АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 602/938/14-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/41/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.197-1 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Лановецького району Тернопільської області ОСОБА_9 на вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 листопада 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Жеребки Підволочиського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, працюючого директором ПП Ніка МО, раніше не судимого, звільненого від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.197-1 КК України на підставі ст.48 КК України ухвалою Лановецького районного суду від 31 жовтня 2013 року,-
засуджено за ч.1 ст.197-1 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 4500 грн.

Постановлено після набрання вироком законної сили скасувати арешт на майно ОСОБА_7 , накладений ухвалою слідчого судді Лановецького районного суду від 19 серпня 2014 року, а саме: автомобіль марки ВАЗ-21214, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль марки Шевроле Лачетті, 2005 року випуску, НОМЕР_2 , які знаходяться на зберіганні в ОСОБА_7 .

Відповідно до вироку суду, в 2013 році в директора ПП Ніка-МО ОСОБА_10 , який достовірно знав, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта дає право здійснювати рибогосподарську діяльність, та не дає право для використання земельної ділянки водного фонду, виник умисел на самовільне зайняття земельної ділянки із земельного фонду, розташованої на території Лановецької міської ради за межами населеного пункту та на території Гриньківської сільської ради Лановецького району за межами населеного пункту, загальною площею під водним дзеркалом 45,4908 га для ведення господарювання.

В листопаді 2013 року ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, самовільно, в порушення вимог Закону України Про оренду землі, ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України, відповідно до яких право власності постійного користування чи оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації прав, а громадяни та юридичні особи несуть встановлену законом відповідальність, в тому числі кримінальну, за самовільне зайняття земельних ділянок, не набувши права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку, умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах, самовільно зайняв та до теперішнього часу використовує земельну ділянку водного фонду на території Лановецької міської ради за межами населеного пункту та на території Гриньківської сільської ради Лановецького району за межами населеного пункту, загальною площею 45,4908 га під водним дзеркалом для ведення господарювання, внаслідок чого заподіяв матеріальну шкоду інтересам держави на загальну суму 109614,63 грн.

В апеляційній скарзі прокурор Лановецького району Тернопільської області ОСОБА_9 просить вирок Лановецького районного суду від 18 листопада 2014 року в частині призначення покарання у виді штрафу в розмірі 4500 грн. скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.197-1 КК України у виді штрафу в розмірі 265 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4505 грн. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що вирок суду першої інстанції є незаконним через невірне застосування норм кримінального закону при призначенні покарання, окрім того вказує, що суд допустив неправильне тлумачення кримінального закону, оскільки всупереч вимогам санкції ч.1 ст.197-1 КК України, призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу тільки у грошовому еквіваленті, який крім того, не є кратним неоподаткованому мінімуму доходів громадян.

Заслухавши доповідача - суддю апеляційного суду, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора Лановецького району ОСОБА_9 і просить суд задовольнити її, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за яке його визнано винним, за обставин, встановлених судом першої інстанції і викладених у вироку та кваліфікація його дій, апелянтом не оспорюється, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку, здійснюється у відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, в межах поданої апеляційної скарги.

Наведені прокурором у його апеляційній скарзі доводи про неправильне застосування кримінального закону та мякість призначеного покарання, не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_7 призначено покарання за ч.1 ст.197-1 КК України у виді штрафу в розмірі 4500 грн.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, вірно призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, визначивши його вид та розмір, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, наслідків вчиненого злочину, наявних помякшуючих покарання обставин, зокрема усвідомлення обвинуваченим вини, щирого каяття.

Тому, колегія суддів вважає, що таке покарання є достатнім і буде сприяти виправленню обвинуваченого, а також запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів прокурора про наявність підстав для скасування вироку у звязку з призначенням судом покарання у виді штрафу, з визначенням його розміру лише у грошовому еквіваленті, який не є кратним неоподатковуваному мінімуму доходів громадян та без призначення його у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, то з ними колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Тобто, з огляду на вимогу закону, покарання у виді штрафу призначається судом не у твердій сумі, а у ставках неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який встановлений законодавством України на момент ухвалення вироку.

Судом першої інстанції дійсно при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вироком визначено штраф у розмірі 4500 грн., при цьому не вказано, скільки це складає неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, на переконання колегії суддів, вищевказане не свідчить про неправосудність вироку, не звужує і не розширює обсяг обвинувачення останнього та не впливає на правильність призначеного судом покарання. Отже, порушення, на яке посилається прокурор в апеляційній скарзі, зокрема призначення судом покарання у виді штрафу, з визначенням його розміру лише у грошовому еквіваленті, який не є кратним неоподатковуваному мінімуму доходів громадян та без призначення його у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, не вплинуло на правильність прийнятого судом рішення щодо призначеного покарання та не є таким, що тягне за собою його зміну або скасування з огляду на положення ст.ст. 412, 413 КПК України, а тому вирок суду відповідає вимогам ст.420 КПК України.

Отже, прохання прокурора в апеляційній скарзі, про скасування вироку в частині призначення покарання у виді штрафу в розмірі 4500 грн. та ухвалення нового вироку з призначенням ОСОБА_7 більш суворого покарання за ч.1 ст.197-1 КК України у виді штрафу в розмірі 265 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4505 грн. є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги та інші матеріали кримінального провадження, не містять вказівок на порушення кримінального процесуального закону, які могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора Лановецького району Тернопільської області ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без зміни.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Лановецького району Тернопільської області ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Лановецького районного суду Тернопільської області від 18 листопада 2014 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.197-1 КК України залишити без зміни.

1)
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2