УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №296/1736/13-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.124 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
з участю прокурора: ОСОБА_7
потерпілої: ОСОБА_8
представника потерпілої: ОСОБА_9
обвинуваченої: ОСОБА_10
захисника: ОСОБА_11

Цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканку АДРЕСА_1 , працює бухгалтером управління освіти Житомирської міської ради, раніше не судимої,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено покарання у виді 240 годин громадських робіт.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради 2315,78 гривень.
Запобіжний захід до набранням вироком законної сили залишено попереднім підписку про невиїзд з постійного місця проживання.
Як визнав суд, 28.04.2012 року близько 07-20 год., ОСОБА_10 , перебуваючи в коридорі загального користування гуртожитку на 4?му поверсі будинку АДРЕСА_2 , невстановленим колючо ріжучим предметом умисно завдала один удар в область черевної порожнини ОСОБА_8 . В результаті вказаних дій ОСОБА_10 умисно заподіяла ОСОБА_8 тяжке тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 просила вирок суду в частині стягнення на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди скасувати, в цій частині ухвалити новий вирок про стягнення на користь потерпілої 918, 48 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди. Просила застосувати до неї ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році», звільнивши від призначеного покарання та стягнення моральної і матеріальної шкоди.
Обвинувачена посилається на те, що в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди суд не врахував ряд обставин, а саме те, що до позовної заяви ОСОБА_8 додала квитанції та чеки про лікування під час видалення нирки, хоча судом встановлено, що немає причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_10 та видаленням нирки, тому слід стягнути на користь потерпілої лише 918, 48 грн.
На думку ОСОБА_10 , розмір моральної шкоди при визнанні її винуватою за ст. 121 ч. 1 КК України міг бути в розмірі, заявленому потерпілою. Оскільки вона визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, який є злочином невеликої тяжкості, то і розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути меншим. ОСОБА_8 не надала підтверджуючі докази погіршення нормальних стосунків з оточуючими людьми, що вона втратила можливість продовження активного громадського життя і настання негативних наслідків. Потерпіла добровільно залишила своє помешкання, сама ініціювала сварку та розпочала конфлікт.
У заяві від 10.12.2014 р. ОСОБА_10 просить на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити її від призначеного покарання, оскільки вона має дитину сина ОСОБА_12 , якому не виповнилось 18 років, а також повнолітню дочку ОСОБА_13 , яка є інвалідом дитинства 2 групи. На утриманні обвинуваченої знаходиться 70-річний батько, який потребує догляду.
В апеляційній скарзі з доповненнями прокурор просив вирок суду в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого
ст. 121 ч. 1 КК України, призначивши покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі. Вважає, що показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків по справі, експертів, досліджені письмові докази є логічними, послідовними, узгодженими між собою, тому, суд безпідставно поставився до них критично.
Суд надав перевагу показанням обвинуваченої ОСОБА_10 , свідків з її боку, поклавши їх в основу нового обвинувачення, в той час, як вони, на думку апелянта, суперечать фактичним обставинам провадження, не надавши належної оцінки зібраним та дослідженим на стадії судового розгляду доказам.
Показання ОСОБА_10 суперечать іншим доказам у справі. Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 давали показання про те, що з боку ОСОБА_10 неодноразово, з демонстрацією ножа та сокири, висловлювались погрози про фізичну розправу, ці погрози потерпіла сприймала як реальні.
Як вважає прокурор, злочин, вчинений ОСОБА_10 , був нею заздалегідь спланований, вказує на наявність раніше виниклого у неї прямого умислу, направленого на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, що виключає можливість перевищення меж необхідної оборони з боку ОСОБА_10 при заподіянні тілесних ушкоджень, та спростовує висновки суду першої інстанції щодо необхідності перекваліфікації інкримінованого їй діяння.
Такі докази, як протокол відтворення обстановки та обставин події від 31.05.2012 р. та протокол додаткового відтворення обстановки та обставин події від 11.06.2012 р., проведених за участю ОСОБА_8 ; висновок судово-імунологічної експертизи № 258 від 18.06.2013 р.; висновок судово-медичної експертизи № 2301 від 11.06.2012 р. та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2302 від 20.06.2012 р., беззаперечно підтверджують наведені у обвинуваченні фактичні обставини отримання потерпілою ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, зокрема: спосіб нанесення тілесних ушкоджень, їх локалізацію, механізм утворення.
