АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11кп/796/571/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року, згідно з яким:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Боярка Києво-Святошинського району Київської обл., не працюючий, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) вироком Мінського районного суду м. Києва від 22.08.1965 року за ч. 2 ст. 141 КК України на 3 роки позбавлення волі; 2) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2002 року за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 6 місяців позбавленим волі; 3) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19.01.2005 року за ч. 2 ст. 187 КК України на 7 років 6 місяців позбавленим волі, -

- засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволений частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 10.000 грн. на відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватими в умисному спричинені тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за таких обставин.

17.07.2014 року, приблизно о 23 год. 00 хв., ОСОБА_7 за адресою: м. Київ, вул. Прирічна, 27, вигулював собаку. За цією ж адресою на лавочці сидів ОСОБА_9 разом із компанією. В цей час між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник конфлікт, який переріс у бійку. Під час конфлікту у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_7 , усвідомлюючи настання наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, дістав з лівої кишені штанів ніж та навмисно наніс один удар ножем в живіт ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням тонкої кишки (сліпим і наскрізним) й брижі (наскрізним) тонкої кишки, яке ускладнилося гемоперітонеумом.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справі, посилаючись на істотне порушення норм кримінально-процесуального закону, обвинувачений звернувся із апеляційною скаргою з уточненнями, в якій, просить перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

Як зазначено в апеляції, під час розгляду справи судом першої інстанції фактично не надано належної оцінки всім доказам, що мають суттєве значення для правильного її вирішення. При цьому суд першої інстанції, односторонньо розглянувши справу, в основу вироку поклав лише показання потерпілого та свідків, залишивши поза увагою його показання, а також показання свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила, що саме потерпілий та його друзі били ОСОБА_7 , показання свідка ОСОБА_11 , який пояснював, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибігли до під`їзду ОСОБА_7 , маючи в руках палиці. Також, апелянт вказує на те, що суд не взяв до уваги висновки судової медичної експертизи №1970, згідно якої в нього виявлені колото-різані рани, що підтверджує його побиття потерпілим разом з його друзями. Крім того обвинувачений вказує на те, що під час розгляду справи не було надано належної оцінки його доводам про його перебування у тверезому стані, а потерпілого у стані алкогольного сп`янінні та неадекватному стані, що підтверджується, на думку апелянта, даними експертизи №1418/е та показаннями бригади швидкої допомоги.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими у справі, дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в категоричній формі стверджував, що 17 липня 2014 року, коли він з друзями перебував у дворі будинку АДРЕСА_2 , до них підійшов обвинувачений, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, вів себе неадекватно та на зроблене йому зауваження у зв`язку з його діями повів себе агресивно, розірвав на собі одяг, демонструючи таким чином свої татуювання, та став погрожувати присутнім. При цьому один із свідків із застосуванням певних зусиль відвів ОСОБА_7 та запропонував останньому піти додому. Через деякий час, приблизно через 15 хвилин обвинувачений повернувся та зразу ж наніс потерпілому удар ножем у живіт, після чого став тікати;

- показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які фактично підтвердивши свідчення потерпілого, також вказували, що ОСОБА_7 ввечері 17 липня 2014 року приєднався до них та спільно із потерпілим та свідками став вживати спиртні напої, в подальшому у зв`язку із його неадекватною поведінкою, обвинуваченому було запропоновано піти додому, проте останній перед уходом став висловлювати на адресу присутніх погрози, у тому числі заявляючи, що повернеться та буде усіх різати. Через деякий час обвинувачений з ножем повернувся у зазначене місце та наніс ОСОБА_8 цим ножем удар в живіт, після чого став тікати з місця події;

- показаннями свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які, будучи очевидцями подій 17 липня 2014 року, бачили, як ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у дворі будинку АДРЕСА_2 , порвав на собі футболку та пішов додому. У той момент, коли до свідків підійшов потерпілий, обвинувачений повернувся у вказане місце та наявним у нього ножем наніс ОСОБА_8 удар у живіт, після чого з місця пригоди збіг.

Вказані показання потерпілого та свідків суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , оскільки вони були логічними, послідовними, співпадали один з одним та були повністю підтверджені і іншими доказами по справі, об`єктивність яких не викликає будь-яких сумнівів, зокрема:

- даними, що містились у протоколі огляду місця події, за яким біля будинку АДРЕСА_2 були виявлені краплі бурого кольору та вилучені змиви з них;

- висновками судово-медичної експертизи, відповідно до яких у потерпілого були виявлені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення живота з ушкодженням тонкої кишки (сліпим і наскрізним) й брижі (наскрізним) тонкої кишки, яке ускладнилось гемоперітонеумом.

