Номер провадження: 11-кп/813/1046/26
Справа № 500/2650/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, режимі відеоконференції, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 23.07.2025 у к/п №0000645 від 01.03.2016 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської обл., громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років 6 місяців.

Застосований стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк його перебування під вартою у період часу з 01.03.2016 по 23.02.2017 та з 16.05.2024 по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 02.03.2016 та вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Згодом, ухвалою Ізмаїльського міськрайсуду Одеської обл. від 30.07.2025 було виправлено описку, допущену у вироку від 23.07.2025, зокрема, в абзаці п`ятому описової частини вироку зазначено вірні прізвище та ініціали обвинуваченого ОСОБА_7 .

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 27.02.2016 приблизно о 19 год., знаходячись за місцем свого мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, в ході сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_11 , який знаходився у нього в гостях, з метою умисного противоправного заподіяння смерті останньому, почав наносити йому удари руками в різні частини тіла, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді: синців на верхній та ніжній повіці правого ока; на верхній та нижній повіці лівого ока; на спинці носа з переходом на кінчик носа та на перенісся; у центрі лобної області, на тильній поверхні правої кисті; на тильній поверхні лівої кисті; на передній поверхні шиї в середній третині; на задній поверхні шиї в середній третині; на лівій боковій поверхні шиї поверхні шиї в середній третині; на правій боковій поверхні шиї в середній третині, садна у правій тім`яно-скроневої області, у центрі лобної області, в області підборіддя зліва і праворуч від передньої серединної ліній; рану зовнішнього кінця правої брови. Після чого, бажаючи довести свій умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_11 , повалив його на ліжко та за допомогою предмета, зовні схожого на нунчаки, почав душити, в результаті чого ОСОБА_11 помер на місці.

Згідно із висновком судово-медичної експертизи №109 від 01.03.2016 смерть ОСОБА_11 настала в результаті здавлення органів шиї тупими предметами (нунчаками), що призвело до розвитку механічної странгуляційної асфіксії.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваним вироком з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки складу злочину, передбаченого ст. 116 КК України, оскільки у нього не було жодного наміру завдати шкоди ОСОБА_11 , а тим більше вбивати його, натомість, потерпілий систематично застосовував фізичне насильство стосовно ОСОБА_12 та самого ОСОБА_7 , неодноразово погрожував йому розправою за допомогою вибухівки (гранати), внаслідок чого в день події обвинувачений намагався припинити нанесення ОСОБА_11 побоїв ОСОБА_12 , якого сприймав як рідного сина, проте внаслідок стану сильного душевного хвилювання ОСОБА_7 не зміг себе контролювати та завдав ОСОБА_11 тілесні ушкодження, які призвели до смерті останнього;

- судом не було враховано того, що під час здійснення слідчого експерименту ОСОБА_7 також звертав увагу слідчого та інших учасників слідчої дії на те, що він не мав наміру спричиняти смерть ОСОБА_11 , а діяв саме у стані сильного душевного хвилювання, оскільки у кімнаті, де відбувались події, були предмети, якими можна було б скористатись за наявності умислу саме на вбивство (ножі, сокира), натомість ОСОБА_7 застосував найменш пристосований дня цього пристрій нунчаки, що свідчить про його намір припинити нанесення ОСОБА_11 побоїв ОСОБА_12 ;

- висновки суду про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 безпосередньо перед вбивством виникла бійка не відповідає дійсності та не підтверджується дослідженими судом 1-ої інстанції доказами, натомість, висновком судово-медичної експертизи №101 від 02.03.2016 підтверджена відсутність на тілі ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень, а той факт, що ОСОБА_11 та інші особи залишились ночувати у ОСОБА_7 свідчить про відсутність конфлікту в той день між ним та ОСОБА_11 та, тим більше, про відсутність наміру здійснення вбивства.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити та визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 116 КК України, тобто в умисному вбивстві, вчиненому у стані сильного душевного хвилювання, призначивши покарання в межах санкції даної статті.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком, вважаючи його незаконним з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наступні обставини:

- судом не були враховані обставини, що передували події 27.02.2016, зокрема, дії ОСОБА_11 , які мали системний характер та принижували його, людську гідність, спричинили акумуляцію емоційної напруги, а саме факт викрадення ОСОБА_11 у нього майна, погрози підірвати житло у разі звернення в поліцію, проникнення до його будинку в нічний час доби, що підтверджується також показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 ;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що в день події злочину він намагався припинити дії ОСОБА_11 , який наносив побої ОСОБА_12 , його близькій людині, в область голови та обличчя, знаходячись зверху нього, внаслідок чого він схопив нунчаки та за їх допомогою намагався стягнути ОСОБА_11 з ОСОБА_12 , проте ОСОБА_11 не зупинився, після чого він, перебуваючи у стані сильної емоційної напруги, отямився лише тоді, коли почув крик ОСОБА_12 про те, що він задушив ОСОБА_11 ; після цього, відчувши неймовірну фізичну втому, він заснув поряд із тілом ОСОБА_11 ; зазначені обставини, у сукупності із показаннями свідка ОСОБА_12 , свідчать про те, що він, ОСОБА_7 , на момент події перебував у стані афекту, його дії не були наслідком сформованого та обдуманого умислу, а були раптовою реакцією на агресивні, систематичні та небезпечні дії ОСОБА_11 ;

