1Справа № 335/4269/15-к 1-кп/335/328/2015
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 травня 2015 року м. Запоріжжя
08.05.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України.
У підготовчому судовому прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, а також просив суд продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного слідчим суддею у вигляді домашнього арешту, обвинуваченому ОСОБА_5 строк якого закінчується 19.05.2015 року, посилаючись на наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.
Крім того, як зазначав прокурор у підготовчому судовому засіданні, місцем скоєння більшості злочинів інкримінованих обвинуваченим є Орджонікідзевський район м. Запоріжжя і останній за часом злочин також скоєний на території Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, а тому вважає, що дане кримінальне провадження підсудне Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.
Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_4 вважають за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.
Крім того, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 заявив клопотання про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Проти вказаного клопотання заперечень від учасників процесу, у тому числі і прокурора, не надійшло.
ОСОБА_5 щодо продовження строку дії домашнього арешту, застосованого слідчим суддею, на умовах визначених ухвалою слідчого судді, не заперечував.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
При цьому, ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого особи на захист, передбачене ст.20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4,5 ст.28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.
Формулюючи обвинувачення в обвинувальному акті за ч. 3 ст. 190 КК України органом досудового розслідування не розкрито повні відомості про місце вчинення злочинів інкримінованих обвинуваченим, тобто не зазначено місця заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у кожному злочині, що утворює об`єктивну сторону інкримінованих їм злочинів.
Поряд із цим, пред`явлене обвинувачення, не містить, у тому числі, назву та адресу фінансових установ, банківські картки яких обвинувачувані використовували як засіб зняття грошових коштів через банкомати, у яких саме банківських установах розташовані банківські рахунки карток, з яких знімалися грошові кошти (карти потерпілих), у акті не зазначено за якими адресами грошові кошти переводилися у готівку та отримувалися обвинуваченими.
Викладаючи обвинувачення за ч.3 ст. 190 КК України по всіх епізодах злочинів ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , орган досудового розслідування вказує на причетність до нього інших осіб (співучасників), котрі реалізували злочинний намір у заволодінні грошовими коштами. Однак, викладаючи встановлені досудовим розслідуванням обставини зазначено, що усі злочини вчинені групою осіб за попередньою змовою, зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та невстановленими особами, проте у кожному конкретному епізоді злочину викладено, що ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , …отримав готівкою кошти…з можливістю ними розпоряджатися, що суперечить тій частині обвинувального акта, де наведено про розподіл обов`язків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та невстановленими особами для реалізації злочинного плану (а.п.35), у тому числі … по команді невстановленої особи…негайно знімав через банкомат кошти. Після зняття коштів з карток, ОСОБА_6 частину коштів забирав собі та ділив з ОСОБА_5 , а частину перераховував невстановленій особі.
Крім того, за епізодом від 06.11.2014 року йдеться про заволодіння обвинуваченими грошовими коштами ОСОБА_7 , однак є незрозумілим, вказівка в обвинуваченні за вказаним злочином участь у вказаній злочинній схемі ОСОБА_8 , який є потерпілим за іншим злочином.
Отже, обвинувальний акт складений слідчим та затверджений прокурором в цій частині не відповідає вимогам п.5 ч.2 вказаної статті, так як викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не узгоджуються між собою, наявні об`єктивно існуючі суперечності і неузгодженості свідчать про неконкретність обвинувачення.
Крім того суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, з метою забезпечення права обвинувачених знати в чому їх обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п.5 ч.2
ст.291 КПК України, опису обставин вчинення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 незаконних операцій із електронно-обчислювальною технікою, тобто у чому полягала саме незаконність операцій та яким чином у цьому саме використано спеціальні можливості електронно-обчислювальної техніки, характерні ознаки якої у обвинуваченні теж не зазначено (вказано лише банкомат).
Відповідно до положень ч.4 ст. 291 КПК України до обвинувального акта обов`язково додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який є невід`ємною частиною обвинувального акту.
Як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування, він складений в порушенні вимог 109 КПК України.
Реєстр матеріалів досудового розслідування згідно з ч. 2 ст. 109 КПК України повинен містити - номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Частиною 1 статті 110 КПК України до процесуальних рішень віднесені всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.
Викладене, а також заборона до початку судового розгляду надавати суду інші документи, свідчить про те, що саме з реєстру матеріалів і лише з нього суд має можливість встановити увесь перебіг досудового слідства, у тому числі, прийняті на вказаній стадії процесуальні рішення слідчого, прокурора, слідчого судді.
Разом з тим, долучений до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування зазначеним вимогам не відповідає.
Відповідно до даних реєстру матеріалів досудового розслідування, у ньому не зазначено всі процесуальні дії, проведені під час досудового розслідування, та процесуальні рішення, прийняті під час досудового розслідування.
Відповідно до ч.1 ст. 290 КПК України визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, … прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, …про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Однак, у реєстрі матеріалів відсутні дані про повідомлення згідно з вимогами ст. 290 КПК України захисникам обвинувачених про завершення досудового розслідування та надання їм доступу до матеріалів досудового розслідування.
Окрім того, відповідно до ст. 291 ЦПК України до обвинувального акта додається: 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування.
Як вбачається, з розписки обвинуваченого ОСОБА_5 та захисників від 30.04.2015 року, вони отримали копії обвинувального акту на 66 арк., копії цивільних позовів на 44 аркушах, а ОСОБА_6 отримав копії цивільних позововів на 33 арк., тоді як до обвинувального акту додано цивільні позови на 45 аркушах, що свідчить про те, що не всі цивільні позови були вручені та отримані стороною захисту, що є порушенням ст. 291 КПК України.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
У судовому засіданні прокурором повідомлено, що останній злочин за ч.3 ст. 190 КК України вчинений обвинуваченими на території Орджонікідзевського району м. Запоріжжя, тобто місце злочину є встановленим. Злочин, передбачений ст. 190 КК України, вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном, а у даному обвинуваченні за ч.3 ст.190 КК України,
вважається закінченим з моменту списання грошових коштів з рахунку потерпілих.
