Провадження № 1-кс/752/781/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_3 , погодженого прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001039 від 15.08.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

в с т а н о в и в:

До слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва надійшло вказане клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TIGUAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору 2021 року випуску, із забороною його відчуження та розпорядження.

На обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Слідчий вказував, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві за процесуального керівництва Київської міської прокуратури здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001039 від 15.08.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що попри встановлений на території України правовий режим воєнного стану та оголошену загальну мобілізацію, ОСОБА_5 , діючи як приватна особа, отримавши раніше при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах соціальні зв`язки в суспільстві, зокрема й серед співробітників підрозділів Служби безпеки України та користуючись ними, переслідуючи корисливий мотив, з метою власного протиправного збагачення за чужий рахунок, точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, але не пізніше серпня 2025 року, вирішив зайнятися злочинною діяльністю, спрямованою на вимагання та одержання від громадян України неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, зокрема за безперешкодне та успішне проходження конкурсу кандидата та подальше призначення на посаду до органів та підрозділів Служби безпеки України.

З цією метою ОСОБА_5 розповсюдив серед кола своїх знайомих інформацію про наявність у нього зав`язків серед керівництва Служби безпеки України та можливостей сприяння у працевлаштуванні до органів та підрозділів Служби безпеки України, забезпечуючи безперешкодне проходження відбору та спеціальної перевірки кандидатом на посаду.

Усвідомивши нагальну потребу конкретної особи в офіційному працевлаштуванні, ОСОБА_5 висунув ОСОБА_6 вимогу про передачу неправомірної вигоди у загальній сумі 25 000 доларів США (частинами 15 000 та 10 000 доларів США), обіцяючи вплинути на невстановлену службову особу СБУ для забезпечення позитивного рішення щодо призначення.

Отримавши від ОСОБА_7 інформацію про зацікавленість ОСОБА_6 , ОСОБА_5 організував контакти та передав умови співпраці, зокрема вимогу надати копії документів та передати першу частину коштів перед подачею документів; 16.10.2025 вказана особа через посередницю передала ОСОБА_5 частину узгодженої суми (15 000 доларів США). ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , усвідомивши протиправний характер вимог і не бажаючи притягнення до відповідальності, звернулися до правоохоронних органів і діяли під їх контролем з метою викриття злочинної схеми; за цим фактом проводиться досудове розслідування.

16.10.2025 о 14:34 год. ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК безпосередньо після вчинення злочину.

16.10.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

10.21.2025 постановою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 строк досудового розслідування вказаного кримінального провадження продовжено до трьох місяців, тобто до 16.01.2026 включно.

15.01.2026 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києві ОСОБА_10 , продовжено строк досудового розслідування до 6-ти місяців, тобто до 16.04.2026.

У вчиненні зазначеного кримінального правопорушення обґрунтовано підозрюється: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Комсомольське Старобешівського району Донецької області, громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

Слідчий вказує, що відповідно до ч. 3 ст. 369-2 КК України є тяжким корупційним злочином та передбачає, зокрема, конфіскацію майна.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує актовий запис про шлюб №1107 від 11.08.2022 року.

Так, під час шлюбу, а саме 14.08.2025, подружжям було набути транспортний засіб, а саме автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TIGUAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору 2021 року випуску, який відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно зареєстроване.

Існують обґрунтовані підстави вважати, що у разі не накладення арешту на вище зазначене майно, воно може бути відчужене третім особам, переоформлене з метою уникнення конфіскації, приховане або знищене, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження та конфіскацію майна у разі ухвалення обвинувального акту в суді.

Завданням арешту майна слідчий вказує на необхідність запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та/або інших негативних наслідків для потерпілих осіб.

Слідчий зазначає, що метою арешту майна є підстава, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 170 КПК України, а саме забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи. При цьому слідчий обґрунтовує необхідність застосування саме цієї підстави тим, що майно, на яке проситься накласти арешт, відповідно до статей 60, 61 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, а отже може бути об`єктом застосування конфіскації у межах кримінального провадження, у зв`язку з чим, на думку слідчого, наявні підстави для застосування положень пункту 3 частини 2 статті 170 КПК України.

Прокурор ОСОБА_4 до судового розсліду подав заяву, якою просив проводити розгляд за його відсутності, клопотання підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Оскільки майно, про арешт якого просить слідчий не є тимчасово вилученим і правовою підставою для накладення арешту у цьому кримінальному провадженні є забезпечення конфіскації майна як виду покарання, то з метою недопущення відчуження майна у слідчого судді є достатні підстави для вирішення питання про накладення арешту за відсутності власника майна, що відповідає положенням ч.2 ст. 172 КПК України.