- суд не дослідив всіх обставин нанесення побоїв потерпілому ОСОБА_11 , безпідставно приписавши їх спричинення йому, ОСОБА_10 , натомість, відповідно до судово-медичної експертизи від 01.03.2016, у нього не було виявлено тілесних ушкоджень; потерпіла ОСОБА_9 також не бачила на його обличчі та кінцівках тілесних ушкоджень, а також слідів крові на одягу; відповідно до висновку експертизи №154 від 28.03.2016, крові у нього, ОСОБА_7 , не виявлено, а також неможливо висловитись стосовно конструктивних особливостей поверхні травмуючого предмета;

- судом не було враховано наявності у нього хронічного гепатиту, а також перенесеного оперативного втручання стосовно видалення жовчного міхура;

- під час судового розгляду кримінального провадження не було ідентифіковано особу на ім`я ОСОБА_13 , який всю ніч перебував на місці події, а також не було оглянуто сокиру на місці події, не було з`ясовано, кому саме належать сліди крові на стіні, а також те, хто саме перемістив тіло ОСОБА_11 з кімнати, не було проведено експертних досліджень з приводу слідів волочіння (переміщення тіла) в домі та на дворі.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційних скарг сторони захисту та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону загалом відповідає з наступних підстав.

Частина 2 ст. 9 КПК України передбачає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Допитаний в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненні інкримінованого злочину визнав частково та пояснив, що з ОСОБА_11 був знайомий приблизно 7-8 місяців до лютого 2016 року, познайомились через ОСОБА_12 , який проживав у нього; в той же час познайомився із ОСОБА_9 , яка на той час була співмешканкою ОСОБА_11 , вони ходили один до одного в гості; після одного з приходів ОСОБА_11 він побачив зникнення мобільного телефону, потім це повторювалось, потім ОСОБА_11 взяв у нього планшет та не повернув його, сказав, що в нього його вкрали; потім ОСОБА_11 почав приходити до нього з товаришами, вимагав гроші, поводив себе агресивно. 02.01.2016 ОСОБА_11 прийшов із товаришами, відібрав телефон, вдарив по обличчю, забрав гроші; до правоохоронних органів він не звертався, боявся ОСОБА_11 , який погрожував, що застосує гранату проти нього; 27.02.2016 ввечері він, ОСОБА_7 , був вдома за адресою: АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_12 , прийшов ОСОБА_11 разом із товаришем ОСОБА_14 , хотів забрати ОСОБА_12 на роботу, проте останній відмовлявся; ОСОБА_11 був п`яний та агресивний, ганявся за ОСОБА_12 , бив його, вимагав, щоб, він поїхав з ним на роботу, але ОСОБА_12 відмовлявся; потім всі вирішили заночувати в домі у нього, ОСОБА_7 , він почув, що в кімнаті ОСОБА_12 жаліється, що ОСОБА_11 його б`є; коли зайшов до кімнати, побачив, що ОСОБА_12 лежить на спині на дивані, а ОСОБА_11 зверху б`є його руками куди попало; він почав вимагати, щоб ОСОБА_11 зупинився, але той не реагував, ОСОБА_12 просив допомоги; він намагався стягнути руками ОСОБА_11 з ОСОБА_12 , але ОСОБА_11 вирвався, сказав: «Відійди, бо я тобі голову розвалю»; тоді він побачив на підлозі саморобні нунчаки, які приніс з собою ОСОБА_11 , з іншого боку побачив сокиру; він вирішив за допомогою нунчаків стягнути ОСОБА_11 з ОСОБА_12 , накинув палки нунчаків на шию ОСОБА_11 та почав тягнути з ОСОБА_12 , різко потягнув на себе; в цей час він погано бачив, мов пелена, погано чув, прийшов до тями, коли ОСОБА_12 крикнув: «Кинь його, здається ти його вбив»; тоді він відкинув ОСОБА_11 від себе, вийшов на вулицю, щоб прийти до тями, потім зайшов в дім та побачив, що ОСОБА_11 лежить; тоді він відчув сильну втому, вимкнув світло та ліг спати, прокинувся вранці, побачив труп ОСОБА_11 в городі власного будинку; потім разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_14 переніс труп в підвал, що збирався далі робити не знає, до поліції не повідомив, бо йому було байдуже, що буде далі; визнає свою провину лише в том, що його дії потягнули смерть ОСОБА_11 , він не збирався вбивати ОСОБА_11 , але вважає, що своєю поведінкою протягом 7 місяців ОСОБА_11 затягував пружину, в той вечір поведінка ОСОБА_11 стала останньою краплею, у нього урвався терпець; він дуже жалкує, що так сталося.

Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд 1-ої інстанції, мотивуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, послався у вироку на досліджені ним у судовому засіданні докази, а саме на:

- показання потерпілої ОСОБА_15 , яка повідомила, що вона була співмешканкою ОСОБА_11 з 2014 року, знайома з обвинуваченим ОСОБА_7 з 2015 року, разом з ОСОБА_11 вона неодноразово (біля 20-30 разів) приходили в гості до ОСОБА_7 , ОСОБА_11 разом з ОСОБА_7 вживали спиртні напої, після чого ОСОБА_11 ставав агресивним, ОСОБА_7 агресивним не був; коли бували у ОСОБА_7 , то через випите спиртне ОСОБА_11 мав часто конфлікти з ОСОБА_7 , ОСОБА_11 міг забрати у ОСОБА_7 якесь майно; їй відомо, що ОСОБА_11 неодноразово приходив до ОСОБА_7 , вимагав та забирав майно, погрожуючи, що якщо ОСОБА_7 звернеться до поліції, до ОСОБА_11 його підірве; 26.02.2016 ОСОБА_11 прийшов додому, де вона разом з ним проживала, з риболовлі та пішов сам до ОСОБА_7 ; вже аж 28.02.2016 до неї додому прийшов їх спільний знайомий ОСОБА_12 та повідомив, що ОСОБА_7 задушив ОСОБА_11 ; вона спочатку не повірила ОСОБА_12 , але потім він запропонував піти до ОСОБА_7 , вони пішли разом додому до ОСОБА_7 , де в підвалі побачили труп ОСОБА_11 ; потім прийшов ОСОБА_7 та сказав «Так вийшло»; вона викликала поліцію, ОСОБА_12 сказав, що ОСОБА_7 задушив ОСОБА_11 нунчаками;

- показання свідка ОСОБА_12 , який зазначив, що в 2015 році він познайомився з ОСОБА_11 , який на той час проживав разом з ОСОБА_9 ; неодноразово вони разом були в гостях у ОСОБА_7 , при цьому ОСОБА_11 завжди конфліктував з ОСОБА_7 , вимагав в останнього гроші; взагалі ОСОБА_11 був конфліктною людиною; 26.02.2016 вдома у ОСОБА_7 він та ще ОСОБА_11 святкували, пили спиртне, між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 знов був конфлікт; 27.02.2016 приблизно о 20 год. до ОСОБА_7 прийшов ОСОБА_11 з нунчаками, продовжився його конфлікт з ОСОБА_7 , між ними почалася бійка, ОСОБА_11 дістав нунчаки, але ОСОБА_7 забрав їх у нього та задушив ними ОСОБА_11 ; конфлікт між ними був через гроші, які ОСОБА_11 вимагав у ОСОБА_7 ; до конфлікту між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 був конфлікт між ОСОБА_11 та ним ОСОБА_12 , але це було лише словесний конфлікт, він не пам`ятає, щоб ОСОБА_11 його бив; після того, як ОСОБА_7 задушив ОСОБА_11 , то він, ОСОБА_7 , пішов спати наголосивши, що сам розбереться та вивезе тіло; взагалі ОСОБА_7 спокійна людина;

- витяг з ЄРДР від 01.03.2016 за №0000645, відповідно до якого 29.02.2016 до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській обл. надійшло повідомлення від ОСОБА_16 про те, що за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться труп її хлопця ОСОБА_11 , у якого 27.02.2016 відбувся конфлікт з ОСОБА_7 , в ході якого ОСОБА_7 за допомогою нунчаків задушив ОСОБА_11 , після чого тіло ОСОБА_11 зніс у підвал (т. 1, а.с. 68);

- протокол огляду місця події від 01.03.2016 із додатками у вигляді схеми та фото-таблиці, згідно з яким було оглянуто місце події домоволодіння АДРЕСА_3 , де в підвалі підсобного приміщення було виявлено труп ОСОБА_11 ; під час огляду були виявлені та вилучені камуфляжна куртка; предмет, схожий на нунчаки у вигляді двох пластикових труб, зв`язаних між собою білою мотузкою; біла наволочка з плямами бурого кольору; фрагмент обшивки з ватної ковдри; два марлевих тампони, зі змивами речовини бурого кольору; чоловічі штани синього кольору; п`ять мобільних телефонів, а саме мобільний телефон марки «Nokia», мобільний телефон марки «Samsung», два мобільних телефони невідомої марки, мобільний телефон марки «НТС» (т. 1, а.с. 71-101);