З огляду на викладені в обвинувальному акті фактичні обставини злочинів та пред`явленого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачення за ч.3 ст.190 КК України, по 35 епізодам злочину не зазначено місце заволодіння грошовими коштами потерпілих (місце списання грошових коштів) чи місце отримання обвинуваченими права на розпорядження грошовими коштами потерпілих (місце заволодіння зазначено лише по епізодам відносно потерпілого ОСОБА_9 (банкомат ПриватБанк вул.. Космічна, 96), ОСОБА_10 (банкомат ПАТ КБ ПриватБанк Запорізька область, м.Василівка, вул.. Чекіста, 2), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_12 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_13 ( АДРЕСА_2 ), хоча, як повідомив прокурор, місце злочинів є встановленими, отже, обвинувальний акт по деяким епізодам злочинної діяльності не має чіткого формулювання обвинувачення, не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст. 91 КПК України щодо місця вчинення кримінального правопорушення - населений пункт, область, розташування об`єктів знаходження банкоматів.
Також, під час підготовчого судового засідання, відповідно до вимог ст. 314 КПК України з`ясовується питання підсудності кримінального провадження.
Суд звертає увагу, що відсутність відомостей про місце скоєння закінченого злочину заволодіння грошовими коштами останнього за часом кримінального правопорушення 28.01.2015 року (потерпіла ОСОБА_14 ), враховуючи ті обставини, що місце вчинення даного злочину, зі слів прокурора, є встановленим, також позбавляє суд вирішити питання щодо підсудності зазначеного кримінального провадження Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя, хоча вказана обставина має істотне значення у кримінальному провадженні під час прийняття судом рішення при підготовчому судовому засіданні.
При цьому суд звертає увагу, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України, порушення підсудності розгляду кримінального провадження є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, в тому числі і вироку
Наведені істотні порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.
Окрім того, у зв`язку зі спливом строку дії запобіжного заходу ОСОБА_5 та ненадходженням від учасників процесу клопотань щодо зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , суд розглянувши питання доцільності продовження дії домашнього арешту, вважає за необхідне продовжити дію щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з тих підстав, що ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється в скоєнні тяжких злочинів, за які передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк до трьох та до восьми років, і відповідно існують ризики, що обвинувачений буде переховуватися від суду, іншим чином перешкоджати розглядові справи по суті та для забезпечення виконання процесуальних рішень по справі.
Обвинувачений ОСОБА_5 та інші учасники процесу не заперечували щодо продовження обраного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 , вважали його відповідним до вимог КПК України.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 подав письмове клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування клопотання зазначав, що у справі не доведено наявність на даний час достатніх підстав вважати, що відносно ОСОБА_6 існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зокрема, ОСОБА_6 має постійне місце реєстрації та постійне місце проживання, за яким він
мешкав до затримання разом зі своєї сім`єю батьками, має на утриманні малолітнього сина, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий в силу ст.89 КК України, не може знищити, заховати речі та інші докази, які мають істотне значення для встановлення обставин злочину, не може незаконно впливати на свідків, потерпілих, більшість яких проживає за межами Запорізької області та співучасників його злочинної діяльності, а також не може впливати на кримінальне провадження у цій справі іншим чином, оскільки досудове слідство у кримінальному провадженні закінчено, розслідування обставин проведено у повному обсязі. Посилаючись на вказані обставини захисник вважає, що мета, з якою обирався ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, досягнуто і є всі підстави для зміни відносно нього запобіжного заходу на більш м`який, який не пов`язаний з триманням під вартою.
ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав клопотання свого адвоката та просив суд змінити йому запобіжний захід на домашній арешт. Зобов`язався з`являтися до суду за першим викликом.
Прокурор проти вказаного клопотання не заперечує.
Обґрунтування доцільності продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.
Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відносно ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає 19.05.2015 року.
Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, правову позицію Європейського Суду з прав людини у рішенні від 12.01.2012 року у справі "Тодоров проти України", відповідно до якої "для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку" та враховуючи обставини, якими обґрунтовано клопотання про зміну запобіжного заходу і у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, судом не встановлено достатніх підстав, що виправдовували б подальше тримання ОСОБА_6 під вартою, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт з покладенням обов`язку цілодобово не залишати житло, утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками по кримінальному провадженню, носити електронний засіб контролю.
Зазначений запобіжний захід, на думку суду, зможе забезпечити досягнення мети його обрання. Усунення інших ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу, можливе при застосуванні і більш м`якого запобіжного заходу з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.
Згідно змісту ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.
У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться не в межах повідомлення особі про підозру, а в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.
Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, п.52).
У зв`язку вищенаведеним, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 291, 314 КПК України, суд,-
Повернути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 , у вчиненні злочинів, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України, для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом розумного строку.
Клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу обраного відносно ОСОБА_6 - задовольнити.
Змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт строком на 60 днів, до 17.07.2015 року, звільнивши останнього з-під варти в залі суду.
Покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:
- не залишати цілодобово житло, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .
- носити електронний засіб контролю.
В разі невиконання зазначених обов`язків застосувати більш суровий запобіжний захід;
Направити копію ухвали про зміну запобіжного заходу для виконання та контролю органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого.
Запобіжний захід обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вигляді домашнього арешту вважати продовженим строком 60 днів до 17.07.2015 року.
На ухвалу суду в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 7 діб з дня її проголошення.
Суддя: ОСОБА_1