ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/304/24 Номер провадження 11-кп/814/513/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000071 за апеляційною скаргою прокурора Оржицького відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 з внесеними змінами на вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 31 липня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.1 ст.162 КК України на 1 рік обмеження волі;

- за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, на 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- за ч.2 ст.190 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 3 роки 1 місяць позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 7572,80 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

31 січня 2024 року обвинувачений, будучи військовозобов`язаним та знаючи про висновок військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24 листопада 2023 року про придатність його до військової служби під час загальної мобілізації, отримавши повістку від 30 січня 2024 року та попередження про наслідки ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин не прибув за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

04 квітня 2024 року у період часу з 14 до 18 години ОСОБА_8 під час дії воєнного стану в Україні, правомірно перебуваючи у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , таємно, шляхом вільного доступу викрав належні потерпілому ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 9000 грн.

16 квітня 2024 року близько 18 години обвинувачений прийшов до подвір`я потерпілого ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_2 та запропонував за грошові кошти спиляти дерева на подвір`ї, узяв у нього передплату в сумі 1600 грн та покинув територію домогосподарства, заволодівши шляхом обману,повторно, вказаними грошовими коштамипотерпілого.

02 травня 2024 року близько 01 години 30 хвилин ОСОБА_8 прийшов до домогосподарства потерпілої ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_1 , де умисно, незаконно, через вікно проник до будинку, чим порушив право потерпілої ОСОБА_12 на недоторканість житла, встановлене ст.30 Конституції України.

03 травня 2024 приблизно з 13 до 14 години у період дії воєнного стану в Україні, ОСОБА_8 повторно, таємно, через незамкнені вхідні двері проник до будинку АДРЕСА_3 , звідки викрав належні потерпілому ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 2300 грн.

Кримінальне провадження розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за епізодом від 03 травня 2024 року за ч.1 ст.162 КК України, як незаконне проникнення до житла потерпілого ОСОБА_13 .

Зазначає про наявність підстав для закриття провадження за ч.2 ст.190 КК України у відповідності до п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Наголошує, що суд помилково встановив наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив кримінальних правопорушень, не врахувавши, що обвинувачений на підставі ст.89 КК України є таким, що не має судимості.

Не погоджується з рішенням суду в частині застосування приписів ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.4 ст.185 цього Кодексу. При цьому зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання, не впливають на суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Вважає за необхідне скасувати ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 12 серпня 2024 року про виправлення описки у вироку, оскільки цим рішенням суд змінив зміст судового рішення та виключив вказівку про наявність обставини, яка обтяжує покарання.

Просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 до такого покарання:

- за ч.1 ст.162 КК України на 1 рік обмеження волі;

- за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі;

- за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Захисник ОСОБА_7 направила до апеляційного суду клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України на підставі ст.48 цього Кодексу, оскільки він проходить військову службу та отримав тяжке поранення, пов`язане із захистом Батьківщини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на обґрунтування доводів апеляційної скарги з внесеними змінами, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України, погодилися із закриттям кримінального провадження за ч.2 ст.190 КК України на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України і з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за епізодом від 03 травня 2024 року за ч.1 ст.162 КК України та заперечували проти доводів прокурора про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.4 ст.185 КК України, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про обставини вчинення ОСОБА_8 діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, що ніким із учасників провадження не заперечується (ч.2 ст.190 КК України та епізод ч.4 ст.185 КК України щодо потерпілого ОСОБА_13 ).

Відповідно до вимог ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Так, 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким внесено зміни до ст.51 КпАП України (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КпАП України (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 цієї статті Кодексу встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КпАП України настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч.5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп.169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як видно з мотивувальної частини вироку, вартість чужого майна, яким обвинувачений заволодів шляхом шахрайства (1600 грн), а також крадіжки (2300 грн) є меншою, ніж визначена для кримінальної відповідальності у даному випадку (3028 грн у 2024 році).

Положеннями ч.1 ст.3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч.6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Приписами ч.3 ст.479-2 КПК України встановлено, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.

Обвинувачений надав згоду на закриття провадження з цих підстав, що підтвердив його захисник.

Таким чином, вирок суду в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України підлягає до скасування, а кримінальне провадження в цій частині до закриття на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, про що слушно наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Між тим, зважаючи на спосіб крадіжки употерпілого ОСОБА_13 , а саме вчинення її з проникненням у житло, колегія суддів уважає, що дії обвинуваченого за цим епізодом підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з таким.

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Незаконним є будь-яке проникненням до житла чи іншого володіння особи всупереч чинному законодавству.

Згідно з ч.2 ст.233 КПК України під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення.

З мотивувальної частини вироку видно, що обвинувачений визнав фактичні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення і не заперечував факту проникнення до будинку потерпілого з метою крадіжки, тобто усвідомлював, що проникає до володіння потерпілого всупереч його волі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне за епізодом від 03 травня 2024 року щодо потерпілого ОСОБА_13 перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.4 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України. Тому і в цій частині доводи прокурора є обґрунтованими.

Твердження прокурора про те, що місцевий суд усупереч положенням ст.67 КК України без достатніх на те підстав визнав обставиною, що обтяжує покарання - «рецидив кримінальних правопорушень», є слушними.

Відповідно до ст.34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Як правильно встановив суд і ніким не заперечується та обставина, що ОСОБА_8 у відповідності до ст.89 КК України визнається таким, що не має судимості.

Тому з мотивувальної частини вироку необхідно виключити вказівку суду про наявність обставини, що обтяжує покарання - «рецидив кримінальних правопорушень», як прохає прокурор в апеляційній скарзі.

Як видно з матеріалів провадження, 31 липня 2024 року Оржицький районний суд Полтавської області ухвалив оскаржуваний вирок, в мотивувальній частині якого зазначив про наявність обставини, що обтяжує покарання - «рецидив злочинів».

12 серпня 2024 року цей же суд постановив ухвалу, якою виключив з мотивувальної частини вироку згадану обставину, що обтяжує покарання.

Доводи прокурора, що таке рішення ухвалене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є слушними.

Відповідно до ст.379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

За змістом закону, вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення. Він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторони, прізвища особи тощо).

Виправлення допущених у вироку описок допускається, якщо при цьому не зачіпається суть судового рішення.

Всупереч наведеним вимогам закону, ухваливши рішення про виправлення описки, місцевий суд виключив з вироку вказівку про наявність обставини, яка обтяжує покарання, що є неприпустимим.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду від 12 серпня 2024 року підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень за ст.336, ч.4 ст.185 та ч.1 ст.162 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Вид та розмір покарання, призначеного обвинуваченого за ст.336 та ч.1 ст.162 КК України також ніким не заперечується.

Доводи прокурора щодо м`якості покарання за ч.4 ст.185 КК України внаслідок безпідставного застосування ст.69 цього Кодексу є непереконливими.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п.2 вказаної постанови, суди повинні призначати менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд належним чином врахував обставини, які пом`якшують покарання, наявність яких прокурор в апеляційній скарзі під сумнів не ставить, тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, особу винного та обґрунтовано призначив покарання із застосуванням ст.69 КК України.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, беззастережно визнав свою вину, надав зізнавальні показання, клопотав про розгляд провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

З пояснень обвинуваченого в засіданні апеляційного суду вбачається, що він дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Шкоду потерпілому не встиг відшкодувати у зв`язку з його смертю.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 був призваний на військову службу та отримав тяжке поранення, пов`язане із захистом Батьківщини, має статус учасника бойових дій.

Таким чином, враховуючи наведене, оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини справи, дані про особу винного, колегія суддів вважає, що усі зазначені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість застосування приписів ст.69 КК України при призначенні покарання за ч.4 ст.185 КК України.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для посилення покарання, про що просив прокурор в апеляційній скарзі.

Доводи захисника про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України у зв`язку із зміною обстановки є неприйнятними з огляду на таке.

Відповідно до ст.48 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин (крім тих, вичерпний перелік яких зазначено в цій статті), може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Однією з умов звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення особою вперше кримінального правопорушення відповідного ступеня тяжкості. Особу, в діях якої вбачається повторність, реальна сукупність, рецидив злочинів або яка має непогашену чи не зняту судимість за попереднє, у тому числі і необережне кримінальне правопорушення, звільняти від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України не можна.

Відповідно до положень ст. 33 КК України, якщо особою вчинено два або більше передбачених різними статтями цього Кодексу або різними частинами однієї статті Особливої частини КК України кримінальних правопорушень, за жодне з яких її не було засуджено, вчинене визнається сукупністю кримінальних правопорушень, кожне із яких кваліфікується окремо за відповідною статтею (частиною статті) КК.

З огляду на наявність у діях ОСОБА_8 реальної сукупності кримінальних правопорушень, за вчинення яких він засуджений оскаржуваним вироком, відсутні визначені законом підстави для звільнення його від кримінальної відповідаотності за ст.336 КК України на підставі ст. 48 цього Кодексу.

Приписами ст.404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до приписів ст.72 КК України суд зобов`язаний зарахувати строк перебування під домашнім арештом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

У даному провадженні ухвалою слідчого судді Хорольського районного суду Полтавської області від 08 травня 2024 року до ОСОБА_8 був застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту на строк два місяці, до 06 липня 2024 року.

Не зважаючи на ці обставини, які ніким не оспорюються, місцевий суд, ухваливши оскаржуваний вирок та призначивши покарання у виді позбавлення волі, не зарахував обвинуваченому в строк відбування покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом, чим допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Тому необхідно зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 08 травня 2024 року до 06 липня 2024 року з розрахунку - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Отже, клопотання захисника не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 284, 404, 405, 407, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ст.336 КК України на підставі ст.48 цього Кодексу.

Апеляційну скаргу прокурора Оржицького відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 31 липня 2024 року стосовно ОСОБА_8 в частині засудження його за ч.2 ст.190 КК України скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за епізодом від 03 травня 2024 року щодо потерпілого ОСОБА_13 з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

Виключити мотивувальної частини вироку вказівку про наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидивкримінальних правопорушень.

Призначити ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень таке покарання:

- за ч.1 ст.162 КК України - 1 рік обмеження волі;

- за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу - 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- за ст.336 КК України 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засудити ОСОБА_8 до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Скасувати ухвалу Оржицького районного суду Полтавської області від 12 серпня 2024 року про виправлення описки у вироку.

В іншій частині вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 31 липня 2024 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

У зв`язку з набранням вироком законної сили взяти ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 09 квітня 2026 року.

На підставі ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання період цілодобового домашнього арешту з 08 травня 2024 року до 06 липня 2024 року з розрахунку - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4