Справа № 11-521/11 Головуючий у І інстанції Смага С.В.
Категорія - ст. 121 ч.2 КК України Доповідач Шахова О. Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2011 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_1

суддів - Антипець В.М., Акуленко С.О.

при секретарі Терешко В.В.

з участю:

прокурора Герасименко Т.М.

засудженого ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь в розгляді справи судом 1 інстанції на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2011 року.

Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та мешканець м. Семенівка Чернігівської області, вул. Лікарняний Хуторок, 16, українець, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_2, неодружений, невійськовозобовязаний, не працює, не судимий в силу ст. 89 КК України,

-засуджений за ст. 121 ч. 2 КК України до 8 років позбавлення волі,

-за ст. 263 ч. 1 КК України до 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю злочинів - у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Стягнуто з ОСОБА_2 : на користь ОСОБА_3 325 гривень на відшкодування матеріальних збитків, та 20000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданих злочином; на користь держави - витрати за проведення балістичного дослідження та судово - балістичної експертизи в сумі 619 гривень 20 копійок, на користь комунального лікувально-профілактичного закладу «Семенівська центральна районна лікарня» грошові кошти в сумі 40 гривень 46 копійок, витрачені на лікування потерпілої.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст.81 КПК України.

Як встановив суд, 01 січня 2011 року, близько 05 години 30 хвилин, ОСОБА_2, знаходячись в своєму будинку № 16 по вул. Лікарняний Хуторок в м. Семенівка Чернігівської області, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень умисно завдав численних ударів руками, ногами, дерев'яним стільцем та обухом сокири по різним частинам тіла своїй співмешканці ОСОБА_4, внаслідок чого остання отримала, згідно висновку експерта № 1 від 04 лютого 2011 року, тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла в Семенівській центральній районній лікарні. Причиною смерті був травматичний шок, що стався внаслідок закритої тупої травми грудей та живота з множинними переломами ребер та пошкодженням ділянки сонячного сплетіння.

ОСОБА_2, переслідуючи мету незаконного придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, восени 1998 року, на стрільбищі в лісопарку «Березова Роща» біля м. Семенівка Чернігівської області знайшов чотирнадцять патронів калібру 5,45 мм та вісім патронів калібру 7,62 мм, які переніс до себе додому в будинок № 16 по вул. Лікарняний Хуторок в. м. Семенівка Чернігівської області та зберігав у власному будинку.

04 січня 2011 року в ході огляду господарства ОСОБА_2 за вказаною адресою працівниками Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області в приміщенні жилої кімнати будинку, було виявлено та вилучено чотирнадцять патронів калібру 5,45 мм та вісім патронів калібру 7,62 мм., котрі згідно висновку експерта №15 від 12 січня 2011 року, являються боєприпасами та придатні до стрільби.

Не оспорюючи доведеність вини, фактичні обставини справи та правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 263 КК України старший помічник прокурора Семенівського району, який брав участь у розгляді справи судом 1 інстанції, подав апеляцію, в якій просить даний вирок скасувати у звязку з неправильним застосуванням кримінального закону щодо злочинних дій по відношенню до ОСОБА_4, невідповідністю призначеного покарання особі засудженого та ступеню тяжкості внаслідок мякості, а справу прийняти до свого провадження та постановити новий вирок. Вказує, що вирок суду ґрунтується на необґрунтованих висновках, судом не проведено належної оцінки доказів. Наголошує, що засуджений свідомо наносив тілесні ушкодження у життєво важливі органи потерпілій з застосуванням сокири, в результаті чого настала смерть, що характеризує субєктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому суд не мав підстав перекваліфіковувати дії засудженого з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України.

В своїх запереченнях засуджений просить вирок суду залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим і міру покарання достатньою для його виправлення.