Наведені докази узгоджуються з показаннями допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_16 , яка вказала, що наявні у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути за обставин, зазначених потерпілою, наведених у протоколах відтворення обстановки та обставин події. Експерт категорично виключає будь-яку можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілою власноруч.
Апелянт зауважує, що опис встановлених судом обставин на початку мотивувальної частини вироку вказує на вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, а не ст. 124 КК України.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просила скасувати вирок суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, призначити покарання у виді максимального строку позбавлення волі згідно санкції даної статті.
Потерпіла вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ст. 121 ч. 1 КК України, оскільки не завдавала обвинуваченій тілесних ушкоджень. Суд не врахував неодноразові погрози ОСОБА_8 від ОСОБА_10 , на що вказували свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . У зв`язку з неправомірними діями обвинуваченої, як стверджує потерпіла, вона та її чоловік звертались до правоохоронних органів з вимогою вжити відповідних заходів, і з приводу заподіяння їм середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_10 вже притягувалась до кримінальної відповідальності.
На думку потерпілої, суд при зміні кваліфікації дій обвинуваченої не виправдав ОСОБА_10 , за ст. 121 ч. 1 КК України, а засудив за іншою статтею.
ОСОБА_8 зауважує, що її син викликав „швидку допомогу, що доводять свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а не ОСОБА_10 , як зазначено у вироку. Натомість, після події обвинувачена викинула ніж, а її син пішов з будинку, нічим не поцікавившись, що свідчить про те, що ОСОБА_10 не розкаялась.
Потерпіла звертає увагу суду на те, що свідки з боку обвинуваченої , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , давали суперечливі показання, що вказує на надуманість і суперечливість цих показань.
На думку потерпілої, саме дії ОСОБА_10 потягли за собою негативні наслідки їй видалили нирку, вона перенесла декілька складних операцій, відчуває фізичний біль, почались проблеми з іншою ниркою, постійно вживає медикаменти, не може працювати, переїхала, орендує за немалі кошти житло для родини, їй встановлено інвалідність 2 групи.
У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора (без доповнень) обвинувачена ОСОБА_10 просила залишити цю апеляцію без задоволення, а вирок суду без зміни. Зазначає, що під час слухання провадження в суді прокурор звертав увагу тільки на показання потерпілої, що ніж був у ОСОБА_8 , якій і належав.
Після побиття потерпілою ОСОБА_8 вона, ОСОБА_10 , з 28.04.2012 р. по 11.05.2012 р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в уронефрологічному відділенні КУЦМ-1, після чого перебувала на амбулаторному лікуванні через погіршення стану здоров`я.
Прокурор, як вважає обвинувачена, не взяв до уваги її показання, відсутність ножа та крові на відібраних зразках на підлозі.
ОСОБА_10 ставить під сумнів висновок лікарів щодо ступеню тяжкості заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.
На думку ОСОБА_10 , обвинувачення побудовано на показаннях потерпілої ОСОБА_8 .
У запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої обвинувачена ОСОБА_10 просила вирок суду залишити без зміни. Зазначає, що суд на підставі ст. 337 КПК України правильно змінив кваліфікацію її дій.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілою обвинуваченій підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 2373 від 22.06.2012 р., а нанесення цих ушкоджень сторонніми людьми є надуманим.
Про погрози на адресу потерпілої свідки з боку ОСОБА_8 почули з її слів. Суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що ініціатором конфлікту була саме ОСОБА_8 .
Є голослівними і надуманими показання потерпілої щодо нібито причетності до конфлікту сина ОСОБА_10 .
На думку обвинуваченої, суд обґрунтовано не брав до уваги показання свідків з боку обвинувачення та захисту, оскільки вони не були безпосередніми свідками конфлікту, про всі обставини знають зі слів потерпілої або обвинуваченої.
Видалення правої нирки не пов`язано із заподіяним тілесним ушкодженням потерпілій.