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 01.03.2016, відповідно до якого ОСОБА_7 був затриманий 01.03.2016 о 04:15 год., під час затримання у ОСОБА_7 вилучено светр зеленого кольору, джинсові штани синього кольору, чоловічі черевики чорного кольору (т. 1, а.с. 104-105);

- протокол слідчого експерименту від 03.03.2016 із додатком у вигляді відеозапису, згідно з яким ОСОБА_7 вказав, яким чином він за допомогою нунчаків задушив ОСОБА_17 та як потім перемістив труп до підвалу (т. 1, а.с. 106-108);

- висновок судово-психіатричної експертизи №135 від 31.03.2016, відповідно до якого ОСОБА_7 на період часу, що відноситься до скоєння правопорушення, у якому він підозрюються, хронічним психічним розладом, недоумством, іншим, у тому числі і тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, у зв`язку з чим за своїм психічним станом він був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними; на час скоєння кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, він міг знаходитися у стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння, однак його дії не були обумовлені будь-якими переживаннями психотичного рівня (марення, галюцінації), якісно порушеною свідомістю, тому він був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними; на теперішній час ОСОБА_7 також не страждає на хронічний психічний розлад та недоумство, здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними; за своїм психічним станом може предстати перед слідством та судом, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1, а.с. 110-112);

- висновок експерта №248 від 11.03.2016, згідно з яким кров ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинінами анти-А за ізосерологічною системою АВО; на камуфльованій куртці, вилученій під час огляду місця події 01.03.2016, виявлена кров людини, походження якої не виключається від ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 114-117);

- висновок експерта №241 від 11.03.2016, відповідно до якого кров ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинінами анти-А за ізосерологічною системою АВО; на двох марлевих тампонах зі змивами речовини бурого кольору та наволочці, вилучених під час огляду місця події 01.03.2016, виявлена кров людини, походження якої не виключається від ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 119-122);

- висновок експерта №238 від 11.03.2016, згідно з яким кров ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинінами анти-А за ізосерологічною системою АВО; на предметі, схожому на саморобні нунчаки, вилученому під час огляду місця події 01.03.2016, виявлена кров людини, походження якої не виключається від ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 124-127);

- висновок експерта №101 від 02.03.2016, відповідно до якого у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не виявлено (т. 1, а.с. 135);

- висновок експерта №102 від 02.03.2016, згідно з яким у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження: синці на нижній повіці правого ока у лівій виличній області (т. 1, а.с. 133-134);

- висновок експерта №109 від 31.03.2016, відповідно до якого на трупі ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження: синці на верхній та ніжній повіці правого ока; на верхній та ніжній повіці лівого ока; на спинці носа з переходом на кінчик носа та на перенісся; у центрі лобної області, на тильній поверхні правої кістки; на тильній поверхні лівої кисті; на передній поверхні шиї в середній третині; на задній поверхні шиї в середній третині; на лівій боковій поверхні шиї в середній третині; на правій боковій поверхні шиї в середній третині, садна у правій тім`яно-скроневої області, у центрі лобної області, в області підборіддя зліва та праворуч від передньої серединної лінії; рана у зовнішнього кінця правої брови; крововиливи у підслизовий шар язика; продовгуваті синці та поодинокі садна на передній, задній та на бокових поверхнях шиї в своїй сукупності являються елементами однієї странгуляційної борозни переривчастої, місцями роздвоювальної, орієнтованої в горизонтальному напрямку, нерівномірно вираженої, нерівномірно вдавленої; характер, морфологічні особливості описаних пошкоджень (рана і синці на голові, кистях) у ОСОБА_11 свідчать про те, що вони є результатом впливу (ударів) тупих предметів, індивідуальні особливості яких в даних ушкодженнях не позначились; садна у ОСОБА_11 є результатом впливу (ковзання) тупих предметів, індивідуальні особливості яких в даних ушкодженнях не позначились; наявні пошкодження у ОСОБА_11 були заподіяні в короткий проміжок часу, можливо, одне за іншим; смерть ОСОБА_11 наступила в результаті здавлення органів шиї тупими предметами (нунчаками), що призвів до розвитку механічної странгуляційної асфіксії; характер пошкоджень та ступень вираженості реактивних змін в їх області вказують на те, що всі пошкодження завдані при житті, та могли утворюватися не задовго до смерті, в край обмежений інтервал часу; виявлені у ОСОБА_11 пошкодження розглядаються як єдиний комплекс пошкоджень, в результаті здавлення органів шиї гнучкими тупими предметами (нунчаками), що призвели до розвитку механічної странгуляційної асфіксії, згідно до п. 2.1.3. «у» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; особливості локалізації та характеру странгуляційної борозни можуть вказувати на те, що здавлення органів шиї здійснювалося гнучкими тупими предметами або іншим способом, але не під дією тяжкості власного тіла; після отриманих тілесних ушкоджень (здавлення органів шиї) потерпілий міг прожити короткий проміжок часу, вимірюваний хвилинами; в цей короткий проміжок часу ОСОБА_11 не мав можливості з сукупністю отриманих ним тілесних ушкоджень вчиняти цілеспрямовані та будь-які координовані дії (ходити, розмовляти, чинити опір та т.п.); в крові ОСОБА_11 виявлений етиловий спирт у концентрації 2 проміле, що при житті відповідає середньому ступеню алкогольному сп`янінню (т. 1, а.с. 129-132);