Заслухавши доповідача, прокурора, який наполягав на скасуванні вироку суду з підстав, викладених в апеляції, пояснення засудженого, який просив вирок суду залишити в силі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляції, судова колегія вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом ґрунтується на допустимих і достатніх, ретельно досліджених в судовому засіданні доказах, детально викладених у вироку, які узгоджуються між собою та яким суд дав належну юридичну оцінку.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину в заподіянні тяжких тілесних ушкоджень визнав повністю, щиро розкаявся та показав, що наміру вбивати ОСОБА_4 у нього не було, він хотів покарати потерпілу, спричинивши їй тілесні ушкодження за нанесені йому образи. Він вдарив кулаком по обличчю ОСОБА_4, потім узяв у руки дерев'яний стілець, ніжки якого були збиті дерев'яними палками та почав бити стільцем свою співмешканку по різним частинам тіла, а саме: по голові, тулубу, ногам, животу. Бив до тих пір поки стілець не зламався. Потім його співмешканка знову почала його словесно ображати, це його ще більше розлютило. Він вдарив її кулаком по обличчю, та впала на підлогу і він почав бити її ногами по різним частинам тіла (по животу, ногам, рукам, спині). Бив він її декілька хвилин. Потім побачив у неї сльози на очах і припинив її бити. Він допоміг їй лягти на ліжко і більше не бив її. Так як це була не перша бійка, то він вирішив, що з нею нічого не трапиться і не викликав швидку допомогу. Наміру вбивати у нього не було, хоча, можливо, під час сварки і кричав на неї про можливість вбивства. Зранку, коли до них зайшла ОСОБА_5 і захвилювалася станом здоровя ОСОБА_4, саме він запропонував їй викликати швидку допомогу (а.с.108-110 т.2).

На досудовому слідстві він показував, що один раз ударив її по голові ще й обухом сокири, яку взяв у коморі, він хотів, щоб вона заспокоїлась і перестала кричати на нього. У неї з голови пішла кров і більше сокирою він її не бив (а.с.41-43,49-51,73-75т.1).

Що стосується злочину, передбаченого ст. 263 ч.1 КК України, то в судовому засіданні ОСОБА_2 повністю визнав себе винним і щиро розкаявся, показав, що знайшов набої на стрільбищі в цілісному стані, приніс їх додому та зберігав без мети збуту з власної цікавості.

Крім визнання своєї вини засудженим, його вина підтверджується іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, які узгоджуються з показаннями засудженого.

Так, допитаний в якості потерпілого ОСОБА_3 у судовому засіданні показав, що є сином потерпілої ОСОБА_4, але від матері проживав окремо, приїжджав рідко, при ньому ОСОБА_2, знаходячись у нетверезому стані кілька разів намагався побити його матір, але він за неї заступався. Йому розповідали сусіди, що ОСОБА_2 часто бив матір, але вона йому (сину) не жалілася. Коли приїжджала до нього, то постійно була в синцях (а.с.111т.2).

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні показала про те, що 01 січня 2011 року вона проходила повз будинок ОСОБА_2 та побачила в вікно, як він кулаком вдарив по обличчю ОСОБА_4, яка від удару впала на підлогу, а ОСОБА_2 почав бити її ногами та кулаками. Під час побиття потерпіла навіть не пручалась, тільки прохала, щоб він зупинився. ОСОБА_2, наносячи удари ОСОБА_4, кричав, що він її вб'є та висловлювався нецензурною лайкою. Потім вона пішла. Вона почула удари, схожі на удари сокири об деревину. Також вона чула якісь звуки, схожі на те, що ламались якісь дерев'яні меблі. ОСОБА_2 часто бив ОСОБА_4, кричавши, що він її вб'є, але та ніколи нікуди не зверталась за допомогою. Тому вона подумала, що це чергова їхня сварка і не викликала працівників міліції (а.с.111-112).

Допитана в якості свідка ОСОБА_5, показала, що вона разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_7 01 січня 2011 року о 00 годині 30 хвилин прийшли привітати своїх знайомих ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з Новим роком, дома останні знаходились удвох, від пропозиції ОСОБА_2 піти у центр на ялинку, вони відмовились. Вранці, вона прийшла до господарства ОСОБА_2, де той розповів їй, що вчора він зі співмешканкою побилися і та ще спить. Вона почула якісь храпи з житлової кімнати і сказала ОСОБА_2, що необхідно викликати швидку, він сказав, щоб вона її викликала, так як ОСОБА_4 довго спить і не прокидається. Що вона і зробила. Також додала, що потерпіла сама провокувала ОСОБА_2 на такі дії (а.с.116-118).

