АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
В И Р О К
Іменем України

1 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_6
сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року, ухваленому в кримінальному провадженні під №000476, внесеному 15.01.2015 р до ЄРДР, обвинувачений:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимий: 1) 19.08.1997 р. Ватутінським районним судом м. Києва за ст. 229-6 ч. 1 КК України 1960 р. на один рік позбавлення волі, на підставі 46-1 КК України 1960 р. з відстрочкою виконання вироку строком на два роки; 2) 25.09.1998 р. Дніпровським районним судом м. Києва за ст. ст. 229-6 ч. 2, 43 КК України 1960 р. на два роки шість місяців позбавлення волі; 3) 30.10.2000 р. Дніпровським районним судом м. Києва за ст. ст. 229-6 ч. 2, 43 КК України 1960 р. на три роки шість місяців позбавлення волі; 4) 4.08.2004 р. Деснянським районним судом м. Києва за ст. ст. 185 ч. 1, 309 ч. 2, 42 КК України 2001 р. на три роки позбавлення волі; 5) 23.10.2008 р. Голосіївським районним судом м. Києва за ст. 309 ч. 2 КК України 2001 р. на три роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням одного року іспитового строку; 6) 13.08.2009 р. Деснянським районним судом м. Києва за ст. ст. 15 ч. 2, 186 ч. 2, 71 КК України 2001 р. на п`ять років позбавлення волі, 16.05.2014 р. звільнений з виправної установи,

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначене покарання у виді чотирьох місяців арешту.

Вироком ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, в сумі 196 грн.

Також вироком вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

14.01.2015 р. близько 19:40 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні супермаркету Еко, розташованому по просп. Маяковського, 17 у м. Києві умисно, з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю уваги з боку ОСОБА_8 і тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав чуже майно, належне ОСОБА_8 , а саме: з правої кишені куртки потерпілої мобільний телефон Lenovo А656, вартістю 1128, 26 грн., з флеш-накопичувачем Samsung micro 2GB, вартістю 51,66 грн., та сім-картою оператора мобільного зв`язку Джинс, яка матеріальної цінності для потерпілої не становить, на рахунку якої знаходилось 10,00 грн., а всього майна на загальну суму 1289,92 грн.

Після цього ОСОБА_7 з місця події кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди.

Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 27.02.2015 р. подав апеляційну скаргу, в якій просить: вирок Деснянського районного суду м. Києва від 5.02.2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити апеляційним судом у цій частині свій вирок, яким йому призначити покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

На обгрунтування апеляційних вимог заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку та виклад доводів апеляційної скарги, викладених заступником прокурора м. Києва ОСОБА_5 ; вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення за наведених у ній обставин, просив її задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який не погодився із доводами апеляційної скарги сторони обвинувачення, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обгрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали провадження, обговоривши й обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, згідно частини 2 статті 394 КПК України, колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини кримінального провадження під час судового розгляду в суді першої інстанції ніким із учасників судового провадження не оспорювались, щодо них відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі, поданій заступником прокурора м. Києва ОСОБА_5 , не заперечуються.

При цьому судом першої інстанції належно з`ясована правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених у вироку, правову кваліфікацію діяння, вчиненого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 про невідповідність призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та особі обвинуваченого, так як воно за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість, колегія суддів апеляційного суду вважає їх небезпідставними та з ними погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Так, згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання (в редакції Постанови Верховного Суду №8 від 12.06.2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Проте, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції наведених вимог кримінального процесуального закону не дотримався.

Як убачається з мотивувальної частини вироку /а.с.п. 92/, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, задовільно характеризується за місцем проживання, тяжкий стан здоров`я, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, та обставиною, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.

Між тим, судом першої інстанції не надано належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке класифікується як злочин середньої тяжкості (ч. 3 ст. 12 КК України), та особі обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджувався до покарання у виді позбавлення волі, в тому числі й за умисні тяжкі злочини, проти власності, які відбував реально, останній раз 16.05.2014 р. звільнений з місця виконання покарання, повністю відбувши покарання за грабіж, вчинений повторно та у період іспитового строку, у виді п`яти років позбавлення волі, проте знову вчинив злочин проти власності, що, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, прямо вказує на сталий протиправний характер поведінки ОСОБА_7 , пов`язаної з явною корисливою спрямованістю.

При цьому, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох місяців арешту, суд першої інстанції фактично знехтував зазначеними вимогами статтей 50, 65 КК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, викладені обставини свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів без реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі у відповідно визначеному розмірі.

Отже, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у виді чотирьох місяців арешту, колегія суддів уважає таким, що об`єктивно не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, за своїм видом і розміром є явно несправедливим через м`якість, а також не є необхідним і достатнім, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню як ним, так й іншими особами нових злочинів.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі ст. ст. 409 ч. 2, 414 КПК України в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з ухваленням за правилами ст. 420 ч. 1 п. 2, ч. 2 КПК України апеляційним судом у цій частині свого вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення класифікується як злочин середньої тяжкості.

Так, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення, в тому числі тяжкого, кримінального правопорушення проти власності до покарань у виді позбавлення волі, які відбував реально, останній раз 16.05.2014 р. звільнений з місця виконання покарання, повністю відбувши покарання за грабіж, вчинений повторно та у період іспитового строку, у виді п`яти років позбавлення волі, проте знову вчинив злочин проти власності, що, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, прямо вказує на сталий протиправний характер його поведінки, пов`язаної з явною корисливою спрямованістю, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, страждає рядом тяжких захворювань.

Обставиною що пом`якшує покарання, колегія суддів визнає його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжує покарання, є рецидив злочинів.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду уважає необхідним призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, з реальним його відбуванням у відповідній виправній установі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 3, 420 ч. 1 п. 2, ч. 2 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 5 лютого 2015 року, щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, у вчиненні якого він визнаний винуватим, у виді двох років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати: з 1 липня 2015 року.

У решті цей вирок залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

С У Д Д І:

ОСОБА_9 с і п о в а