ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-863кМ15 У х в а л а
09 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_10.,
суддів - ОСОБА_11., ОСОБА_12., при секретарі судового засідання - ОСОБА_13.,
з участю прокурора - ОСОБА_14.,захисника засудженого - адвоката ОСОБА_15.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 5-863км15 за касаційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 засудженого ОСОБА_3 та його захисника - адвоката ОСОБА_15. на вирок Першотравневого районного суду Донецької області від 01 серпня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Першотравневого районного суду Донецької області від 01 серпня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1

раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого і речові докази.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

03 травня 2014 року, близько 05 години 30 хвилин, у будинку АДРЕСА_2 Першотравневого району Донецької області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які тимчасово проживали у цьому домоволодінні, виникла сварка, у ході якої ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_3 легкі тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_3 зайшов до кімнати, де він мешкав, сів на ліжко і взяв у праву руку кухонний ніж, притиснувши його лезом до руки. Через деякий час до кімнати першим зайшов ОСОБА_5, а за ним - власник будинку ОСОБА_6 Коли ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_3, останній, будучи у стані алкогольного сп'яніння, піднявся з ліжка, умисно, з метою позбавлення життя, наніс ОСОБА_5 ножем, який тримав у руці, удар у ліву частину грудей, спричинивши тяжке тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч з ушкодженням легені та серцевої сорочки, небезпечне для життя у момент заподіяння. Таким чином, засуджений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочинного умислу до кінця, однак смерть ОСОБА_5 не настала з причин, які не залежали від його волі, - оскільки потерпілому була надана своєчасна медична допомога.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року вирок Першотравневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 01 серпня 2014 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своєї вимоги до суду касаційної інстанції зазначає, що апеляційний суд, задовольнивши клопотання сторін обвинувачення і захисту про допит потерпілого і свідків та оголосивши у судовому засіданні перерву для виклику до суду зазначених осіб, всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України прийняв рішення без їх допиту та не зазначив у своїй ухвалі достатніх підстав для відхилення заявленого клопотання. Крім цього, автор скарги вказує, що суд апеляційної інстанції, порушивши вимоги ст. 89 КПК України, не надав можливості стороні захисту висловити свої заперечення щодо доказів, поданих стороною обвинувачення.

Засуджений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_7 у своїх касаційних скаргах, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. В обґрунтування цих вимог до суду касаційної інстанції зазначають, що суди належним чином не перевірили доводи захисту про відсутність у ОСОБА_3 умислу на вбивство і виникнення у нього стану необхідної оборони від насильницьких дій потерпілого. Вказують, що встановлений судом механізм нанесення ОСОБА_5 удару ножем не підтверджений зібраними у кримінальному провадженні доказами. Засуджений і захисник стверджують, що показання свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_8, якими обґрунтовано судові рішення, містять істотні протиріччя, а зазначені свідки, всупереч вимогам ст. 346 КПК України, до закінчення їх допиту спілкувалися між собою у залі суду. Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону автори скарг вказують на те, що судами обох інстанцій не було допитано потерпілого, показання якого мають істотне значення для правильної кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_3 Крім цього, засуджений і захисник наводять доводи про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, аналогічні викладеним у касаційній скарзі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, думку адвоката ОСОБА_15., яка підтримала касаційні скарги свою і засудженого, з'ясувавши доводи прокурора ОСОБА_14., яка підтримала касаційну скаргу прокурора і частково сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню в повному обсязі, а касаційні скарги засудженого і захисника - частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Забезпечення доведеності винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення є одним із основоположних конституційних принципів судочинства.

При перевірці вироку суду першої інстанції зазначених вимог судом апеляційної інстанції у повній мірі не виконано.

Так, у своїй апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції захисник засудженого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_17. наводила докладні доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому захисник вказувала про відсутність у засудженого як умислу на вбивство ОСОБА_5, так і мотивів для цього. Крім цього захисником наводилися доводи про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення у стані необхідної оборони та заподіяння тілесного ушкодження потерпілому виключно з метою захисту від насильницьких дій останнього (а. с. 191-192).

Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, судом апеляційної інстанції, за клопотаннями захисника і прокурора, у порядку ч. 3 ст. 404 КПК України приймалося рішення про допит у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5, повторний допит свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_8 та оголошувалася перерва для виклику зазначених осіб до суду (а. с. 223).

Після того, як потерпілий і свідки у судове засідання не з'явилися, апеляційний суд, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, на власний розсуд прийняв рішення перейти до судових дебатів без їх допиту, хоча прокурор проти цього категорично заперечував і наполягав на забезпеченні явки до суду названих осіб.

Приймаючи вказане рішення апеляційний суд в порушення вимог ст. ст. 363, 405 КПК України, взагалі не з'ясував думку з даного приводу обвинуваченого та захисника, що призвело до ущемлення закріпленого у ст. 22 КПК України принципу змагальності процесу та істотного обмеження права обвинуваченого на захист.

Поряд з тим рішення суду апеляційної інстанції про необхідність допиту потерпілого ОСОБА_5, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 було ухвалено обґрунтовано, позаяк висновки місцевого суду про винуватість ОСОБА_3 у закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_5 зроблені без дослідження тих обставин, з'ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Постановлення судом апеляційної інстанції ухвали без дотримання встановлених ним меж перегляду судового рішення, без належної перевірки доводів апеляційних скарг, вичерпних і переконливих відповідей, які б ґрунтувалися на перевірених доказах, свідчить про недотримання судом вимог ст.419 КПК України, що є підставою для скасування судового рішення.

Так, погоджуючись з висновками місцевого суду про винуватість засудженого у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд апеляційної інстанції обмежився формальною вказівкою на використане винним знаряддя, характер і локалізацію заподіяного ОСОБА_5 поранення і на те, що доводи захисту про виникнення у ОСОБА_3 права на необхідну оборону не знайшли свого підтвердження.

При цьому не суд не дав належної оцінки показанням засудженого у суді першої й апеляційної інстанцій, а також у ході слідчого експерименту, в яких він послідовно вказував, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 раптово напали на нього, ОСОБА_6 схопив за одяг і штовхнув, а ОСОБА_5 став бити кулаком в обличчя, розбив ніс і губу, що викликало кровотечу. ОСОБА_3 стверджував, що після цього він пішов до себе у кімнату, а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - за ним, ОСОБА_5 знову замахнувся на нього для удару, а ОСОБА_6 стояв поруч із сокирою в руках, що засуджений сприйняв як реальну загрозу для свого життя і здоров'я, взяв із тумбочки ніж та наніс ним потерпілому один удар лише для захисту від такої загрози (а. с. 92-98).

Таких свідчень суд ретельно, у сукупності з показаннями свідка ОСОБА_6, який підтвердив, що після конфлікту між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 вони з потерпілим дійсно зайшли до ОСОБА_3 в кімнату, не перевірив.

У взаємозв'язку з наведеним, усупереч вимогам ч. 1 ст. 94 КПК України, не знайшли належної оцінки й дані: протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_6 про виявлення на місці події сокири, яка є речовим доказом у кримінальному провадженні; висновку судово-медичної експертизи № 481 від 06 травня 2014 року про виявлення у ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень в області обличчя і кінцівок, які могли утворитися від не менш як трьох травматичних впливів тупими предметами; висновків судово-цитологічної експертизи № 150 від 19 травня 2014 року та судово-імунологічної експертизи № 1745 від 26 травня 2014 року про виявлення при вході в кімнату, де було вчинено злочин, крові людини, походження якої можливе від ОСОБА_3 і неможливе від ОСОБА_5, та на речах засудженого крові людини, яка могла належати ОСОБА_3, а присутність крові ОСОБА_5 можлива лише у виді домішки (а. с. 103-113, 134-137, 139-141, 144).

