ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії
суддів:

Крижановського В.Я., Мороза М.А., Чуйко
О.Г.,

при секретарі

судового засідання Зінорук В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.
Києві 25 вересня 2014 року касаційну
скаргу у кримінальному провадженні
щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина

України, раніше судимого, останній раз
вироком

Кременчуцького районного суду
Полтавської області

від 17 червня 2008 року за ч. 3 ст. 185 КК
України, на

підставі ч. 4 ст. 70 КК України на шість
років

позбавлення волі, звільненого за
постановою

Балаклейського районного суду
Харківської області

від 11 вересня 2012 року умовно-достроково
на

невідбутий строк один рік чотири
місяці двадцять

днів,

за участю прокурора Лисого С.Л.,

встановив:

У касаційній скарзі засудженого
викладено вимогу про зміну судових
рішень, постановлених щодо нього.
Обґрунтував вказану вимогу
невідповідністю призначеного йому
покарання тяжкості вчиненного злочину
та особі внаслідок суворості. При
цьому, не заперечуючи своєї винності у
вчиненному, вказав на неправильно
встановлений умисел його дій, оскільки
не мав наміру на заволодіння чужим
майном, лише на заподіяння тілесних
ушкоджень.

Вироком Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 листопада 2013 року ОСОБА_5
визнано винним і засуджено за ч. 2 ст. 187
КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк вісім років з
конфіскацією усього майна, що є
власністю засудженого. На підставі ст.
71 КК України за сукупністю вироків до
призначеного покарання за цим вироком
частково приєднано невідбуту частину
покарання за попереднім вироком суду
від 17 червня 2008 року та остаточно
визначено покарання у виді позбавлення
волі на строк дев'ять років з
конфіскацією усього майна, що є
власністю засудженого. Вироком суду
також вирішено долю речових доказів та
питання щодо судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
30 січня 2014 року апеляційні скарги
прокурора і засудженого залишено без
задоволення, вирок суду - без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і
засуджено за те, що він 19 січня 2013 року,
приблизно о 19-ій год., керуючись
корисливим мотивом на вчинення
розбійного нападу з метою заволодіння
чужим майном, поєднаним з насильством,
що є небезпечним для здоров'я особи, яка
зазнала нападу, зайшов до приміщення
магазину, що розташований по вул.
Харківське шосе, 46, у м. Києві, де вчинив
розбійний напад на продавця ОСОБА_6 -
застосував заздалегідь заготовлений
балон для розпилення сльозогінного
газу, розпиливши його їй в обличчя, чим
застосував насильство, яке становило
небезпеку для здоров'я потерпілої в
момент заподіяння, а саме заподіяв
фізичного болю та сльозоточивості в
очах, продовжуючи реалізовувати свої
злочинні наміри, штовхнув рукою в
плече, від чого вона втратила рівновагу
та впала на підлогу. Після чого, ОСОБА_5
перестрибнув через прилавок та відкрив
касу, маючи на меті заволодіти наявними
в ній грошовими коштами. В цей час до
магазину зайшов охоронець ОСОБА_7, який
намагався вжити заходів щодо
припинення злочинних дій ОСОБА_5, якому
він в обличчя також розпилив
сльозогінний газ, заподіявши фізичного
болю та сльозоточивості в очах та
намагаючись втекти з приміщення
магазину, схопив з прилавку магазина
скляну банку та наніс потерпілому
ОСОБА_7 один удар в область лівої
надбрівної дуги, чим заподіяв
фізичного болю. В подальшому був
затриманий на місці вчинення злочину
охоронцем ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Відповідно
до висновку судово-хімічної експертизи
спеціальних хімічних речовин та
речовин хімічних виробництв № 195 від 4
червня 2013 року до складу рідини, що
знаходилась у наданому на дослідження
балоні сірого кольору з написом
«Терен-4» входить діючий компонент
нонаноїлморфолін (морфолід
пеларгонової кислоти (МПК)). МПК є
речовиною сльозоточивої та дратівної
дії.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який заперечував проти
задоволення касаційної скарги
засудженого, перевіривши матеріали
кримінального провадження, суд дійшов
висновку про залишення касаційної
скарги без задоволення з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винності
засудженого ОСОБА_5 у вчиненні
кримінального правопорушення, за яке
його засуджено, підтверджується
сукупністю зібраних у провадженні,
перевірених у судовому засіданні та
наведених у вироку доказах.

При цьому, посилання у скарзі
засудженого про направленість його
умислу лише на заподіяння тілесних
ушкоджень охоронцю закладу, але не на
заволодіння майном, є безпідставними,
перевірялись як судом першої, так і
апеляційної інстанції, та не знайшли
свого підтвердження за матеріалами
кримінального провадження, а саме на
підставі показань потерпілих -
продавця та охоронця, що ОСОБА_5 одразу
після скоєння розбійного нападу на
продавця спрямував свої дії на
заволодіння грошовими коштами -
перестрибнув в магазині через прилавок
та відкрив касу.

Отже, за встановлених судами обставин
дії засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК
України кваліфіковані правильно.

Що стосується доводів засудженого щодо
невідповідності призначеного йому
покарання внаслідок суворості, то вони
є необґрунтованими.

Суд при призначенні покарання ОСОБА_5
врахував повною мірою тяжкість
скоєного злочину, що відповідно до ст. 12
КК України є тяжким, дані про особу
засудженого, який раніше судимий,
формально позитивно характеризується
за час перебування в ізоляторі
тимчасового тримання, вчинив злочин
під час дії строку умовно-дострокового
звільнення.

Обставин, які пом'якшували покарання,
не встановлено, обставиною, яка
обтяжувала покарання, є рецидив
злочинів.

Крім того, те, що засуджений ОСОБА_5
раніше судимий і вчинив злочин
протягом невідбутої частини покарання
за попереднім вироком, враховано судом
при призначенні останньому покарання в
межах санкції статті, за якою його
засуджено, та за сукупністю вироків
відповідно до положень ст. 71 КК України.

З урахування наведеного в сукупності,
суд не вбачає підстав до пом'якшення
покарання засудженому ОСОБА_5

Апеляційний розгляд за апеляційними
скаргами, зокрема й засудженого,
проведено відповідно до вимог
кримінального процесуального закону, а
ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 419 КПК України.

Так, судом апеляційної інстанції
перевірені повною мірою доводи про
неправильне застосування
кримінального закону при кваліфікації
дій ОСОБА_5 та невідповідність
призначеного покарання, аналогічні
тим, що наведені ним в касаційній
скарзі, та які були спростовані з
наведенням докладних мотивів
прийнятого рішення.

З огляду на те, що кримінальний закон
застосовано правильно, істотних
порушень кримінального процесуального
закону не встановлено, суд дійшов
висновку, що касаційна скарга
засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 428, 436 КПК України,
суд

ухвалив:

Вирок Дніпровського районного суду м.
Києва від 12 листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 30 січня
2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни,
а його касаційну скаргу - без
задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _______________
___________________

В.Я. Крижановський М.А. Мороз О.Г. Чуйко