Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_6,
суддів:ОСОБА_8 і ОСОБА_7,
за участю прокурора ОСОБА_9,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 4 грудня 2014 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 2 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 6 травня 2014 року щодо нього,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 9 березня 1999 року ОСОБА_5 призначено виняткову міру покарання - розстріл. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року ОСОБА_5 виняткову міру покарання замінено довічним позбавленням волі.

ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року. У заяві засуджений просив замінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а саме на 15 років.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 2 квітня 2014 року ОСОБА_5 у задоволенні його заяви про застосування закону, який помʼякшує покарання відмовлено.

Зазначену ухвалу місцевого суду ОСОБА_5 було оскаржено до апеляційного суду. За результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 його апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення місцевого суду - без зміни.

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 зазначає про безпідставність прийнятих рішень, вважаючи що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі не певний строк.

В обґрунтування наведеного зазначав, що на момент постановлення вироку щодо нього у 1998 році санкція ст. 93 КК України (1960 року) передбачала альтернативні покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертної кари, Рішенням Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (1960 року), що передбачали смертну кару як вид покарання, визнано неконституційними, а покарання у виді довічного позбавлення волі було встановлено лише на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року №1483-ІІІ, що набрав чинності 4 квітня 2000 року. Виходячи з наведеного, на думку ОСОБА_5 в силу ч. 4 ст. 5 КК України щодо нього підлягає застосуванню лише покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років як таке, що передбачалося санкцією ст. 93 КК України (1960 року) в період з 29 грудня 1999 року до 4 квітня 2000 року та найбільшим чином може поліпшити його становище.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка вважала судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги ґрунтуються на вимогах кримінального і кримінально-процесуального закону.

Відповідно до вимог кримінально-процесуального закону під час виконання вироку вирішуються питання про звільнення від покарання і пом'якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання, а призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

Тобто правовою підставою для приведення призначеного покарання у відповідність із новим законом на стадії виконання вироку є внесення до кримінального закону змін, які пом'яшують відповідальність за злочин, за який особу засуджено, після постановлення відповідного вироку.

Після постановлення вироку Дніпропетровським обласним судом від 30 грудня 1998 року щодо ОСОБА_5 закони, які б пом'якшували кримінальну відповідальність за вчинені ним злочини, не приймалися, а тому передбачені ст. 74 КК України підстави для зміни призначеного йому покарання в порядку виконання вироку відсутні.

Крім цього, на момент вчинення ОСОБА_5 злочинних дій, передбачених ст. 93 КК України (1960 року), санкція цієї статті дійсно передбачала альтернативні покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертної кари.

Рішенням Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України (1960 року), що передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання вказаного рішення 22 лютого 2000 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 4 квітня 2000 року.

Відповідно до офіційного тлумачення, закріпленого у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011, після прийняття Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний кодекс України (1960 року) не став новим законом, що пом'якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому Суд виходив із того, що у статті 5 КК України йдеться про можливість зміни закону про кримінальну відповідальність лише іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення такого закону.

Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку про те, що положення Кримінального кодексу України (1960 року) зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв'язку з положеннями статей 3, 8, частини 1 статті 58, пункту 22 частини 1 статті 92, частини 2 статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини 2 статті 6 Кримінального кодексу України (1960 року), частини 2 статті 4, частини 1 статті 5 Кримінального кодексу України (2001 року) треба розуміти як такі, що пом'якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України (1960 року), до набрання чинності Законом України від 22 лютого 2000 року.

При цьому Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року визнав, що призначення особі покарання у виді довічного позбавлення волі, встановленого новим кримінальним законом, а не позбавлення волі на строк до 15 років, що як альтернативне смертній карі покарання, було передбачено законом на час вчинення злочину, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, касаційна скарга ОСОБА_5 має бути залишена без задоволення, а оскаржувані ним судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. 394, ст. 396 КПК України 1960 року, п. 11 Розділу XI «Перехідних положень» КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 2 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 6 травня 2014 року за скаргою ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

СУДДІ:

ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_7