Ухвала іменем україни 17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді: ОСОБА_16,
суддів: ОСОБА_17, ОСОБА_18,
при секретарі ОСОБА_19,
за участю прокурора ОСОБА_20,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7, на вирок Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2014 року

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого 24 квітня 2014 року цим же судом за ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі,

засуджено:

· за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

· за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Баришівського районного суду Київської області від 24 квітня 2014 року та ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією майна.

ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, п.п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України виправдано у зв'язку з не встановленням доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпності можливості їх отримання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 03 вересня 2014 року вирок суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині виправдування ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, п. п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у зв'язку з не встановленням доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпності можливості їх отримання в касаційному порядку не оскаржується.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 14 квітня 2013 року, приблизно о 02 годині, за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, приїхав в м. Яготин Київської області та достовірно знаючи про те, що в приміщенні буд. АДРЕСА_1, знаходиться ОСОБА_8, із застосуванням фізичного насильства останньої, яке не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілої, відкрито заволоділи її грошовими коштами та мобільним телефоном, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 8554 грн.

Крім того, 05 серпня 2013 року, приблизно о 21 год 15 хв, ОСОБА_7 за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, прийшов до буд. АДРЕСА_2, де проживала ОСОБА_9, проникнувши в приміщення, застосовуючи фізичне насильство, небезпечне для життя та здоров'я потерпілої, заволодів грошовими коштами в розмірі 1500 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7, виклав вимогу про скасування судових рішень за епізодами грабіжу та розбою із закриттям кримінального провадження за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості засудженого. При цьому, посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що винуватість ОСОБА_7 за вказаними епізодами не підтверджена матеріалами провадження. Зазначає, що слідчі експерименти були проведені всупереч положенням КПК України. Також, стверджує, що допитані за ініціативи сторони обвинувачення свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили алібі ОСОБА_7 про те, що останній в ніч з 13 на 14 квітня 2013 року знаходився у себе дома у АДРЕСА_3, однак до цих показів суд поставився критично.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст.ст. 410, 411 цього Кодексу, щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються захисником.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені кримінальних правопорушень обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за епізодами грабіжу та розбою не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Перевіряючи аналогічні доводи в ході судового розгляду, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні доводи захисника та дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілої, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та із проникненням в житло, а також скоїв напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя і здоров'я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, із проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, які були понятими при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_7, який розповів про обставини скоєння грабіжу та розбійного нападу; даними протоколу слідчого експерименту від 13 серпня 2013 року, під час якого ОСОБА_7 в присутності захисника розповів про злочинні дії, зокрема, вказав на розташування предметів та меблів, які на час слідчого експерименту вже були відсутні в приміщенні обох потерпілих, чітко показав шлях, яким вони з невстановленою досудовим розслідуванням особою втікали з місць скоєння злочинів, а також вказав напрямок розташування залізничного вокзалу в м. Яготині.

Доводи захисника ОСОБА_6 щодо недопустимості доказів у кримінальному провадженні таких, як слідчі експерименти від 13 серпня 2013 року, проведені о 15 год 05 хв, 16 год 50 хв та 17 год 50 хв, що були перевірені апеляційним судом, який з наведенням мотивів спростування визнав їх неспроможними, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу.

Так, додатки до цих протоколів відповідають вимогам ст. 105 КПК України, чому суд дав належну оцінку. Щодо відсутності дозволу на проведення слідчого експерименту у приватному домоволодінні, на що у свою чергу звертає увагу захисник у касаційній скарзі, то ч. 5 ст. 240 КПК України не передбачено, що дана згода повинна бути тільки в письмовій формі.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, скарг власників зазначених домоволодінь про порушення їх прав під час проведення слідчих дій, не надходило.

До того ж, колегія суддів погоджується з висновками суду щодо критичного ставлення до показів свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо алібі ОСОБА_7, оскільки жоден з них не зміг підтвердити місце перебування ОСОБА_7 на конкретні дати - 14 квітня та 15 липня 2013 року, на що судом дана належна оцінка.

Тому, посилання захисника ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 з 13 на 14 квітня 2013 року знаходився у себе дома у АДРЕСА_3 є необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами, в тому числі, захисника ОСОБА_6, на вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7, ретельно перевірила викладені в них доводи.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілої, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням в житло, а також у скоєнні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров'я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, та із проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та правильною кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України.

З огляду на викладене, кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено.

Керуючись ст.ст. 433-436, 438 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 03 вересня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18