При цьому, як слушно зазначається у касаційних скаргах, ні судом першої, ні апеляційної інстанцій не було допитано потерпілого ОСОБА_5, показання якого можуть мати істотне значення для встановлення обставин, передбачених ст. 91 КПК України, та правильної кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_3

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, які у значній мірі були обґрунтовані показаннями свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_8, апеляційний суд не взяв до уваги, що показання цих свідків містили істотні протиріччя щодо місцезнаходження ОСОБА_6 під час нанесення ОСОБА_5 тілесного ушкодження, а ОСОБА_8 не була очевидцем заподіяння такого ушкодження та дій ОСОБА_5 й ОСОБА_6, які безпосередньо передували цьому.

З урахуванням зібраних у кримінальному провадженні доказів, судом з достатньою повнотою не з'ясовано причину конфлікту, який передував кримінальному правопорушенню, участь і роль у ньому ОСОБА_5 й ОСОБА_6, можливість утворення виявлених у засудженого тілесних ушкоджень за обставин, наведених у його свідченнях, мету, з якою потерпілий і свідок зайшли до ОСОБА_3 в кімнату і поведінку кожного з них безпосередньо перед нанесенням ОСОБА_5 ножового поранення.

Суд належним чином не перевірив, чи мали дії ОСОБА_5 й ОСОБА_6 ознаки суспільно небезпечного посягання, яке б становило загрозу для життя і здоров'я засудженого, або давало йому підстави сприймати таку загрозу як реальну, та викликало необхідність у її негайному відверненні шляхом заподіяння потерпілому фізичної шкоди.

Зокрема, поза увагою суду залишилися матеріали кримінального провадження з яких вбачається, що ОСОБА_3, після побиття його ОСОБА_5, намагався залишити місце конфлікту; до моменту, коли до кімнати в якій він знаходився після побиття, зайшли ОСОБА_5 та ОСОБА_6 будь-якого насильства до останніх не застосовував; ОСОБА_5 наніс тільки один удар ножем і в подальшому не вдавався до інших дій для позбавлення потерпілого життя.

Більш того, апеляційний суд залишив поза увагою, що у викладеному у вироку формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним судом першої інстанції, взагалі не зазначено якими мотивом керувався ОСОБА_3 при вчиненні кримінального правопорушення, що, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Не містить ухвала і конкретних відповідей на доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність встановленого місцевим судом механізму заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, враховуючи, що висновки суду про наявність у ОСОБА_3 ножа у руці вже у момент, коли ОСОБА_5 й ОСОБА_9 зайшли у кімнату, ґрунтуються виключно на показаннях свідка ОСОБА_6, потерпілий ОСОБА_5 у ході слідчого експерименту такої обставини не повідомляв, а засуджений це категорично заперечував, стверджуючи, що спонтанно схопив ніж на тумбочці лише після того, як потерпілий замахнувся на нього (а. с. 92-102, 123-124).

Таким чином, судом апеляційної інстанції з достатньою повнотою не досліджено обставин, які оспорювалися в апеляційній скарзі захисника, і, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування у кримінальному провадженні та мають істотне значення для вирішення питання про наявність або відсутність у діях засудженого складу злочину і правильної кримінально-правової кваліфікації його дій.

За наведених обставин ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_3 не може вважатися законною й обґрунтованою, оскільки, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не містить конкретних і чітких відповідей на всі доводи апеляційної скарги захисника, а також ухвалена з істотним порушенням встановленої законом процедури апеляційного розгляду.

Зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону, у силу ст. 438 КПК України, є підставами для скасування ухвали, яка оскаржується, з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та ухвалити рішення, яке б відповідало вимогам кримінального і кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16. задовольнити, касаційні скарги засудженого ОСОБА_3 і його захисника - адвоката ОСОБА_15. задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року щодо ОСОБА_3 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10. ОСОБА_11 ОСОБА_12