УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_19
суддів: ОСОБА_20., ОСОБА_21
за участю прокурора ОСОБА_22.,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6,
виправданих ОСОБА_7, ОСОБА_8,
розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою першого заступника прокурора Волинської області на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 15 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рожищенського районного суду Волинської області від 17 липня 2013 року

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

ОСОБА_8,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, раніше не судимого,

виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 15 жовтня 2013 року вирок суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишено без зміни.

Згідно з пред'явленим обвинуваченням органами досудового слідства ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались в тому, що 26 травня 2006 року, приблизно о 10 годині, за попередньою змовою в групі осіб із раніше засудженою ОСОБА_9 та невстановленою досудовим слідством особою шляхом підбору ключа проникли в квартиру АДРЕСА_1 з метою заволодіння чужим майном. В цей момент ОСОБА_9 розмістилася перед входом у під'їзд АДРЕСА_1, спостерігаючи навколо.

Виявивши господарку даної квартири ОСОБА_10, яка рухалась в напрямку свого помешкання, ОСОБА_9, приблизно о 10 годині 30 хвилин, забігла в квартиру та повідомила про небезпеку.

ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не встигнувши покинути приміщення до приходу ОСОБА_10, здійснили на останню напад, застосовуючи насильство, небезпечне для її життя та здоров`я, внаслідок чого їй були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, та заволоділи її майном.

Крім того, 12 липня 2006 року, приблизно о 8 години 30 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, будучи особами, які раніше вчинили напад за попередньою змовою між собою, в момент, коли ОСОБА_10 виходила зі своєї квартири АДРЕСА_1, повторно напали на останню, нанесли їй легкі тілесні ушкодження та заволоділи майном потерпілої.

У касаційній скарзі прокурор порушує вимоги про скасування судових рішень із направленням справи на новий судовий розгляд з підстав істотного порушення кримінально - процесуального, неправильного застосування кримінального закону. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 безпідставно виправдані за відповідною статтею обвинувачення, оскільки судом не наведено мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, не зазначивши підстав щодо переваги доказів захисту над доказами обвинувачення. Крім того, зазначає, що поза увагою суду залишився факт допиту потерпілої ОСОБА_10 14 разів в ході досудового слідства та судового розгляду справи, під час яких вона категорично стверджувала, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили розбійні напади щодо неї. Зокрема, в мотивувальній частині вироку суд посилався на протиріччя між показаннями потерпілої щодо зовнішнього вигляду нападників (потерпіла вказувала, що один з нападників був приблизно 185-190 см зросту, а інший - 170-175 см) із зовнішністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, проте, зроблені висновки про ознаки нападників будь-якими доказами не підтвердив. Стверджує, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено ст. 275 КПК України 1960 року та безпідставно зроблено висновок про невинуватість іншої особи - ОСОБА_9 у вчинені розбійного нападу на потерпілу, в той час, як кримінальна справа щодо ОСОБА_9 розглядалась в окремому провадженні і не була предметом даного судового розгляду (судове рішення, за яким засуджена ОСОБА_9 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_10, набрало законної сили). Також, прокурор у касаційній скарзі вказує, що безпідставними є посилання суду першої інстанції на те, що процесуальні документи, які складені слідчим ОСОБА_23, не можуть бути визнані доказами у справі. Між іншим, органами досудового слідства ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались у вчиненні 2 розбійних нападів, однак мотивувальна частина вироку не містить жодної оцінки вини останніх у вчиненні другого нападу від 12 липня 2006 року. При цьому, прокурор в обґрунтування своїх вимог вказує на порушення судами ст. 16-1 КПК України 1960 року, оскільки безпідставно визнано обґрунтованими алібі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на момент вчинення злочину, що ніякими доказами, окрім власних показань та свідчень близьких родичів, не підтверджується. Поза увагою суду залишились показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 Зазначає, що в апеляційній скарзі прокурор вказував на ці порушення закону, проте, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на викладене та поверхово переглянув вирок суду, чим порушив вимоги ст. 377 КПК України 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу прокурора, просив направити справу на новий апеляційний розгляд, пояснення виправданих та їх захисників, які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора та вважали прийняті у справі судові рішення законними і обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України 1960 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 324 КПК України 1960 року постановляючи вирок, суд повинен вирішити чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується підсудний, чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений, чи винен підсудний у вчиненні цього злочину тощо.

Згідно ч. 7 ст. 334 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред'явлено підсудним і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудних з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних й інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, і в основу вироку повинні бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні.

