Справа № 460/923/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Яворівський районний суд Львівської області
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, безпартійного, мобілізованого військовослужбовця п/п НОМЕР_1 ( колишня в/ч НОМЕР_2 ), такого, який не має судимості,
за ст.407 ч.2 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
02 вересня 2014 року, відповідно до Указу Президента України від 06 травня 2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №1240-VII від 06 травня 2014 року та мобілізаційного плану, ОСОБА_4 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією. Цього ж дня, він був направлений у військову частину НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окрема механізована бригада), що в АДРЕСА_2 і наказом командира цієї частини від 02 вересня 2014 року №79, зарахований до списків особового складу військової частини. поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду механіка-водія відділення збору та евакуації поранених медичної роти батальйону матеріально-технічного забезпечення цієї частини.
Відповідно до вимог ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Відповідно до положень ст.9 ч.4 п.1. ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Відтак, з 02 вересня 2014 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_4 у військову частину НОМЕР_2 , він набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.
Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Відповідно до ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року за №548-ХІУ, військовослужбовці строкової служби у вільний від занять та робіт час мають право вільно переміщатися по території військової частини, а під час звільнення - в межах гарнізону.
03 березня 2014 року, за сигналом «Тривога», військову частину НОМЕР_2 переведено у вищу ступінь бойової готовності, на військовослужбовців покладено спеціальні завдання та розпочато особливий період несення військової служби, про що було доведено до всього особового складу частини.
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби, рядовому ОСОБА_4 було достеменно відомо і до часу самовільного залишення ним військової частини, він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
У відповідності до плану відмобілізування та проведення військової частини НОМЕР_2 у бойову готовність та на виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 10 червня 2014 року за №448, військову частину НОМЕР_2 переведено на умовне найменування воєнного стану «військова частина польова пошта НОМЕР_1 ».
Рядовий ОСОБА_4 , не маючи наміру назавжди ухилитися від військової служби, протягом листопада 2014 року та січня 2015 року, самовільно покинув межі розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться в АДРЕСА_2 та проводив час за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , де знаходився в період з 03 листопада 2014 року по 10 листопада 2014 року та з 02 січня 2015 року по 13 січня 2015 року, де проводив час на власний розсуд.
13 січня 2015 року, близько 09 години, рядовий ОСОБА_4 , самостійно прибув на територію військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про що доповів своєму командуванню та продовжив проходити військову службу.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, нез`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ст.407 ч.2 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину та підтвердив факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що під час проходження ним військової служби померла його мати і самотньо залишився батьківський будинок, який необхідно було підготовити до зимового періоду. Щиро розкаюється у вчиненому, завіривши, що подібного більше вчиняти ніколи не буде, просить також суворо його не карати.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення військової частини та місця служби, та нез`явлення ОСОБА_4 вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.
При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.2 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив самовільне залишення військової частини та місця служби, нез`явившись вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця.
Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, посередньо характеризується за місцем служби, повністю визнав свою вину, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді штрафу.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.2 КК України, призначивши йому покарання у виді штрафу в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що нараховує суму 1020 гривень.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику. .

Суддя ОСОБА_1