ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/519/26 Справа № 204/984/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 04 лютого 2026 року про накладення арешту на майно у межах кримінального провадження №0002321, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 листопада 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 113 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

третіх осіб, щодо майна яких

вирішується питання про арешт ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника третіх осіб, щодо

майна яких вирішується питання про арешт ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням слідчого судді, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 04 лютого 2026 року року задоволено клопотання слідчого СВ УСБ України у Дніпропетровської області ОСОБА_10 , яке погоджене першим заступником керівника Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 , про арешт майна та накладено арешт на майно, яке вилучене 30.01.2026 в ході обшуку території з наявними на ній приміщеннями, будівлями та спорудами, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером №:02:001:0423, що знаходиться в селі Залізничне, Синельниківський район, Дніпропетровська область, а саме на грошові кошти у сумі 253 000,00 гривень (купюри номіналом 1000 гривень у кількості 228 штук (228 000 грн); купюри номіналом 100 гривень у кількості 100 штук (10 000 грн); купюри номіналом 50 гривень у кількості 300 штук (15 000 грн)), шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

В обґрунтування прийнятого судового рішення слідчий суддя зазначив, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, визначених в ст. 98 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), має доказове значення для судового розслідування та з метою забезпечення збереження речових доказів є достатні підстави накласти арешт на грошові кошти.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання сторони обвинувачення.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню. Судове засідання проведено без участі власників майна, які до суду не викликалися, проте вилучені грошові кошти, є тимчасово вилученим майном, вказане майно вилучено відкрито під час проведення обшуку, і знаходилось у слідчого, тому присутність володільця майна жодним чином не могла перешкодити законному арешту майна.

На думку сторони захисту, слідчим суддею порушено презумпцію невинуватості, в ухвалі викладено факт, який свідчить про співучасть ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст 113 КК. Проте, в матеріалах справи є лише одне посилання про імовірну причетність до купівлі металобрухту ОСОБА_7 і жодного доказу, який би пов`язував його з вчиненням об`єктивної сторони вказаного злочину не має. Матеріали клопотання не містять процесуальних документів, які б вказували на причетність ОСОБА_7 або його дружини ОСОБА_8 до будь-якого злочину, протягом 25 днів після проведення обшуку, ані ОСОБА_7 , ані його дружині ОСОБА_8 не повідомлено про підозру, та не проведено жодної слідчої дії з ними.

Захисник вказує, що слідча суддя, посилаючись на п.1 ч. 2 ст.170 КПК України як на правову підставу збереження речових доказів, не обґрунтувала, що саме вказані грошові кошти можуть доводити, які саме сліди можуть на собі зберігати в контексті імовірного вчинення кимось злочину, передбаченого ч. 2 113 КК України. Вважає, що вищезазначене майно не є предметами та документами, які містять відомості про обставини вчинення злочину, не є знаряддям вчинення вказаного злочину та не мають значення для встановлення істини у даному кримінальному провадженні, а отже повинні бути повернуті особі, у якої вони були вилучені.

Також, мотивуючи апеляційну скаргу захисник наголошує, що судом не надано оцінки протоколу обшуку, який не містить інформації, де саме та у кого грошові кошти вилучено. Так, вказані грошові кошти було надано для огляду ОСОБА_8 , вони знаходились в її особистій сумочці та призначались 100 000,00 гривень для оплати вантажного автомобіля з метою перевезення особистих речей родини, яка складається ще з трьох дітей, до Хмельницької області, а 153 000,00 гривень призначались на сплату за оренду житла на новому місці і є всіма заощадженнями ОСОБА_8 , яка є фізичною особою підприємцем та до 2025 року працювали вчителькою у місцевій школі. Про вказані обставини зазначено і в самому протоколі обшуку.

Захисник вважає, що майно не відповідає критеріям ст. 98 та ч. 2 ст. 167 КПК.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні представник третіх осіб щодо майна яких вирішується питання про накладення арешту підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, просив її задовольнити.

Власники майна підтримали апеляційну скаргу свого представника, просили її задовольнити у повному обсязі. Зазначили, що вказані грошові кошти належать їм на праві власності та призначалися для забезпечення переїзду їх сім`ї з трьома дітьми до іншої місцевості з району, наближеного до лінії бойового зіткнення.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення апеляційного скарги захисника, зазначив, що після проведення обшуку та вилучення грошових коштів, не підтверджено причетність ОСОБА_7 , до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 113 КК. Вважає, що підстави для застосування заходів забезпечення у виді арешту майна на грошові кошти відсутні.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Положення п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК встановлюють, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, з наданих до клопотання слідчого, погодженого з прокурором, матеріалів кримінального провадження, а саме витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань вбачається, що слідчим відділом УСБУ у Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР під №0002321 від 19.11.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 113 КК України.

Встановлено, що 30.01.2026 на підставі ухвали слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 29.01.2026, проведено санкціонований обшук за місцем діяльності ОСОБА_11 , території з будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:001:0423, що знаходиться в селі Залізничне, Синельниківського району, Дніпропетровської області, в ході якого виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 253 000,00 гривень, що підтверджується протоколом обшуку.

31.01.2026 вказані вище об?єкти постановою слідчого СВ УСБУ у Дніпропетровській області визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Проте, у своєму клопотанні слідчий за погодженням з прокурором не наводить достатнє та належне обґрунтування підстав необхідності накладення арешту на майно, яке вилучено на підставі ухвали слідчого судді, висновок сторони обвинувачення про те, що вказане майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні не знаходить свого підтвердження, оскільки досудове розслідування проводиться за можливим фактом того, що невстановлені особи, з числа мешканців Дніпропетровської області, у період з 06.11.2025 по 11.11.2025, здійснили пошкодження трьох електричних опор з метою ослаблення держави, шляхом здійснення руйнування та/або пошкодження об?єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, вчинені в умовах воєнного стану.

У клопотанні не конкретизовано наявність яких саме обставини, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, передбачені статтею 91 КПК, прокурор буде доказувати за допомогою цього речового доказу.

При цьому, сам факт прийняття постанови про визнання вказаного майна речовим доказом не свідчить про його відповідність критеріям, визначеним ст. 98 КПК до речового доказу у кримінальному провадженні та не є безумовною підставою для арешту цього майна, оскільки в протилежному тлумаченні та застосуванні вищезазначених норм арешт на майно накладався б автоматично без здійснення судового контролю законності обмеження права власності.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя неправильно зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, вилучене майно підлягає арешту, оскільки відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК, а саме є речовим доказом, а незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування та передачі іншим особам, власником вищезазначеного майна.

Тому твердження представника, що вказане майно не може бути визнане речовим доказом, є слушним.

Будь-які відомості, які вказували б на те, що арештоване майно є доказом у кримінальному проваджені або щодо наявності зв`язку між грошовими коштами та розслідуваним кримінальним провадженням відсутні.

Тому слідчим суддею питання щодо заборони чи обмеження прав осіб вирішено не у відповідності до вимог ч. 5 ст. 173 КПК України.

Водночас, як убачається з матеріалів, доданих до клопотання, будь-яких доказів, які б безпосередньо пов`язували власників майна з вчиненням зазначеного злочину (ч. 2 ст. 113 КК), матеріали клопотання не містять.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що матеріали клопотання не містять процесуальних документів, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 або його дружини ОСОБА_8 до вчинення будь-якого кримінального правопорушення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що наведені у клопотанні слідчого обставини не містять достатніх даних, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 або ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, а також не підтверджують наявності правових підстав для обмеження їх права власності шляхом накладення арешту на належне їм майно.

При цьому слідчий суддя, постановляючи оскаржувану ухвалу, не виклав належного обґрунтування щодо наявності підстав для накладення арешту на грошові кошти, обмежившись лише загальним формулюванням про нібито необхідність збереження речових доказів, що не відповідає вимогам ст. 170 КПК України та не забезпечує дотримання принципу презумпції невинуватості.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки слідчого судді про необхідність накладення арешту на грошові кошти є передчасними та такими, що не ґрунтуються на достатніх і належних доказах, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, а також меж апеляційного розгляду, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт обговорюваною та такою, що підлягає задоволенню.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника третіх осіб, щодо майна яких вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 04 лютого 2026 року про накладення арешту на майно, вилучене 30.01.2026 в ході обшуку території з наявними на ній приміщеннями, будівлями та спорудами, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером №:02:001:0423, що знаходиться в селі Залізничне, Синельниківський район, Дніпропетровська область, а саме на грошові кошти у сумі 253 000,00 гривень (купюри номіналом 1000 гривень у кількості 228 штук (228 000 грн); купюри номіналом 100 гривень у кількості 100 штук (10 000 грн); купюри номіналом 50 гривень у кількості 300 штук (15 000 грн)), шляхом накладення заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровській області ОСОБА_10 , погоджене з першим заступником керівника Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, у кримінальному провадженні №0002321 від 19.11.2025, вилучене 30.01.2026 в ході обшуку території з наявними на ній приміщеннями, будівлями та спорудами, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером №:02:001:0423, що знаходиться в селі Залізничне, Синельниківський район, Дніпропетровська область, а саме на грошові кошти у сумі 253 000,00 гривень (купюри номіналом 1000 гривень у кількості 228 штук (228 000 грн); купюри номіналом 100 гривень у кількості 100 штук (10 000 грн); купюри номіналом 50 гривень у кількості 300 штук (15 000 грн)).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4