Ухвала іменем україни Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:головуючогоОСОБА_11, суддів:ОСОБА_12, ОСОБА_13, при секретарі за участю прокурораОСОБА_14, ОСОБА_4, засудженого захисникаОСОБА_6., ОСОБА_5, розглянула у відкритому судовому засіданні 20 травня 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року щодо нього. Вироком Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року засуджено ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово судимого, судимості не зняті, не погашені,за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Термін відбуття покарання постановлено рахувати з 13 квітня 2012 року, зараховано у строк відбутого покарання перебування під вартою з 10 вересня по 20 вересня 2010 року. Вироком суду вирішені питання щодо речових доказів та судових витрат по справі. Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України судове рішення щодо якого у касаційному порядку не оспорюються.Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за те, що у серпні 2010 року, за попередньою змовою з ОСОБА_7 проникли в середину приміщення навчального корпусу Лопатинської автошколи, що знаходиться по вул. Бродівській, 105 у смт Лопатин Радехівського району Львівської області, звідки таємно викрали навчальне автомобільне обладнання на загальну суму 415 грн. 80 коп., спричинивши таким чином збитки автошколі на зазначену суму. Він же, у серпні 2010 року, приблизно о 19 годині, за попередньою змовою з ОСОБА_7 аналогічним способом та діями, повторно проникли до навчального корпусу вказаної автошколи, звідки таємно викрали навчальне автомобільне обладнання на загальну суму 61 грн. 20 коп., що перевищує 0, 2 відсотки неоподаткованих мінімумів громадян, спричинивши таким чином збитки Лопатинській автошколі на зазначену суму. Поміж іншого, 30 вересня 2011 року, приблизно о 15 годині, ОСОБА_6 знаходячись на вул. Центральній у смт Лопатин Радехівського району Львівської області із салону автомобіля ВАЗ-2105, д.н. НОМЕР_1, що належить ОСОБА_8, викрав банківську платіжну картку на ім'я ОСОБА_9 із ПІН-кодом до неї, що належить ПАТ «Кредобанк» і являється офіційним документом. У цей же день, приблизно о 16 годині, прибувши до відділення № 24 центральної філії ПАТ «Кредобанк», що знаходиться у м. Радехів по вул. Львівській, 1а із банкомату вказаного банку, скориставшись вищевказаною банківською платіжною карткою та ПІН кодом до неї, таємно, повторно викрав гроші у сумі 1280 грн, завдавши матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 на зазначену суму. Крім того, у ніч на 25 березня 2012 року ОСОБА_6 проник на територію господарства ОСОБА_10, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де повторно заволодів мотоциклом «YAMAHA-125 LC», що являється транспортним засобом та належить ОСОБА_10, завдавши таким чином останньому матеріальної шкоди на суму 7 000 грн. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року вирок Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року залишений без зміни. А також відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 щодо застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році».
У касаційній скарзі засуджений не погоджується з ухвалою апеляційного суду, вважає її незаконною та необґрунтованою в частині, що стосується відмови у задоволенні його заяви про застосування до нього Закону України « Про амністію у 2014 році». При цьому стверджує, що він є суб'єктом амністії. Фактичні обставини справи, обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК України у касаційній скарзі ОСОБА_6 не оспорює.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримку доводів касаційної скарги у повному обсязі, думку прокурора, який просив задовольнити касаційну скаргу частково, справу направити на новий апеляційний розгляд; колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про амністію у 2014 році» амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України «Про застосування амністії в України».

Згідно з пунктом «в» ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в України»» амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.

Як вбачається з вимоги про судимість (т. 1 а.с. 108) та інформації наданої Радехівським районним судом Львівської області ОСОБА_6 був засуджений вироком цього суду від 19 лютого 1987 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України (1960 року) із застосуванням ст. 25№ КК України (1960 року), який з огляду на ст. 7№ цього Кодексу не відноситься до тяжких злочинів.

Однак, районний суд у вступній частині вироку зазначаючи відомості про особу підсудного які мають значення для справи вказав, що ОСОБА_6 раніше судимий 19 лютого 1987 року Радехівським районним судом Львівської області за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 142 КК України (1960 року) із застосуванням ст. 25№ КК України (1960 року), тобто за вчинення тяжкого злочину, з огляду на ст. 7№ КК України (1960 року) року.

Крім того, ОСОБА_6 був засуджений 20 травня 1999 року Бродівським районним судом Львівської області за ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року). Цим же вироком від вказаної дати за ст. 208 КК України він виправданий, а не 17.06.1997 року, як зазначив районний суд у вступній частині вироку.

На викладене вище не звернув уваги і апеляційний суд та також не вірно у своєму судовому рішенні зазначив дані про особу засудженого.

Вказані помилки судів потягли за собою залишення заяви засудженого про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» без задоволення, оскільки за викладених обставин ОСОБА_6 має лише одну не зняту та не погашену судимість за вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року).

Відповідно до ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

А згідно з ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» постановлено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов'язаних з позбавленням волі, осіб, крім тих, які підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статті 1 цього Закону, засуджених за будь-які злочини, які не поєднані з насильством, небезпечним для життя і здоров'я, якщо вони на день набрання чинності цим Законом відбули не менше однієї чверті призначеного строку основного покарання.

Як вбачається з вироку районного суду термін відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з 13 квітня 2012 року, зараховано у строк відбутого покарання перебування під вартою з 10 вересня по 20 вересня 2010 року.

Таким чином, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» (19.04.2014 року) ОСОБА_6 вже відбув одну чверть призначеного строку основного покарання, призначеного вироком Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року за злочини, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 289 КК України, які не поєднані з насильством, небезпечним для життя і здоров'я.

Отже, твердження засудженого про те, що він є суб'єктом амністії заслуговують на увагу.

З урахуванням наведеного, вирок районного суду та ухвалу апеляційного суду колегія суддів вважає за необхідне змінити. Зазначити у вступних частинах судових рішень, що ОСОБА_6 раніше судимий 19.02.1987 року Радехівським районним судом Львівської області за ч. 2 ст. 140 КК України, а не за ч. 2 ст. 142 КК України (1960 року); 20 травня 1999 року Бродівським районним судом Львівської області за ч. 3 ст. 142, ст. 208 КК України (1960 року), а не 17.06.1997 року.

Ухвалу апеляційного суду в частині відмови ОСОБА_6 у застосуванні до нього акту амністії скасувати.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання.

Керуючись статтями 379, 394-396 КПК України 1960 року, розділом ХІ «Перехідні положення» КПК України від 13.04.2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року змінити: зазначивши у вступних частинах судових рішень, що ОСОБА_6 раніше судимий 19.02. 1987 року Радехівським районним судом Львівської області за ч. 2 ст. 140 КК України, а не за ч. 2 ст. 142 КК України (1960 року); 20 травня 1999 року Бродівським районним судом Львівської області за ч. 3 ст. 142, ст. 208 КК України (1960 року), а не 17.06.1997 року.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_6 в частині відмови у застосуванні акту амністії скасувати.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання.

У решті судові рішення залишити без зміни.

ОСОБА_6 звільнити з-під варти негайно у залі суду.

С у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13