Розглянувши клопотання, дослідивши додані до нього додатки, якими є копії матеріалів досудового розслідування, надавши оцінку відомостям, що у них містяться, врахувавши заперечення адвоката, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Розгляд даного клопотання належить до повноважень слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва відповідно до положень п. 1 ч.2 ст. 132 КПК України. Клопотання про арешт майна подане з дотриманням строку, передбаченого ч.5 ст. 171 КПК України.

Так, зі змісту клопотання вбачається, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві за процесуального керівництва Київської міської прокуратури здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001039 від 15.08.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України .

Так, із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження №0001039 від 15.08.2025 року вбачається, що органом досудового розслідування встановлюються обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, а саме прийняття пропозиції, обіцянки або одержання неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поєднане з вимаганням такої вигоди.

16.10.2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Відповідальність за вчинення інкримінованого ОСОБА_5 правопорушення передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Постановою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_12 від 10.12.2025 року продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001039 від 15.08.2025 до трьох місяців.

Ухвалою слідчого судді голосіївського районного суду міста Києва від 15.01.2026 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001039 від 15.08.2025 до шести місяців, тобто до 16.04.2026 року включно.

Відповідно до актового запису про шлюб № 1107 від 11.08.2022 року ОСОБА_5 та ОСОБА_11 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

З реєстраційної картки ТЗ вбачається, що транспортний засіб «VOLKSWAGEN», моделі «TIGUAN», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , чорного кольору 2021 року випуску 14.08.2025 року зареєстрований за ОСОБА_11 .

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Одним із різновидів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК).

Арешт майна допускається з метою, зокрема, конфіскації майна як виду покарання (п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК).

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті (конфіскації майна як вид покарання), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. У відповідності до ч. 2 ст. 52 КК конфіскація майна є додатковим видом покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Як передбачає ч. 6 ст. 12 КК особливо тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Санкцією ч. 3 ст. 369-2 КК передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Тобто закон про кримінальну відповідальність передбачає можливість конфіскації майна у випадку засудження особи за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК.

У кримінальному провадженні № 0001039 від 15.08.2025 здійснюється досудове розслідування за підозрою, зокрема, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 369-2 КК.

Тому в разі засудження ОСОБА_5 за вчинення наведеного злочину до нього може бути застосовано додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке йому належить, в тому числі його частки у спільній сумісній власності подружжя, права на яке документально зареєстровано за його дружиною ОСОБА_11 .

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК). Такий же підхід до питання належності особам, які є подружжям, на праві власності майна, набутого ними за час шлюбу, передбачають ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК.

Як вбачається з ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Вважається, що дії одного з подружжя стосовно життя сім`ї вчинені за згодою другого з подружжя (ч. 2 та 3 ст. 54 СК України).

За приписами ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується в порядку цивільного судочинства.

У межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №752/7440/18).

Із огляду на наведене у разі вирішення питання щодо накладення арешту на майно, що перебуває у спільній сумісній власності, зокрема з метою конфіскації як вид покарання, підлягає арешту не все майно, а лише частина такого майна, яка може бути конфіскована. Вказана позиція узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19).

Адже арешт майна є заходом, який забезпечує можливість стягнення на підставі п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК, яке може бути здійснене лише в межах частки у спільній сумісній власності, належній підозрюваному/обвинуваченому, а не його дружині.

Разом із тим, слідчий суддя враховує, що відповідно до презумпції рівності часток подружжя у спільному майні, передбаченої частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України, 1/2 частина транспортного засобу належить ОСОБА_5 , тоді як інша 1/2 частина належить його дружині ОСОБА_11 .

За таких обставин, у випадку визнання ОСОБА_5 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, конфіскації як виду покарання може підлягати лише його частка у праві спільної сумісної власності, тобто 1/2 частина транспортного засобу. Натомість накладення арешту на транспортний засіб у повному обсязі призведе до необґрунтованого та непропорційного обмеження прав третьої особи ОСОБА_11 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.

При цьому під час судового розгляду клопотання стороною обвинувачення не було подано уточнень щодо заявлених вимог, зокрема в частині накладення арешту на 1/2 частину транспортного засобу, що належить підозрюваному, а тому підстав для задоволення клопотання у заявленому обсязі слідчий суддя не вбачає.

З огляду на викладене, у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно слід відмовити.

Враховуючи викладене вище, керуючись статтями 98, 110, 131, 170, 171, 309 КПК України, слідчий суддя,

п о с т а н о в и в:

клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1