Номер провадження: 11-сс/785/715/15
Номер справи місцевого суду: 509/804/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.05.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ПП «Агальмат» на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.03.2015 року за клопотанням адвоката ОСОБА_8 , поданим в інтересах гр-на ОСОБА_9 , щодо зобов`язання прокурора та слідчого повернути майно вилучене під час обшуку 18.12.2014 року за адресою АДРЕСА_1 , -

встановив:

Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2015 року скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 про зобов`язання прокурора та слідчого повернути вилучене під час обшуку 18.12.2014 року майно задоволено. Зобов`язано прокурора та слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області повернути ОСОБА_10 майно вилучене під час обшуку, яке мало місце 18 грудня 2014 року за адресою складського приміщення С4-16, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

На вказану ухвалу суду надійшла апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 , який представляє інтереси ПП «Агальмат» в якій він просить прийняти апеляційну скаргу до розгляду і поновити строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали суду. Вказує, що ПП «Агальмат» є справжнім власником вилученого під час обшуку 18 грудня 2014 року за адресою складського приміщення С4-16, що розташоване за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 21 майна. В підтвердження своїх доводів апелянт представив апеляційному суду відповідні правовстановлюючі документи, зокрема:

· Контракт № 01/04 від 10.04.2013 року;

· інвойс № 13942 від 19.06.2013 року;

· - вантажно-митну декларацію від 24.07.2013 року № 500040001/2013/018059;

· товарно-транспортну накладну від 10.12.2014 року.

Апелянт стверджує, що відповідно до вказаних документів вилучений під час обшуку товар, який ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2015 року за скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 було зобов`язано прокурора та слідчого СВ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області повернути ОСОБА_10 , не належить останньому, а належить на праві власності ПП «Агальмат», оскільки ПП є замовником, отримувачем та власником вказаного товару відповідно до наданих документів. В апеляційній скарзі представник ПП «Агальмат» просить прийняти її до розгляду враховуючі викладене, а також поновити строк на а 20.05.2015 року, що підтверджується заявою про надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та відповідною відміткою слідчого.

Вказує також, що оскаржувана ухвала слідчого судді відповідно до положень ст.309 КПК України формально не підлягає оскарженню, однак вказане суперечить вимогам ст. 2, 7, 9 КПК України відповідно до яких основоположними завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відносяться законність, недоторканність права власності, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Також апелянт вважає, що позбавлення апелянта його законного права на оскарження зазначеної ухвали слідчого судді з метою захисту права власності спричинить порушення норм права, які відповідно до ст. 9 Конституції України і ч. 4 ст. 9 КПК України мають обов`язковий характер та є частиною національного законодавства України. Крім того вважає, що право на оскарження також відповідає вимогам ст. 8 Загальної декларації прав людини якою закріплено право кожної людини на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разу порушення їх основних прав, наданих їм Конституцією або законом, та ст. 17 цієї декларації, яка передбачає, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами внесеними Протоколом № 11 закріплено право кожної фізичної або юридичної особи мати право мирно володіти своїм майном.

Апелянт наполягає, що вимоги ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачають право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також закріплює право на ефективний засіб юридичного характеру кожного, чиї права та свободи біло порушено, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Також посилається на ст.26 Конвенції Незалежності Держав про права та основні свободи людини (від 26.05.1995 року) відповідно з якою кожна фізична або юридична особа має право на власність, якої ніхто не може бути позбавлений, крім як в суспільних інтересах, в судовому порядку за умови дотримання умов, передбачених національним законодавством і загальновизнаними принципами міжнародного права.

Апелянт просить скасувати ухвалу слідчого судді, Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 березня 2015 року про зобов`язання прокурора та слідчого повернути майно вилучене під час обшуку 18.12.2014 року та відмовити по суті поданої скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; виступ представника ПП «Агальмат» - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги і просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а в задоволенні клопотання відмовити; прокурора, який вважає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна, а клопотання залишенню без задоволення, оскільки воно необґрунтоване; вивчивши матеріали надані апеляційному суду представником апелянта, матеріали судової справи та зваживши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати, а клопотання залишити без задоволення, з таких підстав.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 в інтересах особи, процесуальний статус якої не визначений в даному кримінальному проваджені, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ПП «Агальмат» представив суду правовстановлюючі документи, зокрема: Контракт № 01/04 від 10.04.2013 року; інвойс № 13942 від 19.06.2013 року; вантажно-митну декларацію від 24.07.2013 року № 500040001/2013/018059; товарно-транспортну накладну від 10.12.2014 року. З вказаного Контракту вбачається, що від був укладений між ПП «Агальмат» в собі директора ОСОБА_11 (покупець) та фірмою STARWOOD EXPRESS LLP (продавець) згідно з яким було поставлено товар у відповідності з Інвойсами. З Інвойсу № 13942 від 19.06.2013 року вбачається, що надсилається товар: кросівки чоловічі (верх/низ) р-ри 40-45 ПВХ загальною кількістю 18136 пар, місце доставки м. Одеса, (CIF Odessa), контейнер № MSKU4613942. Покупцем вказаного товару, згідно Інвойсу є ПП «Агальмат», продавцем - STARWOOD EXPRESS LLP.

Відповідно з ВМД, скаредною працівниками Південної митниці при митному оформленні вказаного вище товару декларантом цього товару є ПП «Агальмат».

Згідно товарно-транспортної накладної від 10.12.2014 року вказаний товар було розвантажено за адресою Овідіопольський район, смт. Авангард, вул. Базова, 21. Вказане підтвердили допитані апеляційним судом свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Достовірність та належність наданих апеляційному суду документів не викликає сумнівів, а тому апеляційний суд виходить з того, що відповідно до наданих апеляційному суду документів, майно вилучене під час обшуку, що мало місце 18 грудня 2014 року за адресою складського приміщення С4-16, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить ПП «Агальмат». Інші документи, які б встановлювали право власності або належності майна іншим особам в матеріалах справи відсутні та апеляційному суду не були представлені. При цьому апеляційний суд враховує позицію прокурора, який в судовому засіданні не ставив під сумнів походження та зміст наданих апелянтом документів на товар.

