справа 1-151/07
ВИРОК ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2007 року

Рівненський районний суд
Рівненської області

в особі
головуючої судді Кушнір Н.В.

при секретарі Данчук Л.А.

з участю
прокурора Янчевської А.О.

потерпілої ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м.Рівному кримінальну справу про
обвинувачення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1
народження, уродженця с.Грушвиця Рівненського району Рівненської
області, проживаючого по АДРЕСА_1, українця, громадянина
України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, розлученого, на утриманні
одна неповнолітня дитина, судимості не має,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1
ст.164 КК України,

встановив:

ОСОБА_2, який згідно рішення Костопільського районного
суду Рівненської області від 12
березня 2004
року, повинен сплачувати аліменти на
користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2в розмірі 100 гривень щомісячно, починаючи з 11 лютого 2004 року і до повноліття дитини, будучи
здоровим та працездатним, злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини. Станом
на 01 січня
2007 року
за ним рахується заборгованість в сумі 3 048,39 грн.

Підсудний в судовому засіданні свою вину у скоєному
визнав повністю і підтвердив встановлені
судом обставини. По суті справи показав, що він повинен сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання їх малолітнього
сина ОСОБА_3 в розмірі 100
гривень щомісячно. Раніше він працював контролером в ЗАТ
"Рівненський ливарний завод", де
з його заробітньої плати відрахування аліментів не проводилось, а самостійно
коштів не сплачував та допомоги на утримання сина не надавав, з син не зустрічався.
В бухгалтерію данного
підприємства не повідомляв, шо повинен сплачувати
аліменти. Після звільнення з останього місця роботи не працевлаштувався і на облік в центрі зайнятості не ставав, а хотів
самостійно знайти роботу. Кошти на проживання
заробляв тимчасовими роботами, однак з даних сум коштів на сина не надавав.
Коли викликали у виконавчу службу Рівненського району, то попереджали про
кримінальну відповідальність в разі непогашення заборгованості та виплати аліментів, письмово зобов'язувався погасити
заборгованість, однак заборгованість не погашав. В січні 2007 року стало відомо, що відносно нього порушено
кримінальну справу. Станом на 01
січня 2007
року за ним рахується
заборгованість в сумі 3048,39 грн.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд
вважає, що вина підсудного у скоєному повністю
доведена.

У зв'язку з тим, що учасники судового розгляду не
оспорюють фактичні обставини справи, суд вважає за
можливе визнати дослідження доказів щодо цих обставин недоцільним. При цьому дані факти вважаються дослідженими та
встановленими в судовому

засіданні,
оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи доведені наявними у справі доказами, які не потребують дослідження у
ході судового розгляду справи. При цьому суд переконався у тому, що
підсудний правильно розуміє зміст всіх обставин справи, які б підлягали б
доказуванню і ним не заперечуються та сумнівів у добровільності та істинності його позиції немає. Підсудному роз'яснено, що він
при відмові від дослідження доказів щодо фактичних обставин справи буде
позбавлений можливості оспорювати їх в апеляційному порядку. Усвідомивши це,
підсудний настояв на істинності своєї позиції у визнанні вини і викладених
обставинах справи.

Крім визнання підсудним своєї вини, його вина у скоєному підтверджується
зібраними по справі доказами, дослідженими судом, зокрема поясненнями
потерпілої ОСОБА_1, поданням державного виконавця ДВС у Рівненському районі
Феданюк Н.В. /
а.с.32 /, довідкою ДВС у
Рівненському районі /
а.с.28 /, рішенням
Костопільського районного суду Рівненської області від 12.03.2004 року /
а.с.13 /, копією трудової книжки
підсудного /
а.с.42-43 /, свідоцтвом про
розірвання шлюбу /
а.с.20 /, свідоцтвом про
народження дитини /а.с.21/.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від сплати
встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини / аліментів /,
тому його дії суд кваліфікує за ч. 1 ст. 164
КК України.

При обранні виду та міри покарання суд враховує, що злочин, в якому
обвинувачується підсудний, згідно ст.12 КК України є злочином невеликої
тяжкості, він негативно характеризується за місцем проживання, судимості не
має, є здоровим та працездатним, але не працевлаштованим.

Обставин, що обтяжують та пом'якшують покарання
підсудного, суд не вбачає.

Таку сукупність обставин суд вважає підставою для
застосування відносно підсудного ст.75 КК України з
покладенням на нього певних обов'язків, оскільки, враховуючи тяжкість злочину,
особу винного, суд вважає, що його виправлення можливе без відбування
покарання, але в умовах постійного контролю за його поведінкою з боку органів
кримінально-виконавчої системи.

При визначенні тривалості іспитового строку суд враховує характер та ступінь
тяжкості вчиненого злочину, виду і строку призначеного основного покарання,
обставин, що характеризують особу
підсудного, середовище, в якому він перебуває.

На підставі наведеного та керуючись ст.323, 324, 335 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.164 КК
України і призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_2 від відбування призначеного
покарання, якщо він протягом двох років не вчинить нового злочину і виконає
покладені на нього обов'язки.

Зобов'язати ОСОБА_2 повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про
зміну місця проживання, роботи, періодично з'являтися для реєстрації в органи
кримінально-виконавчої системи.

Запобіжний захід підсудному до вступу вироку в законну
силу залишити попередній-підписка про невиїзд.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Рівненської області через
Рівненський районний суд протягом 15 діб з моменту
його проголошення.