- висновок експерта №153 від 28.03.2016, згідно з яким кров ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинінами анти-А за ізосерологічною системою АВО; в піднігтьовому вмісті зразків нігтьових пластинок обох рук ОСОБА_11 знайдена кров та білок людини, походження якої не виключається як від ОСОБА_11 , так і від ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 137-140);

- висновок експерта №154 від 28.03.2016, відповідно до якого кров ОСОБА_11 відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВО, кров ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинінами анти-А за ізосерологічною системою АВО; в піднігтьовому вмісті зразків нігтьових пластинок обох рук ОСОБА_7 знайдено білок людини, походження якого не виключається як від ОСОБА_11 , так і від ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 142-146).

На переконання апеляційного суду вищенаведені докази узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження встановлених місцевим судом.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК України за кваліфікуючими ознаками: вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Частина 2 ст. 9 КПК України передбачає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Логічний аналіз ч. 1 ст. 94 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що оцінка доказів судом здійснюється за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, при цьому, сукупність зібраних доказів оцінюється з точки зору достатності та взаємозв`язку, необхідних для прийняття відповідного процесуального, в даному випадку, судового рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

У справі «Кобець проти України» ЄСПЛ повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Система зібраних в кримінальному провадженні доказів повинна давати можливість зробити однозначний висновок як за кожним елементом предмета доказування, так і у справі загалом та усунути будь-які сумніви. Всі сумніви у справі підлягають об`єктивному вивченню, а якщо вичерпано можливості їх усунути, повинні тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Окрім того, окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 13.04.2021 у справі №699/144/19 (провадження №51-5244км20), відповідно до якої обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів і всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними.

В цьому контексті колегія суддів керується правовою позицією, викладеною в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к (провадження №51-597км17), відповідно до якої поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Так, апеляційний суд критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно наявності підстав для кваліфікації його дій за ст. 116 КК України, як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання з огляду на наступні обставини.

Диспозиція ст. 116 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, зумовленому жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003, суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено ст.ст. 116 і 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого.

Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС у складі ВС від 05.06.2023 у справі №587/241/18 (провадження №51-1068кмп22), при кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України для встановлення стану сильного душевного хвилювання мають значення, окрім фізіологічного афекту, й інші емоційні стани, за умови, що вони є реакцією особи на поведінку з боку потерпілого, зазначену у диспозиції цієї статті, і досягли такого рівня впливу на свідомість і волю особи, що в момент вчинення умисного вбивства значно знижували її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Перебування винного у момент вчинення умисного вбивства у стані сильного душевного хвилювання є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 116 КК України, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Окрім того, в постанові ККС у складі ВС від 21.09.2021 у справі №750/13728/19 (провадження №51- 2412км21) суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що намір на вбивство дуже тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. У цьому разі намір на вбивство виникає так несподівано, як і сам стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди не передбачувано та швидко й безпосередньо під впливом стану афекту.

Окремої уваги вартий правовий висновок, викладений в постанові ККС ВС від 16.02.2022 у справі №662/729/19 (пров. №51-3422км21), відповідно до якого обов`язковою умовою кваліфікації дій за ст.ст. 116, 123 КК України є доведення такого стану сильного душевного хвилювання засобами процесуального доказування. При цьому встановлення фактичних даних, які б свідчили про наявність обставин, які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду.

Відтак, колегія суддів зауважує на тому, що обов`язковою умовою юридичної кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України є не вчинення умисного вбивства в стані фізіологічного афекту, що є суто медичним, психолого-психіатричним критерієм, а в стані сильного душевного хвилювання, що є критерієм кримінально-правовим, за яким кваліфікація дій винного за вказаною статтею можлива лише у разі, якщо стан сильного душевного хвилювання раптово виник внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. При цьому, встановлення фактичних даних, які б свідчили про наявність обставин, передбачених ст. 116 КК України, і які могли б викликати у винного стан сильного душевного хвилювання, є компетенцією суду.