З матеріалів, які надійшли з суду першої інстанції вбачається, що клопотання до Овідіопольського районного суду подав адвокат ОСОБА_8 , як представник гр. КНР ОСОБА_10 . Однак, як встановлено апеляційним судом, до скарги ОСОБА_8 не долучено жодного документу, який підтверджував би повноваження останнього, передбачені ст. 50 КПК України та в матеріалах справи вони відсутні.

Вказане, на думку апеляційного суду, свідчить про те, що клопотання було подано особою, яка не мала права подавати скаргу, а тому суддя районного суду не повинен був її приймати до розгляду, відповідно з вимогами ч. 2 п. 1 ст. 304 КПК України.

Крім того, в клопотанні адвокат вказував, що вилучене в ході обшуку 18.12.2014 року майно із складського приміщення С4-16, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_10 . При цьому, апеляційним судом встановлено, що в матеріалах судової справи взагалі відсутні належні докази щодо цього, що також залишилося поза увагою слідчого судді районного суду.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя безпідставно визнав що адвокат ОСОБА_8 , надав належні і допустимі докази того, що зазначене майно належить ОСОБА_10 і є всі підстави для його повернення, а також визнав вказане майно тимчасово вилученим і, оскільки не було клопотання про його арешт протягом встановленого законом строку, визнав це майно таким що підлягає поверненню власнику. При цьому ні в матеріалах справи ні в ухвалі слідчого судді не має жодного посилання на відповідні докази, які стали підставою для висновків слідчого судді щодо належності вказаного майна.

В резолютивній частині оскаржуваного рішення слідчий суддя ухвалив задовольнити скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_10 , та зобов`язав прокурора та слідчого повернути майно вилучене під час обшуку 18.12.2014 року за адресою АДРЕСА_1 .

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду взагалі не прийняв до уваги, що до районного суду надійшло клопотання адвоката, а не скарга в розумінні положень ст.303 КПК України, а тому слідчий суддя безпідставно розглядав клопотання ОСОБА_8 в порядку Глави 26 КПК України та виніс оскаржувану ухвалу.

Наведене вище свідчить про невиконання слідчим суддею при прийнятті та розгляді вказаної скарги вимог кримінального-процесуального законодавства, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як необґрунтована.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в судовому засіданні апеляційного суду по даній справі прокурор не зміг пояснити апеляційному суду з яких підстав представник прокуратури під час розгляду клопотання в районному суді не звернув увагу слідчого судді на необґрунтованість клопотання адвоката ОСОБА_8 та не орієнтував суд на необхідність відмови в задоволенні клопотання, оскільки воно не могло розглядатися в порядку Глави 26 КПК України, яка регламентує можливість оскарження рішень чи бездіяльності слідчого або прокурора.

Не зміг прокурор пояснити апеляційному суду і відсутність позиції прокуратури щодо заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема того, чому на вилучене під час обшуку 18.12.2014 року за адресою АДРЕСА_1 , майно, в порядку Глави 17 КПК України, не було накладено арешт за клопотання органу досудового розслідування або прокурора та не надав апеляційному суду документів, які б вказували на сьогоднішній статус цього майна, в розумінні Глави 10 КПК України. При цьому прокурор не заперечував в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги представника ПП «Агальмат», наполягаючи при цьому що у слідства відсутні документи, які б підтверджували належність вилученого майна ОСОБА_10 .

На переконання апеляційного суду, така позиція органу досудового розслідування, за умов неналежного контролю з боку процесуальних керівників по даному кримінальному провадженню, створює умови, за яких щодо вилученого майна, як повідомив апеляційний суду сам прокурор, на сьогоднішній день існує декілька судових рішень суду першої інстанції, якими зазначене майно, за зверненнями різних осіб, що представляють різних власників, підлягає поверненню. В той час, як встановлено апеляційним судом, органи досудового слідства не вживають заходів щодо встановлення власника даного товару, шляхом витребування та аналізу документів про власність на вантаж, а також дій, спрямованих на вирішення у встановленому законом порядку питання про долю вилученого товару, рішення щодо якого, в частині визначення його статусу по даному кримінальному провадженню до сьогоднішнього дня взагалі не прийнято. Створені умови тягнуть за собою грубе порушення прав і законних інтересів власника товару, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.

Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.

Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є міжнародним договіром, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Тобто, по даному кримінальному провадженню, органу досудового слідства необхідно вжити всіх передбачених законом заходів щодо повернення тимчасово вилученого майна законному власнику, або вирішити долю вилученого товару у відповідності до положень Глави 10 КПК України.

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, скасовуючи ухвалу слідчого судді апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення клопотання адвоката ОСОБА_8 , оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які вказують на наявність повноважень у останнього на звернення до слідчого судді районного суду з відповідним клопотанням, а з огляду на те, що клопотання вказаної особи було розглянуто слідчим суддею по суті та за результатами цього розгляду було прийняте необґрунтоване рішення, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити в задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ПП «Агальмат» - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 02.03.2015 року за клопотанням адвоката ОСОБА_8 в інтересах гр-на ОСОБА_10 про зобов`язання прокурора та слідчого повернути майно, вилучене під час обшуку 18.12.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 скасувати і постановити нову ухвалу, якою клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах гр-на ОСОБА_10 про зобов`язання прокурора та слідчого повернути майно, вилучене під час обшуку 18.12.2014 року за адресою: АДРЕСА_1 - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4