У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Гриціва М.І. та
Коротких О.А.,

розглянувши
в судовому засіданні в місті Києві 19
лютого 2008 року кримінальну справу за касаційним поданням прокурора Лимаренка
А.С., який брав участь у розгляді справи в судах першої та апеляційної
інстанцій, захисника - адвоката ОСОБА_1 на судові рішення щодо ОСОБА_2,

встановила:

вироком Алуштинського міського суду Автономної Республіки Крим від 14
червня 2006 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Кам'янка-Дніпровська Запорізької
області, мешканця міста Алушти Автономної Республіки Крим, такого, що не має
судимості, -

засуджено
за:

- ч.
3 ст. 365 КК України із застосуванням вимог ст. 69 КК України до позбавлення
волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати керівні посади на строк 3
роки;

- ч. 2 ст. 366 КК
України до позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати
керівні посади на строк 2 роки;

- ч. 2 ст. 367 КК
України до позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати
керівні посади на строк 2 роки зі сплатою штрафу 1700 гривень.

На підставі вимог ст. 70 КК України остаточно
визначено ОСОБА_2 покарання 5
років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади на
строк 3 роки зі сплатою штрафу 1700
гривень.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено
від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та згідно з
вимогами ст. 76 КК України з покладенням на нього обов'язків не виїжджати за
межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої
системи, повідомляти про зміну місця проживання та роботи, періодично
з'являтися в ці органи для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від
17 серпня 2006 року вирок щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

ОСОБА_2 визнано судом винним і засуджено за те, що він,
будучи головою орендного підприємства „Пересувна механізована колона”
(надалі ОП „ПМК”) міста Алушти
Автономної Республіки Крим, порушуючи вимоги чинного законодавства України, 6
січня 2003 року уклав з громадянином
ОСОБА_3 договір займу на суму 40 000 гривен, під виконання якого передав
останньому в заставу майно вартістю 3 957 гривень 30 копійок, що належало не ОП
„ПМК”, а Алуштинській міській раді, та
майно СП „Нева” вартістю 141 783 гривні.

Отримавши від ОСОБА_3 гроші в сумі 40 000 гривень,
ОСОБА_2 в порушення вимог законодавства кошти не оприбуткував (не здав до каси
очолюваного ним підприємства).

Оскільки гроші в сумі 40 000 гривень
ОСОБА_3 повернуто не було, рішенням Алуштинського міського суду Автономної
Республіки Крим від 9 грудня 2003 року право власності на майно за вказаним
договором застави було визнано за фізичною особою ОСОБА_3

У касаційному поданні прокурора порушується питання про
скасування постановлених у справі судових рішень з направленням її на новий
судовий розгляд. Свою вимогу прокурор
обґрунтовує тим, що судом неправильно було кваліфіковано дії ОСОБА_2, оскільки
в частині передачі у заставу майна СП „Нева” він добросовісно помилявся про
належність цього майна очолюваному ним підприємству, тобто в цій частині його
дії не носять ознак злочину. Тому прокурор вважає, що це обвинувачення необхідно
виключити.

У касаційній скарзі захисника порушується питання про
зміну постановлених щодо ОСОБА_2 судових рішень - виправдання його за ч. 3 ст.
365 і ч. 2 ст. 366 КК України, а також звільненням на підставі акту амністії
від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 367 КК України. Своє прохання захисник
також мотивує тим, що судом неправильно було встановлено фактичні обставини
справи, зокрема, належність майна, яким розпорядився ОСОБА_2 Захисник вважає,
що справу було розглянуто з обвинувальним ухилом.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційних
подання та скарги, колегія суддів не вбачає підстав для внесення справи на
касаційний розгляд з метою перегляду постановлених у ній судових рішень.

Винність ОСОБА_2 у вчиненні злочинів підтверджена
сукупністю зібраних по справі, вірно оцінених та обґрунтовано покладених судом
в основу вироку доказів, зокрема, показаннями самого ОСОБА_2, в яких він не
заперечував факту вчинення злочинних дій, показаннями потерпілого ОСОБА_4 про
розмір шкоди, спричиненої очолюваному ним підприємству, показаннями
представників цивільного позивача ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про фактичну належність
переданого у заставу майна та розмір шкоди, заподіяної діями ОСОБА_2,
показаннями свідка ОСОБА_3 про обставини укладення між ним та ОСОБА_2 як
посадовою особою договору застави та займу, свідка ОСОБА_7, яка працювала
бухгалтером ОП „ПМК” і повідомила про заставу майна, а також що грошових коштів
на рахунок цього підприємства не надходило, свідка ОСОБА_8, який також
повідомив про належність заставленого ОСОБА_2. майна та розмір шкоди,
спричиненої такими діями останнього, даними письмових доказів, в тому числі й
рішеннями судів різних інстанцій, відповідно до яких встановлювалася належність
переданого ОСОБА_2. у заставу майна, іншими доказами.

Уся сукупність зібраних по справі доказів була ретельно
проаналізована судом, що дало можливості дійти обґрунтованого висновку про
доведеність винності ОСОБА_2 у вчиненні злочинів. Тому колегія суддів вважає
викладені у касаційних поданні та скарзі доводи про незаконність засудження
ОСОБА_2 безпідставними. Викладені у поданні та скарзі доводи про те, що ОСОБА_2
добросовісно помилявся у приналежності майна очолюваному ним підприємству,
колегія суддів вважає необґрунтованими. Як убачається з матеріалів кримінальної
справи та було встановлено судом, спори про належність майна між ОП „ПМК” та СП
„Нева” тривали протягом значного часу, ОСОБА_2 повинен був обізнаним про них, і
при укладенні договору застави майна не вправі був заставляти спірне майно,
оскільки правовий статус цього майна також не було задокументовано й на нього у
ОП „ПМК” були відсутні первинні документи, що також підтвердила свідок ОСОБА_7.
Крім того, засуджений як керівник підприємства не міг не знати, яким майном
володіє підпорядковане йому підприємство.

Колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_2
за ч. 3 ст. 365, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 367 КК України, а також обраною йому
судом мірою покарання. Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду
апеляційної інстанції про неможливість застосування до ОСОБА_2 акту амністії,
оскільки він засуджений за сукупністю злочинів, до якої входить і тяжкий
злочин.

Не заслуговують на увагу доводи скарги захисника про те,
що суддя, яка розглядала кримінальну справу щодо ОСОБА_2, була заінтересована,
оскільки вона розглядала цивільну справу за позовом СП ”Нева”. Відповідно до
вимог чинного законодавства України будь-яких заборон розгляду справ тим самим
суддею не міститься, крім тих, що чітко передбачені нормами процесуального
законодавства. Таких обставин у скарзі захисника не наведено.

Не вбачаючи передбачених ст. 398 КПК України підстав для скасування або
зміни судових рішень щодо ОСОБА_2 та
керуючись ст. 394 КПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

відмовити в задоволенні касаційного подання прокурора Лимаренка А.С., який брав участь у
розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій, захисника - адвоката
ОСОБА_1 про перегляд вироку Алуштинського міського суду Автономної Республіки
Крим від 14 червня 2006 року та ухвали Апеляційного суду Автономної Республіки
Крим від 17 серпня 2006 року щодо ОСОБА_2.

С у д д і:

Паневін В.О. Гриців
М.І. Коротких О.А.