При цьому доводи обвинуваченого, що фактично не він був ініціатором конфлікту із потерпілим, а ОСОБА_8 та інші свідки, які першими напали на ОСОБА_7 , стали наносити йому удари палками та ножами, а тому він вимушений був з метою захисту дістати з одягу ніж та попередити нападників, що буде чинити опір, після чого у результаті боротьби та самозахисту і спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які були ретельно перевірені і під час судового слідства, обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, як такі, що не знайшли свого підтвердження та були повністю спростовані представленими у справі доказами, а відтак визнані позицією захисту обвинуваченого з метою уникнути відповідальності за фактично ним скоєне.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки у судовому засіданні було з достатньою повнотою встановлено, що ОСОБА_7 на зроблене йому зауваження з приводу його поведінки, висловивши погрози потерпілому та свідкам, залишив місце події та, повернувшись через деякий час, наявним у нього ножем наніс потерпілому удар у живіт, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження. При цьому такі дії обвинувачений вчинив не під час первинного конфлікту і не під час спричинення йому тілесних ушкоджень.

Саме ті обставини, відповідно до яких обвинувачений повернувся на подвір`я будинку через деякий час, після того, як попередній конфлікт між ОСОБА_7 , з однієї сторони, та потерпілим та свідками, з другої сторони, фактично був вичерпаний, беззаперечно свідчать про те, що обвинувачений діяв умисно та мав на меті спричинення ОСОБА_8 ножем тілесних ушкоджень.

Заяви ОСОБА_7 про те, що усі події, у тому числі його побиття та спричинення ним ушкоджень потерпілому, проходили одночасно були повністю спростовані показаннями ОСОБА_8 та свідків, які у категоричній формі стверджували, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, приєднався до подальшого вживання спиртного, був без собаки, а після висловлених йому зауважень, повернувся на подвір`я через деякий час та наніс ножове поранення ОСОБА_8 .

Більш того, свідок ОСОБА_20 , на якого посилався і ОСОБА_7 , також фактично не заперечував того, що свідки прийшли до обвинуваченого з палками та кричали на нього вже після того, як ОСОБА_7 вже наніс тілесні ушкодження, про що казали вказані особи.

Що стосується даних відповідно до висновків судово-медичної експертизи про наявність у ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, то вони будь-яким чином не спростовують висновків суду першої інстанції про спричинення обвинуваченим потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, а також не можуть бути визнані достатніми для визначення таких дій ОСОБА_7 при перевищенні меж необхідної оборони, оскільки спричинення обвинуваченому тілесних ушкоджень не було одночасним із нанесенням ним ножового поранення потерпілому, попередній конфлікт між вказаними особами фактично був вже вичерпаний з огляду на те, що ОСОБА_7 залишив місце події, а подальший конфлікт між свідками та обвинуваченим був фактично пов`язаний із намаганням останніх затримати ОСОБА_7 , на що вказували і свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_10 . При цьому, обвинувачений, маючи реальну можливість у зв`язку з, як він заявляє, його побиттям у відповідний спосіб звернутись із заявою до правоохоронних органів чи викликати працівників міліції, цього не зробив ні зразу після подій, ні у подальшому.

Відтак твердження ОСОБА_7 про його обмову потерпілим та свідками є неспроможними, у тому числі і враховуючи те, що таких даних, а також будь-яких відомостей про намагання вказаних осіб зменшити свою роль під час конфлікту або уникнути будь-якої відповідальності, під час провадження по справі не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів відповідно до результатів судового розгляду справи вважає, що ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції, не було встановлено, що ОСОБА_7 перебував як у стані самооборони, необхідної оборони, так і у стані перевищення меж такої оборони.

Таким чином, суд першої інстанції, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши усі обставини справи, ретельно перевіривши усі доводи, висунуті обвинуваченим на свій захист, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, кваліфікувавши його дії за ч. 1 ст. 121 КК України.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого як необґрунтована задоволенню не підлягає, оскільки по справі будь-які підстави для скасування вироку суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, а також для зміни судового рішення в частині юридичної кваліфікації дій обвинуваченого відсутні.

Покарання ОСОБА_7 за скоєне ним кримінальне правопорушення призначене судом відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого, даних про особу обвинуваченого, наявності обставини, що обтяжує покарання, - рецидив злочину, а також відсутності обставин, що пом`якшують покарання, визначене судом у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, а відтак є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, у тому числі і з огляду на конкретні обставини справи.

А тому, з огляду на наведене та керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а для засудженого, який утримується під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4