ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Слинька С.С.,

суддів
Вільгушинського М.Й., Колесниченка В.М.,

за участю прокурора Вергізової Л.А.,

розглянула у судовому засіданні у м.
Києві 14 серпня 2014 року кримінальну
справу за касаційними скаргами
засудженого ОСОБА_1, захисника
ОСОБА_2 в його інтересах, потерпілої
ОСОБА_3 на вирок Апеляційного суду
Донецької області від 25 лютого 2014 року.

Вироком Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 25
червня 2012 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше неодноразово судимого,
останнього разу - 29 серпня 2007 року
за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України із
застосуванням ст. 71 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 3 роки 1 місяць, звільненого 10
листопада 2009 року умовно-достроково на
строк 9 місяців 12 днів,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбування покарання з
випробуванням із іспитовим строком
тривалістю 2 роки.

Апеляційний суд Донецької області,
задовольнивши апеляцію прокурора,
вирок місцевого суду в частині
призначення покарання ОСОБА_1 скасував
та виніс свій вирок від 25 лютого 2014
року, яким призначив йому покарання за
ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення
волі на строк 4 роки. У решті вирок
місцевого суду залишено без зміни.

Згідно судових рішень ОСОБА_1 визнано
винуватим і засуджено за те, що він 14
червня 2011 року приблизно о 22.00 год.,
будучи у стані алкогольного сп'яніння,
перебуваючи в будинку АДРЕСА_1,
декілька раз вдарив потерпілу ОСОБА_3
по голові, після чого відкрито
заволодів її мобільним телефоном «LG
265RP», завдавши матеріальної шкоди на
загальну суму 725 грн.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_1 порушує питання про
направлення справи на новий
апеляційний розгляд. Вважає, що судом
апеляційної інстанції при призначенні
покарання повною мірою не враховано
того, що він працевлаштований,
позитивно характеризується, має
непрацездатних батьків, повністю
відшкодував матеріальну шкоду
потерпілій, а також її позицію.
Посилається також на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, внаслідок чого, на його думку,
неправильно встановлено наявність
корисливого мотиву злочину.

- захисник ОСОБА_2 зазначає про
неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та даним
про особу засудженого внаслідок
суворості. Посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, указує
про відсутність корисливого мотиву
вчинення злочину, внаслідок чого
вважає неправильною кваліфікацію дій
засудженого. Вважає, що призначаючи
покарання ОСОБА_1 суд повною мірою не
врахував дані про особу останнього,
обставини, що пом'якшують покарання,
позицію потерпілої.

- потерпіла ОСОБА_3 просить скасувати
вирок суду апеляційної інстанції та
направити справу на новий апеляційний
розгляд, зазначаючи про те, що
претензій до ОСОБА_1 не має та просить
не позбавляти його волі.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який зазначав про
необґрунтованість доводів касаційних
скарг, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи, викладені у
скаргах, колегія суддів дійшла
наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960
року підставами для скасування або
зміни судових рішень судом касаційної
інстанції є лише істотне порушення
вимог кримінально-процесуального
закону, неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину і особі
засудженого.

Як убачається зі змісту касаційних
скарг засудженого ОСОБА_1 та захисника
ОСОБА_2, вони, з-поміж іншого фактично
посилаються на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
наявним у справі доказам, визначення
яких дано у статтях 368 та 369 КПК України
1960 року, тоді як перевірка цих обставин
до повноважень касаційного суду
законом не віднесена. Отже, касаційний
суд при касаційному розгляді виходить
із обставин справи, встановлених судом.

При перевірці матеріалів справи
касаційним судом установлено, що свої
висновки про доведеність винуватості
ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та
кваліфікацію його дій за даною нормою
кримінального закону судом першої
інстанції зроблено на підставі
доказів, досліджених та оцінених у
сукупності із дотриманням вимог
кримінально-процесуального
законодавства, у тому числі з точки
зору їх належності, допустимості та
достатності для вирішення питань,
визначених ст. 324 КПК України 1960 року,
про що у судових рішеннях наведено
докладні мотиви. Висновки місцевого
суду, у тому числі щодо оцінки доказів,
належним чином обґрунтовані,
мотивувальна частина вироку за змістом
відповідає вимогам ст. 334 КПК
України 1960 року.

