ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційні скарги та доповнення до них засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року,

встановив:

Указаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Лазо Дальнереченського району Приморського краю Російської Федерації, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 1 ст. 425 КК України до покарання у виді службового обмеження строком на 2 роки із відрахуванням із його грошового забезпечення 20 відсотків у дохід держави.

На підставі ч. 5 ст. 74 , п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від призначеного за ч. 1 ст. 425 КК України покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи командиром мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 та прямим начальником солдата строкової служби ОСОБА_3, у період із лютого по квітень 2009 року через несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов'язків не виконав вимоги статей 11, 16, 58, 59, 111, 112, 210, 233, 234, 235, 236, 257 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 8 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 22.12 Положення «Про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, хоча мав реальну можливість їх виконати, не подбав про здоров'я солдата строкової служби ОСОБА_3, всупереч рекомендаціям лікарів і постанови військово-лікарської комісії Військового медичного клінічного центру Збройних Сил України від 15 січня 2009 року не вжив заходів до забезпечення здорових умов його служби і побуту, від нарядів, стройової та фізичної підготовки не звільнив, шкідливі фактори впливу на здоров'я потерпілого не усунув, залучив ОСОБА_3 до виконання службових обов'язків, зокрема стройової підготовки, фізичних вправ, нарядів, внаслідок чого на фоні переохолоджень та фізичного навантаження відбулося прискорене прогресування хвороби потерпілого до стадії ниркової недостатності, а надалі - до інвалідності І-ї Б групи.

У касаційних скаргах і доповненнях до них захисник та засуджений указують на незаконність засудження ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 425 КК України. Особи, які подали касаційні скарги, надаючи свій аналіз доказам та фактично посилаючись на неповноту та однобічність судового розгляду, що в свою чергу призвело до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, стверджують про відсутність у діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 425 КК України. На обґрунтування своїх тверджень, зазначають про те, що на ОСОБА_1 не було покладено обов'язків піклування про стан здоров'я підлеглих (особового складу військової частини), оскільки ці обов'язки, як указано у скаргах, покладалися на працівників медичної служби військової частини НОМЕР_1. Окрім того, захисник звертає увагу на те, що місцевий суд без згоди ОСОБА_1 неправильно звільнив останнього від відбування покарання, призначеного за ч. 1 ст. 425 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності.

Перевіривши касаційні скарги та доповнення до них, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційних скаргах.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, про які йдеться у касаційних скаргах, відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.

Із копій судових рішень убачається, що суд при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 425 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, дослідив всі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.

Так, із копії вироку видно, що ОСОБА_1 як командир мінометної батареї військової частини НОМЕР_1, у якій проходив строкову військову службу солдат ОСОБА_3, був прямим начальником для усього особового складу вказаного підрозділу, мав усю повноту розпорядчої влади стосовно підлеглих та право віддавати останнім накази, розпорядження та ставити обов'язкові для виконання вимоги. При цьому за змістом положень Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України убачається, що командир батареї, окрім іншого, повинен вникати в проблеми здоров'я підлеглих, усувати шкідливі фактори впливу на здоров'я підлеглих та створювати умови для його зміцнення, а також організовувати навчальні заняття для військовослужбовців строкової служби, звільнених через хворобу, в класі та виконувати рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення їх від виконання обов'язків військової служби. Разом з тим, як було встановлено судом та відображено у вироку, ОСОБА_1, будучи обізнаним щодо хвороби ОСОБА_3, його тривалого лікування, визнання непридатним до військової служби і таким, що підлягає звільненню з військової служби, не виконав вказівки лікарів та залучив потерпілого до виконання ним своїх службових обов'язків, пов'язаних з фізичними навантаженнями, що призвело до погіршення стану здоров'я ОСОБА_3 та у подальшому - інвалідності.

Окрім того, як видно із ухвали суду апеляційної інстанції, судом також було перевірено та визнане безпідставним твердження сторони захисту про те, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який він був засуджений, є недоведеною, оскільки це не відповідає фактичним обставинам провадження, встановлених судом. Висновки суду апеляційної інстанції щодо цього належним чином мотивовані, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Твердження захисника про те, що місцевий суд, не отримавши згоду ОСОБА_1, звільнив останнього від відбування призначеного за ч. 1 ст. 425 КК України покарання у зв'язку із закінченням строків давності, чим істотно порушив норми чинного законодавства, є надуманим та таким, що не ґрунтується на вимогах чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства.

Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення судами як першої, так і апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_1, у касаційних скаргах і доповненнях до них не наведено.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційних скаргах, наданих копій судових рішень убачається, що підстави для їх задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України,

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами та доповненнями до них захисника ОСОБА_2 та засудженого ОСОБА_1 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 лютого 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6