Справа № 445/1877/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/145/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

матеріали кримінального провадження та судової справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року відносно ОСОБА_10 ,
встановила:
цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Золочева, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, розлученого, працюючого водієм ПАТ "Львівгаз", раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 125 КК України на один рік виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням в дохід держави 20% суми заробітку.

Також задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 та постановлено стягнути з ОСОБА_10 в користь останньої 3 тис. грн. моральної шкоди.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_10 04 серпня 2014 року біля 23 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в АДРЕСА_1 , під час конфлікту з своєю колишньою дружиною ОСОБА_7 , наніс їй два удари кулаком в лице і один раз удар головою в її голову, в результаті чого заподіяв їй легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 покликається на те, що вирок постановлений з порушенням вимог ст.ст. 8, 62 Конституції України, вимог ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 15, 17, 21, 22, 23, 26, 283, 284, 370, 371, 373 КПК України, оскільки в ході судового розгляду справи належних доказів вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України здобуто не було.

Вважає, що докази, на які суд першої інстанції покликається як на підставу постановлення обвинувального вироку, є недопустимими і здобуті внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України), так як покликання суду на те, що обвинувачений ОСОБА_10 й раніше вчиняв щодо потерпілої ОСОБА_7 протиправні дії, за що притягувався до адміністративної відповідальності, - є недопустимими доказами, що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_10 (ст. 88 КПК України).

Звертає увагу, що діючи всупереч вимогам ст.ст. 18, 23, 84, 85, 86, 352, 354 КПК України, суд першої інстанції, безпідставно відхиливши клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника щодо проведення допиту свідка ОСОБА_11 безпосередньо в судовому засіданні, оголосив його покази, що були дані під час досудового слідства, чим порушив процесуальні права обвинуваченого ОСОБА_10 , який був позбавлений можливості задати цьому свідку питання для з`ясування дійсних обставин справи; провів допит неповнолітнього свідка ОСОБА_12 , 1999 р.н., (доньки обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 ) за відсутності законного представника, педагога чи психолога (хоча перед цим викликав на 28 листопада 2014 року педагога, який в судове засідання не з`явився). При цьому, у вироку суду навіть не зазначено, що свідок ОСОБА_12 є неповнолітньою особою, котра постійно проживає з потерпілою ОСОБА_7 , перебуває в матеріальній та житловій залежності від неї, через що може дати упереджені щодо обвинуваченого ОСОБА_10 (з котрим перебуває в неприязних відносинах) неправдиві свідчення, за які не несе кримінальної відповідальності, що істотно вплинуло на повноту з`ясування дійсних обставин справи.

Зазначає, що під час судового слідства потерпіла ОСОБА_7 визнала, що ініціювала 04 серпня 2014 року конфлікт зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_10 та що під час цього конфлікту вона декілька разів втрачала рівновагу і падала, - проте суд першої інстанції, діючи всупереч вимогам ст.ст. 8, 62 Конституції України та вимогам ст.ст. 7, 8, 9,10,17,18, 84-86 КПК України не оцінив зібрані по справі докази в їх сукупності, безпідставно надавши перевагу доказам обвинувачення, які були зібрані з істотним порушенням кримінально-процесуальних, норм та відкинувши докази невинуватості ОСОБА_10 .

Наголошує, що суд першої інстанції, не з`ясовуючи обставин справи щодо заявленого потерпілою ОСОБА_7 цивільного позову про відшкодування моральної шкоди та не беручи до уваги свідчень самої ОСОБА_7 про те, що оцінюючи завдану моральну шкоду в розмірі 3 тис. грн. нею взято до уваги не лише шкоду, що була спричинена подіями, а й ті моральні страждання, які вона, ОСОБА_7 , зазнала як під час подружнього життя з обвинуваченим ОСОБА_10 , так і після розірвання шлюбу з ним, безпідставно задоволив позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 в повному обсязі.

Просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 .

В запереченні на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим у відповідності до ст.ст. 368-370, 373 КПК України з дотриманням загальних засад кримінального провадження у відповідності до ст.ст.7-10, 17 КПК України.

Просить залишити вирок без змін.

06 березня 2015 року в судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_10 подав зміни до апеляційної скарги захисника, в яких зазначає, що він не визнавав своєї вини та вказував, що в цей день міг спричинити ОСОБА_7 тілесні ушкодження лише з необережності. Проте, в даний час він від показів, даних в ході досудового та судового слідства відмовляється, оскільки повністю визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та погоджується з вирішеним цивільним позовом, який готовий добровільно сплатити ще до набрання вироком законної сили.

Звертає увагу, що повністю визнає себе винним, щиро розкаюється у вчиненому та обіцяє ніколи в майбутньому не вчиняти нових правопорушень і просить взяти до уваги, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце праці та проживання, де характеризується лише з позитивного боку, на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_12 та малолітню доньку ОСОБА_13 , проживає з батьками, які не працюють, є пенсіонерами за віком, хворіють та потребують сторонньої допомоги, що він сам хворіє та потребує продовження лікування, за станом свого здоров`я змушений звільнитися з роботи.

Просить вирок змінити в частині призначеного покарання, застосувавши до нього більш м`яке покарання у вигляді мінімального штрафу, залишивши в решті вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та виступ захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу зі змінами, пояснення потерпілої ОСОБА_7 , виступ представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 та думку прокурора про заперечення апеляційної скарги та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 125 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить детальний їх аналіз і відповідно до положень ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи вид покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , не в повній мірі врахував вищенаведене.

Колегія суддів враховує те, що ОСОБА_10 свою вину у вчиненому визнав та щиро розкаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх доньок і батьків пенсійного віку, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, готовий добровільно відшкодувати потерпілій заподіяну моральну шкоду в сумі 3 тис. грн., а тому приходить до висновку, що ОСОБА_10 слід пом`якшити призначене судом І інстанції покарання, змінивши таке на штраф в межах санкції ч.2 ст. 125 КК України, яке буде необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів.

З врахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Золочівського районного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року відносно ОСОБА_10 змінити.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч.2 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 1 тис. 700 грн.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4