В даному випадку апеляційний суд, не заперечуючи факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 в момент вчинення інкримінованого йому злочину міг перебувати у стані нервової напруги у зв`язку із наявним у нього конфліктом із загиблим ОСОБА_11 , наголошує на тому, що аналіз досліджених судом 1-ої інстанції доказів у своїй сукупності дає підстави стверджувати про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не перебував саме у стані сильного душевного хвилювання, яке було б обумовлене протизаконним насильством, систематичним знущанням чи тяжкою образою з боку потерпілого.

Із показань допитаного в суді 1-ої інстанції свідка, зокрема, єдиного безпосереднього очевидця конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_7 та загиблим ОСОБА_11 ОСОБА_12 вбачається, що в день події злочину, а саме 27.02.2016, а також напередодні (26.02.2016) між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 відбувались конфлікти, а 27.02.2016 конфлікт переріс у бійку, в ході якої ОСОБА_7 задушив ОСОБА_11 нунчаками, після чого пішов спати та зазначив, що сам розбереться та вивезе тіло.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що 28.02.2016 до неї прийшов її знайомий ОСОБА_12 та повідомив, що ОСОБА_7 задушив нунчаками ОСОБА_11 , після чого вони разом пішли до ОСОБА_7 та побачили в підвалі труп ОСОБА_11 .

При цьому, зазначені свідки пояснювали, що потерпілий ОСОБА_11 неодноразово приходив у гості до ОСОБА_7 , де вони разом розпивали спиртні напої, а напередодні події злочину, тобто 27.02.2016, загиблий ОСОБА_11 разом зі свідком ОСОБА_12 залишились ночувати у обвинуваченого, що на переконання колегії суддів спростовує посилання ОСОБА_7 на те, що він побоювався ОСОБА_11 , який, за ствердженням обвинуваченого, неодноразово погрожував йому та принижував його, оскільки є голослівними, що у такому разі обвинувачений дозволяв би загиблому неодноразово ночувати у нього вдома та розпивати з ним спиртні напої.

Натомість, показання допитаного в судовому засіданні свідка та потерпілої дають підстави стверджувати про те, що обвинувачений ОСОБА_7 та загиблий ОСОБА_11 підтримувати товариські стосунки, часто розпивали разом спиртні напої, проте при цьому систематично конфліктували один з одним.

Суд апеляційної інстанції критично відноситься до тверджень сторони захисту стосовно того, що загиблий ОСОБА_11 систематично погрожував обвинуваченому ОСОБА_10 , застосовував стосовно нього насильство та викрадав у нього майно, оскільки жодних допустимих доказів зазначених обставин ні суду 1-ої інстанції, ні апеляційному суду надано не було, в матеріалах кримінального провадження відсутні докази звернень ОСОБА_7 до правоохоронних органів з приводу вчинення стосовно нього ОСОБА_11 будь-яких протиправних дій.

Водночас, є неспроможними посилання сторони захисту на те, що стан сильної емоційної напруги обвинуваченого ОСОБА_7 був спричинений фактом заподіяння загиблим ОСОБА_11 побоїв ОСОБА_12 , якого обвинувачений сприймав як близьку людину, натомість, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 спростував зазначені посилання обвинуваченого та зазначив, що з ОСОБА_11 у нього в той день, тобто 27.02.2016, був лише словесний конфлікт, він не пам`ятає, щоб ОСОБА_11 наносив йому побої, при цьому, свідок зауважив на тому, що сам міг вдаритись та отримати виявлені у нього тілесні ушкодження (т. 2, а.с. 153).

Окремої уваги вартий сам спосіб вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, а саме задушення ОСОБА_11 за допомогою нунчаків, зокрема, такий спосіб позбавлення людини життя вимагає прикладання тривалих та значних зусиль, певної координації рухів, концентрації уваги, що на переконання колегії суддів виключає можливість здійснення таких дій у стані афекту, тобто у стані, коли умисел на вбивство виникає несподівано та реалізується негайно.

Окрім того, факт перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані сильного душевного хвилювання спростовується також його поведінкою після вчинення ним кримінального правопорушення, зокрема, тим фактом, що, усвідомивши те, що він задушив загиблого ОСОБА_11 , обвинувачений не намагався надати останньому жодної першої медичної допомоги, не викликав швидку, не сповістив про цей факт правоохоронні органи, натомість, ліг спати, прокинувся наступного ранку та, замість того, щоб викликати співробітників поліції, перемістив труп ОСОБА_11 у підвал власного домоволодіння.

При цьому, в судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 на запитання учасників провадження стосовно того, чому він не повідомив правоохоронні органи про вчинене ним кримінальне правопорушення, зауважив на тому, що йому було байдуже, що буде далі.

Колегія суддів критично відноситься до пояснень потерпілої ОСОБА_9 наданих нею в суді апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 вчинив вбивство ОСОБА_11 у стані сильного душевного хвилювання, оскільки вона не була очевидцем подій, які мали місце 27.02.2016, та після вбивства ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_7 та тривалий час проживала з ним, що свідчить про її упередженість.

