ІМЕНЕМ УКРАЇНИ справа 274/6801/13-к
провадження: 1-в/0274/4/15
м. Бердичів
11.03.2015 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі головуючого-судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 представника адміністрації Бердичівської виправної колонії (№70) ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за заявою про умовно-дострокове звільнення засудженого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Степове, Широковського району, Дніпропетровської обл., українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 19.10.2000 року Ічнянським районним судом Чернігівської обл.. за ст.ст.143 ч.3, 196-1 КК України на 7 років позбавлення волі, звільненого умовно-достроково 12.03.2017 року на 1 місяць 24 дні.
Засудженого та відбуваючого покарання згідно вироку Шевченківського районного суду м.Києва від 23.12.2010 року за ст.185 ч.5 КК України на 7 років позбавлення волі,
Початок строку: 20.07.2008 року
Кінець строку: 20.07.2015 року.
В с т а н о в и в :
На розгляд до суду надійшла заява засудженого ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання.
Засуджений в судовому засідання заяву підтримав. Просить звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. зазначив, що дисциплінарні стягнення, що були застосовані відносно нього за час перебування в СІЗО та установах виконання покарання, накладалися безпідставно, та повязані із його правозахисною діяльністю, спрямованою на захист прав інших засуджених. Вважає, що протягом часу відбуття покарання він довів своє виправлення. Зберігання заборонених предметів - мобільних телефонів не заперечує, пояснює вказане необхідністю засобів звязку, так як мали місце порушення його прав з боку адміністрації, а його письмові заяви не мали руху. За час відбування покарання він не працював. Вину у вчиненні злочину згідно вироку не визнає.
Представник БВК (№70) щодо задоволення заяви засудженого заперечив. Пояснив, що засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання не довів свого виправлення. Комісією установи по розгляду питання щодо застосування ст.. 81 КК України, в подачі матеріалів до суду було відмовлено. ОСОБА_7 неодноразово допускав порушення режиму, притягувався до дисциплінарної відповідальності, заохочень не мав. До безоплатних робіт з благоустрою місць позбавлення волі не залучався, його поведінка до адміністрації установи є агресивною, із заявою про працевлаштування ОСОБА_7 не звертався. Є злісним порушником установленого порядку відбування покарання.
Захисники наголошують на наявність підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 та його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Прокурор вважає, що відсутні підстави для задоволення заяви засудженого ОСОБА_7 .
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали особової справи засудженого, судового провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого та його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.
Так, згідно положень ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Статтею 130 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання визначено як один з видів заохочення для осіб, засуджених до позбавлення волі. Правом застосування заходів заохочення до засуджених, згідно ст.135 ч.1 КВК України, користуються начальник колонії, а також його прямі начальники.
Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст.154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.
Зі змісту досліджених у судовому засіданні матеріалів вбачається, що такого висновку адміністрація установи не дійшла.
Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.02 №2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким (п.17), судам слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що знають ОСОБА_7 як особу з якою відбували покарання у виді позбавлення волі. Стосовно обставин за яких відносно ОСОБА_7 адміністрацією установи накладались дисциплінарні стягнення їм не відомо. Допускають можливість незаконного притягнення ОСОБА_10 до дисциплінарної відповідальності.
При прийнятті рішення по суті суд враховує те, що ОСОБА_7 засуджений за особливо тяжкий злочин, за місцем відбування покарання як в БВК № 70 так і за час перебування в Житомирській УВП № 8 характеризується як такий, що не довів свого виправлення, неодноразово ( 27 разів) допускав порушення встановленого порядку відбування покарання за що на нього накладалися дисциплінарні стягнення, які він оскаржував, не заохочувався, не був працевлаштований, вину у вчиненні злочину не визнав, а тому суд приходить до висновку, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.
Враховуючи наведене, підстави для застосування умовно-дострокового звільнення відсутні.
Керуючись ст.81 КК України, ст.537, 539, 369, 372 КПК України суд,-
п о с т а н о в и в:
В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про застосування щодо нього положень ст.81 КК України та його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбуття покарання призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23.12.2010 року відмовити за безпідставністю.
На ухвалу може бути подана апеляція до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим з моменту отримання копії судового рішення.