Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Британчука В.В.,

суддів: Щепоткіної В.В., Леона О.І.,

за участю прокурора Вергізової Л.А.,

засудженої ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

представника цивільного

позивача ОСОБА_3,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 16 грудня 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року.

Вказаним вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянку України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 5 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права займатися організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю на строк 3 роки з конфіскацією майна, яке є власністю засудженої.

Стягнуто з ОСОБА_1 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди: на користь ПАТ АКБ «Правекс-Банк» - 580 063,09 грн; на користь Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська - 356 038,9 грн.

Вирішено питання речових доказів.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватою і засуджено за те, що вона, працюючи на посаді контролера-касира відділу касових операцій відділення № 175/03 (А) ПАТ АКБ «Правекс-Банк», яке розташоване на вул. Курсантській, 22 у м. Дніпропетровську, в період часу з 01 січня 2010 року по 17 грудня 2011 року, в порушення вимог нормативних актів НБУ України, посадової інструкції та положень договору про повну матеріальну відповідальність, зловживаючи своїм службовим становищем, отримала від клієнтів банку 397 287,34 грн за оплату збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів, що знаходилися в її віданні як касира, та не перерахувала вказані кошти на рахунок Пенсійного фонду України, таким чином присвоїла їх і в подальшому розтратила, чим завдала Управлінню Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_1 в такий же спосіб у період часу з 01 липня 2010 року по 17 грудня 2011 року, отримавши від клієнтів банку 201 479,04 грн для оплати на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів, перерахувала Управлінню Пенсійного фонду України в Самарському району м. Дніпропетровська 18 649,26 грн, а решту 182 829,75 грн - присвоїла.

Таким чином засуджена, працюючи на посаді контролера-касира відділу касових операцій відділення № 175/03 (А) ПАТ АКБ «Правекс-Банк», зловживаючи своїм службовим становищем, присвоїла 580 117,09 грн, що більш ніж в 600 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян та є особливо великим розміром.

Також ОСОБА_1, працюючи на посаді контролера-касира відділу касових операцій відділення № 175/03 (А) ПАТ АКБ «Укргазбанк», яке розташоване на вул. Курсантській, 22 у м. Дніпропетровську, в період часу з 23 грудня 2011 року по 31 липня 2012 року, зловживаючи своїм службовим становищем, присвоїла 356 038,9 грн, отримані при оплаті фізичними особами в касу відділення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів, що знаходилися в її віданні як касира, оформивши документи про відміну указаних платежів від імені клієнтів, які насправді до банку з такою заявою не зверталися, тим самим не перерахувавши грошей клієнтів банку до Пенсійного фонду України, чим завдала Управлінню Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська матеріальної шкоди на вказану суму.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджена просить постановлені щодо неї судові рішення скасувати і направити справу на новий судовий розгляд через неправильне застосування кримінального закону, істотні порушення кримінально-процесуальнго закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та її особі внаслідок суворості. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджена посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту досудового й судового слідства. Зокрема зазначає, що в її діянні відсутній склад злочину, передбачений ч. 5 ст. 191 КК, оскільки вона не являлась суб'єктом даного злочину, а обвинувачення ґрунтується на припущеннях та протиріччях. Також просить застосувати до неї Закон України «Про амністію у 2014 році».

Захисник у своїй скарзі, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить постановлення щодо ОСОБА_1 судові рішення скасувати і направити справу на новий судовий розгляд. На обґрунтування своїх вимог наводить доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженої. Поряд із цим, зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої та захисника на підтримання касаційних скарг, пояснення прокурора та представника цивільного позивача, які вважали, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів вважає, що такі підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 377 КПК 1960 року в ухвалі апеляційного суду, зокрема, слід проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний кримінальний чи кримінально-процесуальний закон.

Ці вимоги закону в даній справі апеляційним судом не виконано.

Як убачається з матеріалів справи, засуджена ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_4 в своїх апеляційних скаргах порушували питання про скасування вироку суду першої інстанції і повернення справи прокурору на додаткове розслідування. На обґрунтування своїх вимог наводили доводи, які мали бути ретельно перевірені апеляційним судом.

Зокрема, захисник та засуджена у своїх скаргах заперечували винуватість останньої за ч. 5 ст. 191 КК і стверджували, що вона не являлась суб'єктом даного злочину, оскільки не була службовою особою. Проте, суд констатував, що ОСОБА_1 являлась і службовою і матеріально відповідальною особою. Крім того, вказували, що місцевим судом не встановлено, в якій саме формі було вчинено злочин (привласнення, розтрата чи заволодіння шляхом зловживання службовим становищем). Також скаржники звертали увагу суду на те, що в порушення положень ст. 64 КПК 1960 року місцевий суд не встановив у який спосіб ОСОБА_1 вилучила гроші з каси банків. Крім того, стверджували, що органами досудового слідства не було встановлено точної кількості клієнтів банку, кошти яких не в повному розмірі поступили до Управління Пенсійного фонду України в Самарському районі м. Дніпропетровська.

Попри це апеляційний суд, відобразивши в ухвалі доводи, наведені в апеляційних скаргах, вичерпних відповідей на всі з них не дав. У своєму рішенні суд апеляційної інстанції для обґрунтування висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 послався на докази, наведені у вироку, які оспорювалися стороною захисту. Однак не зіставив їх і не проаналізував з точки зору належності, допустимості й достатності.

У своїй ухвалі суд ретельно не проаналізував наведених тверджень засудженої та захисника і не перевірив відповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, що могло вплинути на вирішення питання про винуватість ОСОБА_1 та на правильність застосування кримінального закону.

Тобто, суд апеляційної інстанції порушив право засудженої на об'єктивний та неупереджений розгляд справи в апеляційному порядку та вимоги ст. 377 КПК 1960 року, що є підставою для скасування судового рішення.

За таких підстав ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд. Під час нового розгляду справи апеляційному суду необхідно врахувати викладене, перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, і, дотримуючись вимог КПК 1960 року, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 394-396 КПК 1960 року, пунктом 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженої та захисника задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.

Судді:

В.В. Британчук В.В. Щепоткіна О.І. Леон