Справа № 755/4798/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Беручи до уваги вищевикладене та задля попередження відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню та потягти настання тяжких наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди третім особам, необхідно накласти арешт шляхом заборони відчуження майна.
Потерпілий ОСОБА_11 в судове засідання для розгляду даного клопотання не з`явився, однак надав заяву, відповідно до якої не заперечує проти накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , неявка потерпілого, відповідно до положень ч. 4 ст. 163 КПК України, не є перешкодою для розгляду клопотання.
Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, вислухавши вищенаведені пояснення слідчого, думку прокурора, який підтримав клопотання з мотивів, викладених у клопотанні та вказаних слідчим доводів в судовому засіданні; слідчий суддя приходить до наступного.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Надаючи оцінку достатності доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, тобто обґрунтованості самої підозри, слідчий суддя виходить з наступного.
З рішення ЄСПЛ від 30 серпня 1990 року у справі Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, п. 32, Series А, № 182 убачається, що термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
При цьому, слідчий суддя дослідивши, матеріали клопотання, долучені до нього документи та безпосередньо саме кримінальне провадження в оригіналі, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні та передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про обґрунтованість підозри підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити правопорушення, прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, не встановленість очевидного отримання останніх у порядку не передбаченому Кримінально процесуальним Кодексом України.
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного і перебувають у нього з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
При цьому, в ході досудового розслідування та безпосередньо у судовому засіданні встановлено, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_11 на підставі договору дарування квартири від 12.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 .
В судому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації у кримінальному провадженні.
Клопотання органу досудового розслідування відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, на які може бути накладено арешт.
З ч. 4 ст. 170 КПК України слідує, що заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
У судовому засіданні з`ясовано, що необхідність арешту обумовлена попередженням відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності належить на праві власності ОСОБА_13 , що в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню та потягти настання тяжких наслідків у вигляді майнової шкоди третім особам.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як у справі Бакланов проти Росії (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі Фрізен проти Росії (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.
Крім того, у справі Ізмайлов проти Росії (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.
При цьому, в судовому засіданні, відповідно до положень ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України, було доведено, що клопотання органу досудового розслідування відповідає вищезазначеним вимогам КПК України, містить правові підстави для арешту майна та достатні докази, що вказують на вчинення особою кримінальних правопорушень, наявні вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що відповідає тяжкості правопорушень і становить особистий і надмірний тягар для підозрюваного.
За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінальних правопорушень; розмір можливої конфіскації майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, приходить до висновку, що клопотання підлягає до задоволення та вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб, шляхом заборони відчуження майна.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 309, 372-376 КПК України, слідчий суддя, -
Клопотання слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 задовольнити.
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження майна.
Негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_4 та прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 .
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Копія ухвали надіслати слідчому, прокурору, підозрюваному, іншим заінтересованим особам не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: