Ухвала

іменем україни

15 січня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

при секретарі ОСОБА_8,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000617, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 народження,

уродженки м. Кременчука Полтавської області, проживаючої за адресою: Полтавська область,

АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_2,

представника потерпілого ОСОБА_3,

за касаційними скаргами прокурора та представника потерпілого ОСОБА_3 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення кримінального процесуального закону. Вказує на безпідставне закриття провадження по справі, оскільки висновки апеляційного суду не ґрунтуються на доказах, які були зібрані у ході досудового розслідування та перевірені судом першої інстанції. Вважає, що викладені в ухвалі фактичні обставини із посиланням на докази є вибірковими та не відповідають їх змісту, а висновки суду апеляційної інстанції - суперечливі.

У касаційній скарзі представника потерпілого ставиться питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. На його думку, суд апеляційної інстанції дав неналежну оцінку доказам, дійшов неправильно висновку про закриття кримінального провадження, а його ухвала ґрунтується на суперечливих висновках та не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу державного обвинувача, а касаційну скаргу представника потерпілого просив залишити без задоволення; пояснення представника потерпілого ОСОБА_4, який підтримав касаційні скарги; думку захисника ОСОБА_2, який заперечував проти задоволення касаційних скарг; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 2 червня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 367 КК України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов'язані з обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на 2 роки зі штрафом в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

На підставі ст. 1 п. «є» Закону України «Про амністію у 2014 році» від 8 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарання.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСББ № 74 матеріальну шкоду в сумі 222885,63 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року вирок щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_1 визнана винною у тому, що вона в період часу з 1 січня 2009 року по 1 червня 2012 року, будучи головою правління ОСББ № 74, обіймаючи посаду, пов'язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, недбало віднеслась до своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки інтересам окремих громадян, об'єднання ОСББ № 74 у великих розмірах. Згідно відомостей приймання платежів за комунальні послуги, що відображено в прибуткових касових ордерах, отримала від мешканців буд. № 74 по вул. 1905 року в м. Кременчук грошові кошти на загальну суму 981065,72 грн., які мала передати до каси ОСББ № 74. Внаслідок недотримання нею вимог ст. ст. 8 та 9 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» п. п. 2.4, 2.13, 2.14, 2.15 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», що затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року, та п. п. 2.6, 3.3, 3.10, 4.2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 року, виникла нестача на загальну суму 222885,63 грн.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною і обґрунтованою.

Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

При цьому підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.

За змістом ч. 2 ст. 367 КК України, службова особа може нести кримінальну відповідальність при умові невиконання або неналежного виконання своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, а також завдало шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих осіб.

Визнаючи ОСОБА_1 винною у вчиненні нею зазначеного кримінального правопорушення, суд першої інстанції зазначив, що вона, як голова правління ОСББ № 74, в період з 01.01.2009 року по 01.06.2012 року до своїх службових обов'язків віднеслася недбало, через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки інтересам окремих громадян цього об'єднання громадян у вигляді нестачі на загальну суму 222885,63 грн., яка виникла внаслідок недотримання вимог ст. ст. 8, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», недотримання вимог п. п. 2.4, 2.13, 2.14, 2.15 « Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» затвердженого Наказом № 88 Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року та п. п. 2.6, 3.3, 3.10, 4.2 « Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні».

Одночасно, суд вважав встановленим, що за вказаний у вироку період ОСОБА_1 отримала від мешканців будинку АДРЕСА_2 в м. Кременчук грошові кошти загальною сумою 981065,72 грн., які мала передати до каси ОСББ № 74, з яких виникла нестача.

Апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому і висновок про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України є помилковим та не доведеним.

Своє рішення суд апеляційної інстанції обґрунтував тим, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність у діях обвинуваченої об'єктивної сторони злочину, у якому підозрювалась ОСОБА_1, суд зобов'язаний був навести не лише перелік нормативних актів, але й дати їм відповідний аналіз, в якому зазначити коло її службових обов'язків, покладених цими нормативними актами, які конкретно обов'язки й у якому порядку вона повинна була виконувати, чи мала вона реальну можливість виконати ці обов'язки, у чому саме виявилися допущені нею порушення службових обов'язків, які наслідки спричинили ці порушення, а також чи знаходяться виявлені порушення у причинному зв'язку з наслідками, що настали.

Апеляційний суд зазначив, що мотивувальна частина вироку містить лише посилання суду на вимоги Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який носить характер загальних вимог до керівника підприємства щодо фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій та виконання всіма підрозділами і працівниками правомірних вимог головного бухгалтера щодо порядку оформлення та подання для обліку відомостей і документів.

Мотивованими є і висновки апеляційної інстанції про те, що посилання суду на «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» взагалі стосується вимог до головного бухгалтера по здійсненню ним контролю за правильним веденням касової книги, а тому невиконання цих вимог не може бути підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України голови правління ОСББ.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вирок суду не містить обов'язкового в таких випадках переліку конкретних обов'язків, які не виконала ОСОБА_1, а повинна була виконати і в якому порядку, переліку тих нормативних актів, якими визначено коло службових обов'язків обвинуваченої, чи були будь-які перешкоди до виконання цих службових обов'язків та чи знаходиться невиконання обвинуваченою своїх службових обов'язків у причинному зв'язку з наслідками, що настали.

Обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції про те, що органами досудового слідства і судом не було досліджено Статут ОСББ № 74, які органи були цим об'єднанням утворені, якими повноваженнями щодо господарської чи фінансової діяльності вони були наділені, чи утворювалося на загальних зборах правління об'єднання, чи створювалася ревізійна комісія, чи здійснювали такі органи свою діяльність, в тому числі і щодо перевірки фінансових операцій, роботи голови правління та головного бухгалтера.

Орган досудового розслідування за результатами його проведення в обвинувальному акті обмежився посилання лише на п. 9.16 Статуту ОСББ № 74, який також носить загальний характер, при цьому не долучили сам Статут, що позбавляє можливості дати об'єктивну оцінку щодо обґрунтованості оголошеної підозри ОСОБА_1 з урахуванням всього змісту Статуту.

Вмотивованим є і висновок апеляційного суду, що перелічені обставини, з точки зору характеру і обсягу службових повноважень обвинуваченої та її відношення до їх виконання, з урахуванням змісту підозри, мають визначальне значення, оскільки лише при встановленні цих обставин можливо дійти об'єктивного висновку про належне чи недбале або несумлінне їх виконання ОСОБА_1

Як убачається з ч. 11, ч. 12 ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» саме правління, як колегіальний виконавчий орган, а не голова правління, здійснює керівництво поточною діяльністю об'єднання і є його виконавчим органом та, згідно ч. 14 ст. 10 цього Закону, до компетенції правління відноситься розпорядження коштами об'єднання, відповідно до затвердженого загальними зборами об'єднання кошторису, ведення діловодства, бухгалтерського обліку та звітності про діяльність об'єднання.

Згідно положень, передбачених ч. 4 ст.10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирних будинків», органом, який здійснює контроль за веденням діловодства, бухгалтерського обліку та звітності про діяльність об'єднання є правління, а не його голова.

Відповідно до п. п. 4.6.3; 4.6.5 Типового статуту, до компетенції правління віднесено розпорядження коштами об'єднання та ведення діловодства, бухгалтерського обліку та звітності об'єднання, а для здійснення контролю за фінансово-господарською діяльністю, відповідно до п. 4.11 Типового статуту, обирається ревізійна комісія або аудитор.

Перелічені вимоги діючого законодавства та приписи Типового статуту, якому не повинен суперечити Статуту ОСББ № 74 не були досліджені органами досудового розслідування, а також під час судового розгляду.

Разом з цим, виконавчий комітет Кременчуцької міської ради 27.08.1997 року зареєструвало ОСББ № 74, а від так узгодило його Статут, який повинен узгоджуватися з положеннями Типового статуту.

Вмотивованим та не спростованим стороною обвинувачення є і висновок суду, що грошова сума в 222885,63 грн. не є «нестачею», а є грошовою сумою, на витрачання якої з каси підприємства експерту не було надано підтверджуючих документів.

Правильно зазначено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 надавши сертифікованому бухгалтеру з встановленою заробітною платою окрему кімнату, яка закривалася на ключ, надавши сейф для збереження коштів особі, яка здійснювала їх прийом і видачу, вона, як керівник, виконала свої службові обов'язки по створенню необхідних умов для фізичної схоронності цінностей.

Сукупність перелічених обставин, дає підстави вважати, що висновки районного суду про доведеність вини ОСОБА_1 у несумлінному ставленні до своїх службових обов'язків та недбалому ставленню до них не ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні, а тому і висновок про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ст. 367 ч. 2 КК України, є помилковим.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що в суді першої інстанції не доведено факт вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, а сторонами даного кримінального процесу питання про дослідження будь-яких додаткових доказів не ставилося.

Аналізуючи надані учасниками кримінального провадження докази, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є недоведеною.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 367 КК України за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості.

Докази винуватості ОСОБА_1, на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_3 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7