Апеляційний суд також критично оцінює посилання захисника на безпідставність висновків суду 1-ої інстанції про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 безпосередньо перед вбивством виникла бійка з огляду на відсутність, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №101 від 02.03.2016, будь-яких тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_7 , натомість, факт відсутності тілесних ушкоджень у обвинуваченого не спростовує наявності конфлікту між ним та загиблим ОСОБА_11 27.02.2016, який потім переріс у бійку, що підтверджується показаннями свідка-безпосереднього очевидця події ОСОБА_12 .

Із аналогічних підстав суд апеляційної інстанції також не приймає до уваги твердження сторони захисту як на одну із підстав підтвердження відсутності бійки між обвинуваченим ОСОБА_7 та загиблим ОСОБА_11 факт того, що, відповідно до висновку експерта №154 від 28.03.2016, в піднігтьовому вмісті зразків нігтьових пластинок обох рук ОСОБА_7 не було виявлено крові, натомість, колегія суддів зауважує на тому, що між моментом спричинення смерті ОСОБА_11 та виявлення його тіла (01.03.2016) пройшов досить тривалий час, в ході якого обвинувачений ОСОБА_7 міг знищити всі сліди вчиненого ним кримінального правопорушення, що об`єктивно пояснює відсутність слідів крові на руках обвинуваченого.

Водночас, є слушними посилання обвинуваченого на те, що, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №109 від 31.03.2016, індивідуальні особливості тупих предметів, якими були заподіяні ушкодження ОСОБА_11 , не позначились у виявлених на трупі тілесних ушкодженнях (т. 1, а.с. 129-132), проте, враховуючи досліджені судом 1-ої інстанції докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, зокрема, показання свідка, потерпілої та самого обвинуваченого ОСОБА_7 , є достеменно встановленим те, що знаряддям вчинення злочину були саме нунчаки, виявлені під час проведення огляду місця події від 01.03.2016, проти чого не заперечував сам обвинувачений ОСОБА_7 під час його допиту судом 1-ої інстанції.

Окремо апеляційний суд зауважує на тому, що всупереч твердженням обвинуваченого під час проведення огляду місця події від 01.03.2016 слідчим було вилучено на марлевий тампон змив речовини бурого кольору зі стіни кімнати домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 71-101), який в подальшому був об`єктом відповідного судово-медичного імунологічного дослідження та у висновку №241 від 14.04.2016 експерт дійшов висновку про те, що на даному марлевому тампоні виявлена кров людини, походження якої не виключається від ОСОБА_11 при умові відсутності тілесних ушкоджень, що супроводжувались зовнішньою кровотечою на момент скоєння злочину у ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 119-122).

Зазначені обставини спростовують твердження обвинуваченого з приводу не встановлення стороною обвинувачення того, кому саме належать сліди крові на стіні.

Відтак, апеляційний суд констатує, що в даному випадку наявні в матеріалах провадження та досліджені судом 1-ої інстанції докази не доводять того, що на момент вчинення інкримінованого йому злочину обвинувачений ОСОБА_7 перебував у стані сильного душевного хвилювання, яке було би викликано діями загиблого ОСОБА_11 , зокрема, протизаконним насильством, систематичним знущанням чи тяжкою образою з боку ОСОБА_11 , які є обов`язковими умовами кваліфікації дій особи за ст. 116 КК України.

Натомість, сама сторона захисту заперечує наявність між обвинуваченим ОСОБА_7 та загиблим ОСОБА_11 напередодні події злочину конфлікту такого масштабу, який би спричинив сильне душевне хвилювання у обвинуваченого, посилаючись натомість на те, що в той день загиблий разом зі свідком ОСОБА_12 залишились ночувати в домоволодінні ОСОБА_7 .

Всупереч твердженням захисника, протокол слідчого експерименту від 03.03.2016 за участю ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 106-107) також не підтверджує відсутності умислу у обвинуваченого саме на спричинення смерті ОСОБА_11 , натомість, відомості, зафіксовані у зазначеному протоколі, узгоджуються із іншими дослідженими судом 1-ої інстанції доказами, зокрема, із його змісту вбачається, що ОСОБА_7 детально пояснив та продемонстрував, яким чином він здавлював органи шиї загиблого ОСОБА_11 , як в подальшому ліг спати біля його тіла, а потім перемістив тіло останнього в підвал власного домоволодіння.

Сам по собі факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 під час слідчого експерименту спромігся детально пояснити та відтворити обставини вчинення ним вказаного злочину, на переконання колегії суддів, створює обґрунтовані сумніви у тому, що на момент його вчинення він перебував у стані афекту.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи сторони захисту стосовно відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 умислу саме на вбивство ОСОБА_11 , оскільки такі твердження повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду кримінального провадження доказами.