Причиною неприязних відносин ОСОБА_10 між нею та потерпілою вважає незадоволення ОСОБА_8 її житлових претензій.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, потерпілої та її представника в підтримання їх апеляцій та заперечення проти апеляції ОСОБА_10 , думку обвинуваченої та її адвоката про залишення зазначених апеляцій без задоволення та задоволення її апеляційної скарги і заяви про застосування амністії, перевіривши матеріали справи та обговоривши
наведені в апеляціях доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_10 , апеляційні скарги прокурора та потерпілої не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду і наведених у вироку доказів, є обґрунтованим, законним і вмотивованим.
Як вбачається з матеріалів провадження, в обвинуваченої ОСОБА_10 з потерпілою ОСОБА_8 існують давні неприязні відносини, на що також вказує повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви слідчого СВ Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_21 по іншому кримінальному провадженню за заявою ОСОБА_10 про нанесення їй ОСОБА_8 тілесних ушкоджень 28.05.2012 р. (т. 2, а.с. 189).
Одним з аргументів апеляційних скарг прокурора та потерпілої є посилання на показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які чули про погрози обвинуваченої на адресу потерпілої, що, на думку апелянтів, вказує на наявність виниклого у ОСОБА_10 прямого умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Думки, наміри, переконання, морально-психологічні якості людини, які б негативні вони не були, не можуть розглядатися як злочинне діяння, і, тому, не можуть тягти за собою кримінальну відповідальність.
Суд у вироку поставився критично як до показань обвинуваченої ОСОБА_10 , так і до показань потерпілої ОСОБА_8 , зазначивши, до яких саме і з яких підстав, навівши та вмотивувавши таку позицію доказами кримінального провадження.
Посилання прокурора в апеляції на те, що доказами вини ОСОБА_10 суд визначив протокол відтворення обстановки та обставин події від 31.05.2012 р. та протокол додаткового відтворення обстановки та обставин події від 11.06.2012 р., проведених за участю ОСОБА_8 ; висновок судово-імунологічної експертизи № 258 від 18.06.2013 р.; висновок судово-медичної експертизи № 2301 від 11.06.2012 р. та висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2302 від 20.06.2012 р., є надуманими, оскільки дані докази висвітлюються як позиція державного обвинувача та сторони потерпілої на обґрунтування винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України.
Також, протокол додаткового відтворення обстановки та обставин події від 11.06.2012 р. з участю ОСОБА_10 зазначений як позиція обвинуваченої та її захисника на обґрунтування невинуватості ОСОБА_10 у вчиненні даного злочину.
Показання експерта ОСОБА_16 в судовому засіданні щодо наявних у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, механізму їх нанесення не протирічать обвинуваченню ОСОБА_10 за ст. 124 КК України.
Твердження ОСОБА_8 про те, що вона під час подій 28.04.2012 р. обвинувачену не била, намагаючись уникнути сварки, спростовуються показаннями ОСОБА_10 та висновком судово-медичної експертизи № 2373 від 22.06.2012 р., згідно якого у ОСОБА_10 виявлено: садно на обличчі, більше 10 синців та 10 саден на лівій верхній кінцівці, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли б бути пальці та нігті пальців рук людини, осаднення шкіри на спині справа, які відносяться до легкого тілесного ушкодження без короткочасного розладу здоров`я, та внаслідок яких вона знаходилася на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з приводу забою правої нирки в період з 28.04.2012 р. по 06.06.2012 р.
Свідчення ОСОБА_20 та неповнолітнього ОСОБА_19 не покладенні в основу обвинувального вироку, тому, твердження потерпілої з цього приводу є безпідставними.
Згідно рапорту чергового Корольовського РВ УМВС від 28.04.2012 р., о 07-30 год. до чергової частини Корольовського РВ по телефону «02» надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_10 про ножове поранення від сусідки (а.с. 7 кримінального провадження), що не спростовує та не підтверджує посилання ОСОБА_8 на те, що її син викликав „швидку допомогу. Такі дані не впливають на доведеність вини ОСОБА_19 .
Твердження потерпілої про те, що після події ОСОБА_10 викинула ніж, є припущенням, яке нічим не підтверджується. Те, що син обвинуваченої після події пішов з будинку, не має стосунку до розгляду провадження.