Проте, судом вказаних вимог кримінально-процесуального закону не дотримано, а тому доводи прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, суд, вирішуючи питання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, ухвалив досліджувати докази в повному обсязі. Водночас, виправдовуючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 послався на показання потерпілої ОСОБА_10, яка зазначала, що один з нападників був міцної тілобудови, приблизно 185-190 см зросту, а інший худорлявий - 170-175 см. При цьому, суд зазначив, що описаний потерпілою зовнішній вигляд нападників не співпадає з зовнішніми ознаками ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які мають майже однаковий зріст 180-182 см. Таким чином, суд без наявності в матеріалах справи будь-яких доказів дійшов висновку про «можливий» зріст та тілобудову ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Втім потерпіла під час впізнання, очних ставок, судових засідань вже категорично стверджувала, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили щодо неї напади й саме їх вона намагалась описати під час досудового слідства. (т. 1 а.с. 138-141, 144, 119-120, 127-127а).

Разом з тим, доводи прокурора щодо визнання судом неправдивими показання свідка ОСОБА_11 заслуговують на увагу з огляду на викладене.

Так, суд першої інстанції без належного обґрунтування та без висновку гідрометеорологічної служби визнав неправдивими показання свідка ОСОБА_11 про те, що вона не могла бачити ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9, на початку травня 2006 року, приблизно о 20.00 год, біля будинку АДРЕСА_2, які сиділи на лавці, що добре освітлювалась з вікон будинку, та спілкувались, оскільки станом на 01 травня сонце заходить о 20 год 19 хв.

Колегія суддів не може не погодитись з доводами касаційної скарги прокурора про безпідставне підтвердження алібі виправданих осіб, зокрема, й щодо відсутності їх у м. Луцьку у день та час вчинення розбійних нападів, через що прокурор послався на письмові матеріали кримінальної справи, а саме на легалізовані роздруківки телефонних розмов, згідно з якими 26 травня та 12 липня 2006 року абонентські номери ОСОБА_7 та ОСОБА_8 активізувались саме у місці Луцьку. (т. 2 а.с. 242-346).

Що ж стосується тверджень прокурора про залишення судом поза увагою показання свідка ОСОБА_12, то вони є небезпідставними.

Свідок ОСОБА_12, працівник млина, вказував, що на початку червня 2006 року до нього підійшов ОСОБА_13, який є прийомним батьком виправданого ОСОБА_7, та попросив виписати документи на ім'я ОСОБА_7 з приводу того, що останній здавав зерно і отримував муку саме 26 травня 2006 року, хоча в цей день останнього на млині не було. (т. 4 а.с. 297-302; т. 5 а.с. 113).

Між іншим, доводи прокурора щодо неправдивості показань свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 є слушними, оскільки судом належним чином не оцінено той факт, що останні плутались у датах, подробицях та обставинах подій. (т. 2 а.с. 360-361, 378, 402; т. 3 а.с. 521-522, 580).

Крім того, органами досудового слідства ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було інкріміновано 2 розбійних нападів на потерпілу, однак судом у вироку взагалі не надано оцінки вини підсудних у вчиненні нападу на ОСОБА_10 - 12 липня 2006 року.

Доводи прокурора щодо безпідставного визнання судом першої інстанції того, що процесуальні документи у справі, які складені слідчим ОСОБА_23, не можуть бути визнані доказами, у зв'язку з тим, що останнього відсторонено від займаної посади, є слушними, оскільки слідчий ОСОБА_24 був усунений від виконання організаційно-розпорядчих обов'язків, а не від виконання обов'язків слідчого у даній справі.

Статтею 399 КПК України 1960 року передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов'язковими для органів дізнання чи досудового слідства при додатковому розслідуванні, судів першої чи апеляційної інстанцій при повторному розгляді справи.

Однак, суди вказаних вимог закону повною мірою не дотримались та не врахували вказівки суду, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2012 року.

З урахуванням викладеного, обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9, який набрав законної сили, має преюдиційне значення, у тому числі й для суду при розгляді справи щодо осіб, відносно яких кримінальна справа була виділена в окреме провадження.

При постановленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд на зазначене уваги не звернув та вдався до оцінки доказів у іншій кримінальній справі, які були покладені в основу обвинувального вироку.

Такий вирок не можна вважати законним і обґрунтованим, який є явно передчасним, а також є безумовною підставою для його скасування.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, наявні порушення кримінально-процесуального закону, що є істотними й перешкодили суду першої інстанції повно та всебічно розглянути справу, прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення, не усунув, у зв'язку з чим ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Отже, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідно до статті 398 КПК України 1960 року підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд, під час якого необхідно всебічно, повно і об'єктивно дослідити докази у справі, дати їм належну оцінку та прийняти законне й обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 394-396, 398 КПК України 1960 року, п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Волинської області задовольнити.

Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 17 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 15 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_19 ОСОБА_20 ОСОБА_21