Так, суб`єктивна сторона умисного вбивства, тобто злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, характеризується виною у формі умислу.

При цьому, умисел, відповідно до ч. 1 ст. 24 КК України, розподіляється на прямий та непрямий.

Частини 2 та 3 ст. 24 КК України встановлюють, що прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки та бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки та хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Інтелектуальний момент непрямого умислу полягає в усвідомленні особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Непрямий умисел повністю збігається з прямим умислом за такою ознакою інтелектуального моменту, як усвідомлення. Однак інша ознака передбачення суспільно небезпечних наслідків значно відрізняється від подібної ознаки прямого умислу. Відповідно до закону при прямому умислі винний передбачає наслідки як можливий або неминучий результат свого суспільно небезпечного діяння, а при непрямому умислі він передбачає лише можливість настання таких наслідків.

Про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 умислу саме на вбивство ОСОБА_11 з мотивів спричинення йому шкоди (розправи над ним) на ґрунті особистих неприязних відносин, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчать обставини, що передували вчиненню злочину (неприязні відносини між ними, конфлікт, який переріс у бійку); знаряддя та спосіб заподіяння загиблому смерті (здавлювання органів шиї нунчаками); поведінка ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення, а саме залишення загиблого, ненадання йому медичної допомоги, відсутність факту звернення до правоохоронних органів, факт приховування тіла в підвалі домоволодіння.

Колегія суддів зауважує на тому, що стороною обвинувачення на підставі наданих в зазначеному провадженні доказів була доведена суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме форма вини у виді прямого умислу та мотив неприязні відносини, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 безумовно усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, пов`язаних із здавленням органів шиї загиблого ОСОБА_11 нунчаками, передбачав його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажав їх настання.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції звертає увагу на роз`яснення, що містяться в п.п. 20, 22 Пленуму ВС України № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003, відповідно до яких умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст. 116-118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України.

Надаючи оцінку посиланням обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що стороною обвинувачення не було ідентифіковано особу на ім`я ОСОБА_13 , не було здійснено огляду сокири на місці події, не було з`ясовано того, хто перемістив тіло ОСОБА_11 з кімнати, а також не було проведено експертних досліджень з приводу слідів волочіння в домі та на дворі, суд апеляційної інстанції наголошує на наступному.

Так, положеннями ч. 1 ст. 36 та ч. 5 ст. 40 КПК України встановлено, що слідчий та прокурор є самостійними у здійсненні своєї процесуальної діяльності, наділені повноваженнями вирішувати, який саме обсяг слідчих (розшукових) та процесуальних дій необхідно провести у конкретному кримінальному провадження задля встановлення обставин, які мають значення в кримінальному провадженні, а також вирішувати, який обсяг зібраних доказів буде достатнім для доведення поза розумним сумнівом винуватості конкретної особи у вчиненні злочину.

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції кореспондується із правовою позицією ККС у складі ВС, викладеною в постанові від 20.01.2025 у справі №357/12623/21 (провадження №51-2720 км 23), згідно із якою сторона обвинувачення має право на власний розсуд визначати обсяг доказів, необхідних і достатніх для доведення винуватості особи в інкримінованому злочині та притягнення її до кримінальної відповідальності.

Відтак, на переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні стороною обвинувачення було зібрано достатній обсяг належних та допустимих доказів, які в своїй сукупності доводять поза розумним сумнівом винуватість саме обвинуваченого ОСОБА_7 у умисному протиправному заподіяння смерті ОСОБА_11 , а не встановлення стороною обвинувачення та судом особи на ім`я ОСОБА_13 , який в той день перебував на місці події, а також не проведення огляду сокири та експертних досліджень слідів волочіння не спростовують висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та не впливають на правильність кваліфікації його діяння.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить переконання про те, що суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій, спрямування його умислу саме на заподіяння смерті ОСОБА_11 з мотиву неприязних відносин, а позиція сторони захисту, яка є способом самозахисту, спростовується сукупністю досліджених судом 1-ої інстанції доказів, не довіряти яким об`єктивних підстав немає, а також направлена на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений особливо тяжкий злочин.

Відтак, підстав для відповідної зміни вироку суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 116 КК України та призначення йому покарання в межах санкції даної статті у суду апеляційної інстанції немає.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд 1-ої інстанції, на виконання приписів ст.ст. 50, 65 КК України, врахувавши характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, характеристику особи обвинуваченого, обставини, які пом`якшують його покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, призначив йому покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, яке, на переконання апеляційного суду, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, всупереч твердження обвинуваченого, судом 1-ої інстанції при призначення ОСОБА_10 покарання за вчинення інкримінованого йому злочину було враховано стан здоров`я останнього.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення суду 1-ої інстанції немає, внаслідок чого необхідно відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 з підстав, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 23.07.2025, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4