При перекваліфікації дій ОСОБА_10 суд першої інстанції керувався вимогами ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення.
Заява ОСОБА_10 про застосування щодо неї амністії підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2014 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом, мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Злочин, вчинений ОСОБА_10 , є умисним злочином невеликої тяжкості.
Як вбачається з копії посвідчення серії НОМЕР_1 , донька обвинуваченої - ОСОБА_22 є інвалідом дитинства 2 групи (т. 2, а.с. 264).
Сину обвинуваченої ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2014 році», ІНФОРМАЦІЯ_3 , виповнилось 17 років (копія свідоцтва про народження ОСОБА_19 НОМЕР_2 на а.с. 261 в т. 2).
Амністія не звільняє від обов`язку відшкодувати заподіяну злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком чи рішенням суду. Тому, будь-які цивільно-правові зобов`язання продовжують діяти і після оголошення амністії (відшкодування матеріальної і моральної шкоди).
Що стосується покарання, яке суд обрав ОСОБА_10 , то воно призначене відповідно до вимог ст. 65 КК України з врахуванням тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості, особи винного, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання ОСОБА_10 обставин по справі не встановлено.
Крім того, суд при обранні покарання врахував позитивні характеристики, те, що ОСОБА_10 вчинила умисний злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, виховує неповнолітню дитину.
На думку колегії суддів, суд правильно перекваліфікував дії обвинуваченої з ст. 121 ч. 1 КК України на ст. 124 КК України, призначив ОСОБА_10 з урахуванням вищевказаних обставин в межах санкції ст. 124 КК України покарання у виді громадських робіт у максимальному розмірі згідно санкції даної статті.
Питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 вирішено відповідно до вимог ст. 128 КПК України.
Щодо вимог ОСОБА_10 в частині зменшення стягнень витрат потерпілої на лікування та зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що вони є безпідставними і не підлягають до задоволення. Вчиненим ОСОБА_10 злочином потерпілій заподіяно шкоду здоров`ю і моральну шкоду, розмір її відшкодування судом першої інстанції визначено відповідно до обставин справи і вимог закону.
Згідно ст. 374 ч. 3 п. 2 КПК України, у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Натомість, на початку мотивувальної частини вироку, на що вказує в апеляційній скарзі прокурор, суд зазначає обставини вчинення правопорушення, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, при цьому визнавши ОСОБА_10 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України.
Разом з тим, у мотивувальній частині вироку зазначено, що, оцінивши докази сторін, суд не знаходить підтвердження кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України. Обвинуваченням не доведено, що обвинувачена керуючись лише неприязними відносинами, під час сварки, яку сама ж і розпочала, з метою заподіяння тілесного ушкодження вдарила потерпілу ножем.
Викладені обставини свідчать, що ОСОБА_10 зазнала суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку потерпілої на кухні, яке було реальним. Кухонний ніж у обвинуваченої був на кухні, але там вона його не застосувала. Під час незаконного посягання, яке не було закінченим, обвинувачена намагалась уникнути подальшого насильства, покинувши кухню та намагаючись заховатись у свою кімнату. Лише після того, як потерпіла наздогнала її в коридорі, схопивши за волосся, через фізичну перевагу потерпілої, обвинувачена не знайшла іншої можливості уникнути подальшого насильства з її боку та спричинення більш тяжкої шкоди її здоров`ю, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападниці, використала предмет, який випадково знаходився у неї кухонний ніж.
Обвинувачена, яка піддалася протиправному насильству, згідно з вимогами ст. 36 КК України знаходилась у стані необхідної оборони, але вийшла за його межі, умисно заподіявши ОСОБА_8 тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту.
Наведене доводить вмотивовану зміну формулювання обвинувачення судом при перекваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 .
Апеляційний суд не має процесуальних прав виправлення описок судових рішень, тому, це питання вирішується місцевим судом в порядку ст. 379 КПК України.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області, -
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, потерпілої ОСОБА_8 , апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_10 без зміни.
Заяву обвинуваченої ОСОБА_10 про застосування амністії задовольнити, застосувати ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2014 році», звільнивши ОСОБА_10 від відбування покарання у виді 240 годин громадських робіт, призначеного вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2014 року.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її ухвалення.

Судді: