Провадження 1-кп/635/235/2015
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року селище Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_3

потерпіла: ОСОБА_4

представник потерпілих ОСОБА_5

сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_6

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0003565 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Єреван, Вірменія, громадянина України, який має вищу освіту, не працює, одружений, має малолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не засуджений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

суд вважає доведеним, що 28 серпня 2014 року близько 15 години 40 хвилин, ОСОБА_6 , керував автомобілем КІА-Sorento, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 90 км/год. по вулиці Лесі Українки у місті Мерефа Харківського району Харківської області у напрямку центру міста. Під час руху поблизу будинку № 51 по вказаній вулиці, ОСОБА_6 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, рухаючись по закругленій дорозі вліво по ходу свого руху по мокрій проїжджій частині дороги не впорався з керуванням, втратив контроль над керуванням свого автомобіля та допустив контакт з бордюрним каменем, розташованим біля лівого краю проїжджої частини дороги, після чого рухаючись в некерованому стані, виїхав за межі проїжджої частини на праве узбіччя та допустив наїзд на огорожу домоволодіння АДРЕСА_2 та продовжуючи рух по території вказаного домоволодіння вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_4 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_4 заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я, а саме: травма лівого гомілково-ступного суглобу у вигляді закритого перелому нижньої третини діафізу малогомілкової кістки та перелому кісточки великогомілкової кістки з незначним зміщенням та легкі тілесні ушкодження, а саме: садна на кінцівках.

Своїми діями обвинувачений грубо порушив вимоги п. 12.1, п. 12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 12.1. "Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним";
- п. 12.4 «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.»
Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходяться у причинному зв`язку із спричиненням пішоходу ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину, щодо обставин його вчинення пояснив, так як це вказано у вироку. Цивільний позов ОСОБА_4 визнав частково та пояснив, що не заперечує проти відшкодування спричиненої шкоди, але у меншому розмірі. Проти задоволення позову ОСОБА_9 заперечував посилаючись на його безпідставність, оскільки ОСОБА_9 не є потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 підтвердила обставини спричинення їй 28 серпня 2014 року тілесних ушкоджень, які отримані в результаті дій обвинуваченого. Також, підтримала заявлені нею вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно до уточненої позовної заяви, просила їх задовольнити, та пояснила, що на лікування вона витратила значну грошову суму і подальша реабілітація здоров`я також потребує значних коштів. Зазначила, що неправомірними діями обвинуваченого їй спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, с приводу неможливості вести активний спосіб життя і необхідності змінювати його звичний режим. Визнала, що обвинувачений відшкодував спричинену шкоду у розмірі 1862, 80 гривень.
Оскільки обвинувачений у судовому засіданні повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, тому суд за згодою учасників судового провадження, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним досліджувати докази щодо обставин вчинення злочину, які ніким не оспорюються та обмежився допитом обвинуваченого, потерпілих, дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого та доказів за цивільним позовом ОСОБА_4 та цивільним позовом ОСОБА_9 , при цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, їх позиція є добровільною і роз`яснив, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні обвинуваченому покарання, необхідного й достатнього для його виправлення та попередження нових злочинів, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання суд не вбачає.

Також, суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як злочин невеликої тяжкості, раніше не засуджений, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, одружений, дружина ОСОБА_10 є інвалідом третьої групи, має малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, за місцем проживання характеризується формально добре, обвинувачений не є водієм за професією, тому суд, вважає необхідним призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вчинене у виді обмеження волі і права керувати транспортними засобами, та враховуючи, що обвинувачений визнав себе винним у вчиненні злочину, щиро покаявся у вчиненому, суд приходить до висновку що обвинуваченого можливо на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених п. 2, 3 ст. 76 КК України. Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає, оскільки злочин вчинено у відношенні особи дуже похилого віку, і враховуючи вік потерпілої спричинення їй обвинуваченим тілесних ушкоджень середньої тяжкості має достатньо тяжкі для здоров`я потерпілої наслідки, а відшкодовувати спричинену шкоду обвинувачений почав тільки під час судового розгляду справи.

Стосовно вимог за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 3879 гривень 87 коп. та моральної шкоди у розмірі 150 000, 00 гривень, вимог за цивільним позовом ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 333 гривень 65 коп., моральної шкоди у розмірі 150 000 гривень 00 коп. суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, при цьому цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд, у сукупності аналізуючи норми діючого законодавства у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між обвинуваченим та цивільним позивачем ОСОБА_9 , приходить до висновку що вимоги ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричиненої злочином задоволенню не підлягають оскільки не ґрунтуються на нормах закону, при цьому суд виходить з тих обставин, що ОСОБА_9 не є особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 за їх безпідставністю.

Вимоги ОСОБА_11 про стягнення грошової суми у загальному розмірі 153879 гривень 87 коп. суд залишає без розгляду і роз`яснює, що відповідно до ч. 7 ст. 127 КПК України потерпіла має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства, та зазначає, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого застрахована у Страховій компанії «Кредо», про що в матеріалах кримінального провадження міститься копія страхового полісу № АІ/6343150, а позивач страхову компанію до участі у справі не залучив, тоді як склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді визначається у підготовчому судовому засіданні.

Витрати пов`язані із залученням експертів, у зв`язку з проведенням судової-автотехнічної експертизи № 831/14 від 18 вересня 2014 року у розмірі 586,80 гривень які підтверджені довідками про витрати на проведення експертизи, відповідно до вимог ч. 2 ст.124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь держави.

Речові докази по справі відсутні.

Заходи забезпечення провадження не застосовувалися.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного за цим вироком суду покарання у виді обмеження волі, якщо ОСОБА_6 протягом іспитового строку в 1 (один) рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки в силу п. 2, 3 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання чи роботи.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судової авто-технічної експертизи у розмірі 586 (п`ятсот вісімдесят шість) гривень 80 копійок.

Позов ОСОБА_4 залишити без розгляду та роз`яснити, що потерпіла має право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 повністю відмовити.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційну скаргу на вирок можуть подати: обвинувачений, його захисник в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, прокурор, потерпілі, їх представник у частині, що стосується інтересів потерпілих, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, при цьому вирок не підлягає оскарженню в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Апеляція на вирок суду подається до Апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку суду.

Суддя ОСОБА_1