Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А. та Гриціва М.І.,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 8 квітня 2008 року кримінальну справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1. на судові рішення щодо нього,

встановила:

вироком Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 4
квітня 2007 року, залишеного без зміни ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 01 червня 2007 року,

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця міста Дніпродзержинська Дніпропетровської
області, мешканця селища Петриківки Дніпропетровської області, раніше тричі
судимого, останнього разу - 14 вересня 1999 року за ч. 2 ст. 140 КК України
(1960 року) до позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна,
звільненого 03 грудня 2002 року умовно-достроково на 4 місяці 2 дні,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК
України до позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до
позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 153 КК України до позбавлення
волі на строк 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено
остаточне покарання - позбавлення волі на строк 7 років.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1. на користь потерпілих:

- ОСОБА_2. 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди;

- ОСОБА_4 485 гривень на відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_3. 160 гривень на відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_5. 230 гривень на відшкодування матеріальної шкоди;

- ОСОБА_6. 232 гривні на відшкодування матеріальної шкоди;

Згідно з вироком суду ОСОБА_1. визнано винним у тому, що він упродовж
квітня - червня 2003 року в нічний час у селищі Петриківці Дніпропетровської
області вчинив ряд крадіжок домашніх тварин та птиці з проникненням у
господарські приміщення.

Зокрема, за викладених у вироку обставин, він викрав майно потерпілих:

- ОСОБА_4 20 квітня 2003 року на загальну суму 485 гривень;

- ОСОБА_3. 27 квітня 2003 року на загальну суму 160 гривень;

- ОСОБА_5. 04 червня 2003 року на загальну суму 230 гривень;

- ОСОБА_6. 06 червня 2003 року на загальну суму 232 гривні.

Крім того, ОСОБА_1. визнано винним у тому, що він 21 листопада 2003 року
близько 22 години в безлюдному місці на земельній ділянці, розташованій на
АДРЕСА_1, із застосуванням насильства задовольнив статеву пристрасть
неприродним способом із неповнолітньою ОСОБА_2.

У касаційні скарзі засуджений ОСОБА_1зазначає про застосування до нього
недозволених методів ведення слідства, порушення права на захист та
процесуального законодавства. Стверджує, що апеляційний суд не навів мотивів
спростування доводів його апеляції. Просить скасувати постановлені щодо нього
судові рішення з направленням справи на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів не вбачає підстав для внесення справи на розгляд
касаційного суду з наступних міркувань.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи та зроблений
обґрунтований висновок про доведеність винності ОСОБА_1у вчинені крадіжок. Такі
висновки ґрунтуються на зібраних у встановленому порядку та перевірених судом
доказах й по суті в касаційній скарзі не оспорюються.

Кваліфікація за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.

Обґрунтовуючи висновок про винуватість ОСОБА_1. у насильницькому
задоволенні статевої пристрасті неприродним способом, суд послався на показання
неповнолітньої ОСОБА_2. про те, що ОСОБА_1затягнув її в безлюдне місце, де,
здавлюючи шию руками та погрожуючи насильством, вчинив з нею цей акт,
аналогічними показаннями ОСОБА_7. - матері потерпілої, показаннями самого
засудженого під час досудового слідства, у яких він визнав факт скоєння
статевого акту неприродним способом, виявленням на взутті та одязі ОСОБА_1.
слідів ґрунту та сухих рослин, які візуально схожі з таким ж слідами, які були
виявлені на одязі та взутті ОСОБА_2., й походять з місця вчинення злочину,
даними висновку судово-медичної експертизи.

Тому доводи ОСОБА_1. про незаконність і необґрунтованість вироку в частині
засудження його за ч. 2 ст. 153 КК України є безпідставними.

У матеріалах справи немає документальних чи медичних даних, які б свідчили
про застосування до засудженого недозволених методів ведення слідства. Як
убачається з показань ОСОБА_1., про обставини злочинів він розповідав добровільно, без будь-якого
примусу. У ході судового розгляду справи суд перевірив його заяви про
застосування щодо нього органами досудового слідства насильства, в тому числі
шляхом прокурорської перевірки, й не виявив даних, які б підтверджували їх
дійсність.

За таких обставин твердження ОСОБА_1. про обмовляння себе внаслідок
застосування до нього примусу з боку органів досудового слідства є
необґрунтованими.

Порушень вимог кримінального чи кримінально-процесуального закону, які
могли вплинути на законність та обґрунтованість судових рішень, не встановлено,
в тому числі й в касаційній скарзі засудженого.

Як видно з протоколу судового засідання, під час судового розгляду справи
ОСОБА_1не заявляв клопотань про призначення йому іншого захисника. Відмовляючи
в призначенні захисниками його сина і брата, суд виходив з об'єктивних причин,
через які їх неможливо було залучити до розгляду справи. Зокрема суд врахував,
що засуджений останні роки з ними не бачився, стосунків не підтримував, їхнє
місце проживання йому невідоме.

Суд апеляційної інстанції перевірив твердження засудженого про порушення
його права на захист й обґрунтовано не погодився з ними, навівши мотиви
спростування, які ґрунтуються на матеріалах справи.

На підставі наведеного, керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити у задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_1.

С у д д і:

Паневін В.О. Коротких О.А. Гриців М.І.