Так, в основу вироку обґрунтовано
покладено дані, встановлені із
показань самого засудженого ОСОБА_1,
який у судовому засіданні визнав вину
та підтвердив обставини вчиненого ним
злочину, потерпілої ОСОБА_3, яка
повідомила суд про те, що ОСОБА_1 наніс
їй удар по потилиці, вимагаючи віддати
йому телефон та її особисті речі, а на
наступний день, коли вона побачила
ОСОБА_1 із її телефоном в руках, він
відмовився його повертати, у зв'язку з
чим вона і звернулась із заявою про
злочин. Висновки суду про доведеність
винуватості ОСОБА_1 ґрунтуються також
на основі аналізу зібраних у справі
письмових доказів, у тому числі
протоколів слідчих дій: допиту
засудженого та потерпілої на
досудовому слідстві, очної ставки між
ними, протоколом відтворення
обстановки та обставин події тощо.
Оцінка доказів відповідно до вимог ст.
67 КПК України 1960 року є виключною
компетенцією суду, що постановив вирок.

Доводи про отримання доказів на
досудовому слідстві незаконним шляхом
внаслідок застосування до ОСОБА_1
фізичного та психічного насильства є
необґрунтованими, та перевірялись у
ході судового слідства шляхом надання
відповідного судового доручення. За
результатами проведеної прокуратурою
перевірки було прийнято рішення про
відмову у порушенні кримінальної
справи щодо працівників міліції. В
матеріалах справи відсутні дані про те,
що вказану постанову було оскаржено.

Твердження касаційних скарг про
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та даним
про особу засудженого є
безпідставними.

Так, відповідно до ст. 50 КК України
покарання має на меті не тільки кару, а
й виправлення засуджених, а також
запобігання вчиненню нових злочинів як
засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з положень ст. 65 КК України
особі, яка вчинила злочин, має бути
призначено покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

За змістом ст. 75 КК України звільнення
особи від відбування призначеного
покарання з випробуванням можливе лише
у тому випадку, якщо суд дійде висновку
про можливість виправлення
засудженого без реального відбування
призначеного покарання.

Як убачається із матеріалів справи, при
призначенні покарання ОСОБА_1
вищевказані вимоги кримінального
закону судом апеляційної інстанції
дотримано.

Так, призначаючи покарання
засудженому, суд урахував ступінь
суспільної небезпечності, тяжкість і
характер злочину, що відповідно до ст. 12
КК України є тяжким, дані про особу
ОСОБА_1, який раніше неодноразово
судимий, обставини, що пом'якшують
покарання: щире каяття, відшкодування
завданих збитків, обставини, що
обтяжують покарання: вчинення злочину
у стані алкогольного сп'яніння, рецидив
злочину.

Врахувавши наведені обставини у
сукупності, суд апеляційної інстанції
призначив ОСОБА_1 покарання у
мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186
КК України, та дійшов правильного
висновку, що його виправлення та
перевиховання неможливе без реального
відбування покарання.

Ті обставини, що ОСОБА_1 має
непрацездатних батьків, працює, як
убачається із наявних у матеріалах
справи характеристик - посередньо
характеризується за місцем проживання,
а також позиція потерпілої щодо
призначення покарання засудженому, не
пов'язаного з реальним позбавленням
волі, висновків суду в частині
призначеного покарання не
спростовують.

На думку колегії суддів, з урахуванням
тяжкості злочину, обставин, що
пом'якшують та обтяжують покарання,
даних про особу засудженого, який після
відбуття покарання за попереднім
вироком на шлях виправлення не став та
знову вчинив умисний злочин,
призначене ОСОБА_1 покарання в
мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК
України є необхідним та достатнім для
його виправлення та попередження
вчинення нових злочинів. Таким чином,
підстав для призначення покарання із
застосуванням вимог ст. 75 КК України
колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене, касаційні скарги
задоволенню не підлягають.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
тягнуть за собою безумовне скасування
чи зміну постановлених щодо ОСОБА_1
судових рішень, за матеріалами справи
не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 394-396 КПК України 1960 року та п.
п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення»
Кримінального процесуального кодексу
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року щодо
ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні
скарги засудженого, захисника ОСОБА_2,
потерпілої ОСОБА_3 - без задоволення.

С у д д і :

С.С. Слинько М.Й. Вільгушинський В.М.
Колесниченко