русізавчасно ще при наближенні до пішохідного переходу.
Перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння не звільняє ОСОБА_22 відкримінальноївідповідальності, оскількитакий стан пішохода не знімає з водія обов`язкувиконативстановленізаконодавством правила проїзду через пішохідний перехід. Як встановлено судом на підставі зібраних у справідоказів, первинною і безпосередньої причиною ДТП та її наслідків булонедотриманнязасудженимзазначених правил, а не створення потерпілимаварійноїситуації. Водночас, стан ОСОБА_9 , що у деякій мірі сприяв виникненнюпригоди, врахований судом як обставина, що пом`якшує покарання.
Висновки суду про наслідки дій ОСОБА_5 , зміну ОСОБА_9 напрямку руху безпосередньо перед наїздом автомобіля «Мазда 626» і положення його тіла у момент контакту з цим автомобілем ґрунтуються на даних досліджених у судовому засіданні висновків судово-медичної експертизи № 103/к/10576 від 09 грудня 2005 року, комплексної судової медико-автотехнічної експертизи № 149/11083к від 16 листопада 2006 року, комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 154/11466 К від 22 листопада 2006 року, комплексної комісійної судово-медичної, транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 7829/344/10660 від 11 грудня 2012 року.
За результатами названих експертних досліджень, шляхом пофазового визначення механізму утворення всіх виявлених при дослідженні трупа потерпілого тілесних ушкоджень, детального співставлення їх з пошкодженнями відповідних елементів автомобіля «Мазда 626», зафіксованими при огляді транспортного засобу, було встановлено заподіяння всього обсягу таких ушкоджень внаслідок наїзду на ОСОБА_9 автомобіля під керуванням ОСОБА_5 .
З дотриманням вимог ст. 67 КПК України (1960 року), результатам всіх експертних досліджень, у тому числі висновку судово-медичної експертизи № 13/19 від 22 лютого 2005 року, проведеної експертом ОСОБА_10 , суд дав належну оцінку з точки зору повноти, всебічності, наукової обґрунтованості та відповідності матеріалам справи. Дані вказаного висновку у тій частині, що у момент контакту з автомобілем «Мазда 626» потерпілий був повернутий до нього лівою стороною тіла і від наїзду цього автомобіля у ОСОБА_9 утворилося лише поверхневе поширене садно у середній та нижній третині лівої гомілки, а решта тілесних ушкоджень спричинені внаслідок контакту з іншим транспортним засобом у положенні стоячи, суд не взяв до уваги, виклавши переконливі мотиви свого рішення у вироку (т. 1, а. с. 54-56).
Визначений експертом ОСОБА_10 механізм травмування потерпілого спростований висновками чотирьох наступних судово-медичних, у тому числі комплексних та комплексної комісійної експертиз, проведених у різних установах Київському та Харківському НДІСЕ. Відповідно до названих висновків, підтверджених у судовому засіданні експертами ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , з огляду на характер, локалізацію всіх заподіяних ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а також наданих експертам технічних параметрів автомобіля «Мазда 626», ушкодження в області лівої гомілки не могло утворитися від первинного контакту з бампером названого автомобіля, а могло виникнути вже після скидання тіла потерпілого з транспортного засобу, внаслідок тертя-ковзання об дорожнє покриття (т. 1, а. с. 108-115, т. 2, а. с. 28-32, 45-50, т. 7, а. с. 203-217, т. 9, а. с. 94-96, 136-137). Встановлений за результатами подальших експертних досліджень механізм травмування ОСОБА_9 не заперечував у судовому засіданні й експерт ОСОБА_10 (т. 9, а. с. 93-94, 133-136, 177-179).
На підставі покладених в основу вироку висновків судово-медичних експертиз, пояснень у судовому засіданні експертів ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а також ОСОБА_10 , показання засудженого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про намагання ОСОБА_9 після наїзду автомобіля «Мазда 626» піднятися, з наступним ударом чи переїздом його автомобілем «ВАЗ-21011» визнані неспроможними, а тому обґрунтовано не взяті судом до уваги.
Можливість людини після отримання травми шийного відділу хребта вставати на ноги та вчиняти будь-які інші дії експертами виключена. Судово-медичних та автотехнічних даних, які б свідчили про контакт тіла потерпілого з іншими транспотртними засобами, зокрема, ознак переїзду через нього коліс автомобіля при знаходженні у горизонтальному положенні, а також слідів здавлення його тіла між тупими предметами, якими могли бути деталі автомобіля «ВАЗ-21011» при притисканні тіла до проїзної частини дороги, не встановлено (т. 2, а. с. 45-50, т. 7, а. с. 203-217, т. 8, а. с. 96-98, т. 9, а. с. 93-94, 133-137, 177-179).
Дані відповідних висновків експертиз суд обґрунтовано поклав в основу вироку як допустимі і достовірні докази у сукупності з показаннями у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_14 , що не підтвердили наїзд на ОСОБА_9 автомобіля «ВАЗ-21011», а також, як і свідок ОСОБА_25 , вказали про відсутність у потерпілого ознак життя вже після наїзду автомобіля «Мазда 626» (т. 9, а. с. 61-73, 84-92, 180-185).
Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційних скарг засудженого і захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, та правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК України.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а звільнення засудженого від його відбування на підставі ст. 75 КК України ґрунтується на правильному застосуванні кримінального закону.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляціями засудженого і захисника на вирок, перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).
Оскільки істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, кримінальний закон застосовано правильно, та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого при перевірці судових рішень у межах касаційних скарг не встановлено, касаційні скарги мають бути залишені без задоволення, а вирок та ухвала без зміни.
Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XIКПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3