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що ОСОБА_2 часто перебував в стані алкогольного спяніння, жалівся йому, що він зі своєю співмешканкою часто сварилися, що та дістає його морально. Іноді він бачив ОСОБА_4 в синцях. Коли він з ОСОБА_5 прийшли зустрічати Новий рік до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, у тих ніякої лайки не було, тільки вранці ОСОБА_5 йому розповіла про їх сварку (а.с.115-116).

Показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 узгоджуються з показаннями засудженого ОСОБА_2 (а.с.114-115,118).

За даними матеріалів справи в той час, коли між ОСОБА_2 та потерпілою ОСОБА_4 виникла сварка в будинку більше ніколи не було. Таким чином, всі види тілесних ушкоджень наніс засуджений ОСОБА_2, що підтверджується як показаннями засудженого, так і показаннями свідків.

Суд 1 інстанції, аналізуючи зібрані та досліджені у судовому засіданні докази, прийшов до правильного висновку, що вина засудженого у вчиненні діяння за сформульованим судом обвинуваченням повністю доведена. Вони ґрунтуються на доказах, детально викладених у вироку, яким суд дав належну оцінку. Дії Діденка судом вірно кваліфіковані за ст.121 ч.2 КК України.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 ще на початку досудового слідства заявляв, що умислу вбивати співмешканку у нього не було, коли вона заплакала і попросила не бити його він припинив свої дії, допоміг лягти їй на ліжко, залишивши її живою.

Апелянт акцентує увагу на тому, що ОСОБА_2 свідомо наносив удари в життєво важливі органи і зокрема, обухом сокири, а тому умисел засудженого був спрямований на настання єдиного наслідку смерті потерпілої.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України в Постанові „Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоровя особи від 7 лютого 2003 року №2, в п.22 зазначено, що при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її наслідків характеризується необережністю.

З матеріалів справи вбачається, що засуджений наніс удар по голові обухом сокири і згідно до висновку судово-медичної експертизи № 1 від 04.02.2011 року тілесні ушкодження на лівій тімяній ділянці волосистої частини голови відносяться до ушкоджень легкого ступеня тяжкості, утворена дією ребра твердого тупого предмета згори-вниз, спереду-назад (а.с.100-101), тобто, від даного удару смерть потерпілої не застала. Причиною смерті є травматичний шок, що стався внаслідок закритої тупої травми грудей та живота з множинними переломами ребер та пошкодженням ділянки сонячного сплетіння внаслідок нападу іншої людини. Тобто, суд, встановлюючи нанесення ОСОБА_2 удару потерпілій обухом сокири, врахував і сам характер поранення даним знаряддям злочину.

З викладених вище показань свідків вбачається, що сварки і бійки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мали місце і раніше, останню бачили з синцями часто, але та нікуди не зверталася. Зокрема, свідок ОСОБА_6, яка бачачи побиття ОСОБА_4 засудженим в ніч на 01 січня 2011 року, сприйняла це як звичні його дії і не викликала міліцію.

Колегія суддів прийшла до висновку, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б спростовували показання засудженого про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілої, тобто в його діях відсутня субєктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Сам факт нанесення численних ударів ногами, руками, деревяним стільцем в різні частини тіла ще не свідчить про наявність умислу засудженого на вбивство.

Таким чином, завдаючи удари потерпілій, ОСОБА_2 усвідомлював, що такими діями заподіює тілесні ушкодження, небезпечні для її життя, але ставлення засудженого до наслідків, що настали, було необережним.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання засудженому суд прийняв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_2, який в силу ст.89 КК України не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем утримання під вартою, обставини, які помякшують покарання: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного спяніння.

Отже, за таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Цивільний позов ніким з учасників процесу не оспорюється.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального законодавства, що б потягло за собою безумовне скасування вироку, по справі не встановлено.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом 1 інстанції - залишити без задоволення.

Вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_2 засудженого за ст. 121 ч. 2, ст. 263 ч.1 КК України залишити без змін.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_1 ОСОБА_11