АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11кп/790/817/15 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.289 КК України

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 р. м. Харків

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 листопада 2014 р., -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, тимчасово не працюючого, із середньою освітою, неодруженого, раніше судимого 25 вересня 2012 р. за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання, на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком 2 роки, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , засуджено за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком суду від 25 вересня 2012 р. та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання 5 років та 3 місяці позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_7 залишено без зміни тримання під вартою.

Як встановив суд, в ніч з 16 травня 2014 р. на 17 травня 2014 р. о 00 год. 40 хв. ОСОБА_7 перебуваючи на стоянці супермаркету «АТБ», розташованого в м. Харкові, вул. Клочківська, 159, побачив мотоцикл «HONDA GBR 600 F», який знаходився у захисному чохлі, вартістю, згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи №5700 від 20 травня 2014 р. 47 989 гривень 14 копійок.

ОСОБА_7 підійшов до мотоцикла, зняв чохол та побачивши, що в замку запалювання знаходиться ключ він, діючи повторно, умисно, сів за кермо мотоциклу, завів двигун мотоцикла та зник з місця вчинення злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить зарахувати у строк відбуття покарання строк його тримання під вартою з 28 березня 2010 р. по 1 вересня 2010 р., коли він був затриманий за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за яким йому було призначено покарання за вироком суду від 25 вересня 2012 р. Апелянт зазначає, що він позитивно характеризується за місцем помешкання та за місцем тримання під вартою, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, потерпілий не має до нього претензій, у нього на утриманні є мати ОСОБА_9 , 1962 року народження, та батько ОСОБА_10 , 1962 року народження, які потребують його допомоги.

Окрім цього, обвинувачений подав клопотання про застосування до нього ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення обвинуваченого, який просив призначити йому більш м`яке покарання, зарахувати в строк відбуття покарання час його перебування під вартою за вироком суду від 25 вересня 2012 р. та застосувати до нього ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році», його захисника, який підтримав обвинуваченого, а також думку прокурора, що вважав вирок суду законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для застосування до обвинуваченого амністії, перевіривши зазначені доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винність обвинуваченого у скоєнні зазначеного злочину відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Кримінальне провадження районним судом розглянуто відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, тому фактичні обставини злочину, колегією суддів не перевіряються.

У ході судового розгляду, ОСОБА_7 були роз`яснені порядок дослідження доказів, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, та наслідки неможливості надалі оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини справи, щодо яких не були досліджені докази.

Так, ОСОБА_7 провину в скоєному ним злочину повністю визнав і добровільно відмовився від дослідження доказів, про що свідчить журнал судового засідання від 31 жовтня 2014 р. (а.с. 83).

Доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, покарання обвинуваченому призначено відповідно до вимог ст.65 КК України, враховано ступінь тяжкості і суспільна небезпека скоєного злочину, відсутність тяжких наслідків, дані про особу винного, який раніше судимий, офіційно не працює, злочин скоїв у період не відбутого покарання за попереднім вироком .
Суд врахував повне визнання ОСОБА_7 своєї провини і щире каяття в скоєному, а також, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, задовільно характеризується за місцем проживання, тому призначив покарання у мінімальних межах санкції статті, за якою ОСОБА_7 визнано винним.

Доводи скарги обвинуваченого про наявність на його утриманні двох батьків, які потребують його допомоги, не можуть бути самі по собі достатньою підставою для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання.

З урахуванням викладеного, призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, призначеним з урахуванням вищезазначених обставин, тому підстави для призначення більш м`якого покарання матеріалами кримінального провадження не підтверджуються.

Доводи обвинуваченого про необхідність зарахування у строк відбуття покарання строк його тримання під вартою з 28 березня 2010 р. по 1 вересня 2010 р., задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Так, із запиту Харківського слідчого ізолятору вбачається, що ОСОБА_7 заарештований 19 травня 2014 р., про що свідчить протокол затримання особи.

Ухвалами Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2014 року і 31 липня 2014 року підтверджується, що строк тримання під вартою обвинуваченому послідовно продовжувався до 15 вересня 2014 року і 14 листопада 2014 року.

Строк знаходження під вартою з 28 березня 2010 р. по 1 вересня 2010 р., який обвинувачений просить зарахувати у строк відбування покарання, не має відношення до оскаржуваного вироку суду від 3 листопада 2014 р., а стосується вироку суду від 25 вересня 2012 р., за яким він засуджений до 4 років позбавлення волі, з яких до останнього за часом вироку приєднано покарання - 3 місяці позбавлення волі.

Наведені обставини свідчать про правильне застосування районним судом вимог ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, що унеможливлює будь-які зміни вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.

Щодо клопотання обвинуваченого про застосувати до нього вимоги ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році», колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» № 392/96-ВР від 1 жовтня 1996 р., амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

19 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2014 році» №1185-VI від 8 квітня 2014 р., до якого 6 травня 2014 р. Законом України №1246-VII були внесено зміни.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 р.» від 8 квітня 2014 р., скорочується наполовину не відбута частина покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та інші покарання, не пов`язані з позбавленням волі, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі ст. ст.1-5 цього Закону.

Разом з тим, згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про амністію у 2014 р.», амністія не застосовується до осіб, зазначених у ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», а також до осіб, звільнених судом від відбування покарання з випробуванням, які до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше був засуджений 25 вересня 2012 р. за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання, на підставі ст.75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки.

Із санкції ч.2 ст.186 КК України видно, що за вчинення цього діяння, особі може бути призначено покарання - позбавленням волі на строк від 4 до 6 років, а згідно санкції ч.2 ст.289 КК України від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої.
Частиною 4 ст.12 КК України визначено, що тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 10 років.
Зазначені факти свідчать про те, що ОСОБА_7 раніше будучи засудженим за скоєння тяжкого злочину і призначення йому покарання з випробуванням, в період іспитового строку знову вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, що виключає підстави для застосування до нього вимог ст.6 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Окрім цього, частиною 1 ст.12 Закону України «Про амністію у 2014 р.» від 8 квітня 2014 року передбачено, що дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно, тоді як злочин, передбачений ч.2 ст. 289 КК України ОСОБА_7 скоїв в ніч з 16 на 17 травня 2014 року.

Судом першої інстанції була дана належна оцінка особі обвинуваченого, зроблено обґрунтований висновок про винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, тому, колегія суддів не вбачає будь-яких порушень, що тягнуть за собою зміну вироку, а також будь-яких підстав для застосування Закону України «Про амністію у 2014 р.» від 8 квітня 2014 р.

Керуючись, ст.404, ст.405, ст.407, ст.419 КПК України, ст.ст.6, 8,12 Закону України «Про амністію у 2014 році», ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 3 листопада 2014 р. щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу та клопотання про застосування амністії без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді