УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 204/11969/22

провадження № 51-776ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Чечелівського районного суду м. Дніпра від 28 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі -КК).

Зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини

За вироком Чечелівського районного суду міста Дніпра від 28 липня 2025 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 30 вересня 2022 року, у денний час, перебував за місцем мешкання на території домоволодіння АДРЕСА_1 , де сумісно зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 вживали спиртні напої.

У ході сумісного вживання спиртних напоїв, у невстановлений час, але не раніше 12:00 та не пізніше 15:30 цього ж дня, між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникла сварка на побутовому ґрунті, в ході якої у ОСОБА_5 раптово виник злочинний умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на території зазначеного домоволодіння, у ході сварки на побутовому ґрунті, діючи з прямими умислом, наніс не менше одного удару фрагментом металевої арматури та не менше чотирьох ударів в ділянку життєво важливого органу - голови ОСОБА_6 , спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя у момент спричинення і знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Внаслідок умисного спричинення потерпілій тілесних ушкоджень у вигляді внутрішньочерепної травми у проміжок часу в межах 30 хвилин - 2 годин, але не пізніше 19:09 30 вересня 2022 року, на території домоволодіння АДРЕСА_1 , настала смерть ОСОБА_6 .

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 05 лютого 2026 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильну кваліфікацію дій засудженого, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції й перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ст. 119 КК і призначити покарання з урахуванням обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у засудженого умислу на вчинення умисного вбивства ОСОБА_6 . Стверджує, що синці на голові у потерпілої не були причиною смерті, час виникнення синців та отримання потерпілою забитої рани голови не встановлено.

Фактичні обставини кримінального провадження не містять даних, що виявлені на голові потерпілої тілесні ушкодження у вигляді 5 синців, виникли від ударів арматурою. На думку захисту розвиток подій у цьому кримінальному провадженні не свідчить, що засуджений свідомо бажав настання смерті потерпілої.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

У поданій касаційній скарзі захисник акцентує на безпідставному засудженні

ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК та необхідності перекваліфікації його дій на ст. 119 КК.

Проте такі доводи сторони захисту Суд уважає такими, що є безпідставними з огляду на таке.

Верховний Суд у рішеннях неодноразово аналізував склади кримінальних правопорушень передбачених статтями 115, 119 КК та їх відмінності (розмежування).

Так, умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їхнє відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати за ст. 119 КК.

При розмежуванні умисного вбивства (ст. 115 КК) і вбивства через необережність (ст. 119 КК) враховуються, зокрема, способи вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які є тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Отже, розмежування умисного вбивства і вбивства, вчиненого через необережність, здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих кримінальних правопорушень.

Розглядаючи кримінальне провадження суди попередніх інстанцій встановили, що не дивлячись на те, що свідків подій у цьому кримінальному провадженні не було, і засуджений категорично заперечував будь-які дії направлені на умисне позбавлення життя потерпілої, однак доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК, та правильність кваліфікації його дій, ґрунтується на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Спростовуючи доводи сторони захисту щодо відсутності умислу на позбавлення життя потерпілої та необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_5 на ст. 119 КК, суди взяли до уваги фактичні дані висновків судово-медичних експертиз від 01 та 7 листопада 2022 року № 2343/НЕ та 2343/НЕ/1278, згідно яких на трупі потерпілої було виявлено численні тілесні ушкодження, частина з яких виникла при житті за певний час до інкримінованих подій. Водночас встановлено, що смерть потерпілої настала від внутрішньочерепної травми з синцями, саднами на обличчі та волосистій частині голови, забитою раною у лівій тім`яній ділянці голови, крововиливами під м`які мозкові оболонки, численними переваскулярними мікрогеморагіями у речовині головного мозку, на тлі алкогольного сп`яніння, яка ускладнилася набряком головного мозку, вказана травма спричинена прижиттєво, незадовго до настання смерті (враховуючи ступінь вираженості реактивних явищ відповідно даним судово-гістологічного дослідження - в межах 30 хвилин - 2 годин до настання смерті), від дії тупого твердого предмета (предметів) за механізмом удару, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечних для життя у момент спричинення і знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої.

Забита рана у лівій тім`яній ділянці голови заподіяна з великою силою (великою швидкістю дії) одним ударом тупого твердого предмета, контактуюча поверхня якого прямолінійної форми, довжиною не більше 22 мм у межах контакту, циліндр (чи значно заокруглене ребро), до складу якої входило залізо (згідно даних судово-медичного рентгено-флуоресцентного дослідження та даних судово-медико-криміналістичного дослідження).

Характерологічні властивості контактуючої поверхні тупого твердого предмету (предметів), від якого (яких) заподіяні синці та садна на обличчі та голові, не відобразилися на морфологічних властивостях зазначених тілесних ушкоджень.

Характер, локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень, вказує на те, що в ділянку голови було спричинено не менше 5 механічних дій, в ділянку тулуба - не менше 3 механічних дій, в область лівої верхньої кінцівки - не менше 1 механічної дії.

Морфологічні властивості тілесних ушкоджень в області голови, на передній поверхні грудної клітини ліворуч та у проекції крила лівої клубової кістки, згідно даних судово-медичної експертизи трупа, а також даних судово-гістологічного дослідження дозволяють вказати на те, що усі вони утворились незадовго до настання смерті, в короткий проміжок часу один за одним, в межах 30 хвилин - 2 годин до настання смерті, встановити послідовність їх нанесення не представляється можливим.

Морфологічні властивості виявлених при судово-медичній експертизі тілесних ушкоджень дозволяють говорити про те, що жодне з них не заподіяне предметом (предметами), що володів (володіли) ріжучими, колотими, колото-різаними, рубаними властивостями.

Тілесні ушкодження у вигляді синця з саднами на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та передпліччя у верхній третині, не виключено могли утворитися під час самозахисту.

Враховуючи причину смерті, після спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, вона могла здійснювати активні дії до моменту втрати свідомості.

Аналізуючи позицію засудженого, який заперечував нанесення цілеспрямованих ударів потерпілій та умисел на позбавлення життя потерпілої, суди дійшли висновку, що фактичні дані висновків судово-медичних експертиз щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої та показання експерта ОСОБА_8 , яка підтвердила, що смерть ОСОБА_6 настала від ушкодження в області голови, що є комплексною внутрішньочерепною травмою внаслідок всіх ушкоджень, описаних у висновку, що призвело до її смерті, в область голови було не менше 5 травмуючих впливів (5 механічних дій), що в комплексі призвело до смерті. Морфологічні властивості тілесних ушкоджень в області голови, на передній поверхні грудної клітини ліворуч та у проекції крила лівої клубової кістки дозволяють вказати на те, що усі вони утворились незадовго до настання смерті, в короткий проміжок часу один за одним, в межах 30 хвилин - 2 годин до настання смерті, а тілесні ушкодження у вигляді синця з саднами на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та передпліччя у верхній третині, не виключено могли утворитися під час самозахисту.

Також суди визнали неправдивими показання засудженого щодо механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень шляхом неприцільного кидання шматка арматури в бік потерпілої, адже в область голови було спричинено не менше 5 механічних дій, а забита рана у лівій ділянці голови ОСОБА_6 заподіяна з великою силою (великою швидкістю дії) одним ударом тупого твердого предмета.

Слушним є висновок апеляційного суду про те, що цілеспрямований характер дій засудженого, який виразився в неодноразовому завданні ударів важким металевим предметом (фрагментом арматури) з великою силою в ділянку життєво важливого органу - голову, в ділянку якої спричинено не менше 5 механічних дій, вказує на наявність умислу на вбивство та виключає можливість характеризувати дії

ОСОБА_5 як необережні, свідчить про те, що засуджений не міг не розуміти, що спричинення неодноразових ударів в ділянку голови потерпілої призведе до настання її смерті.

Поряд з фактичними даними судово-медичних експертиз та показаннями експерта, суди зважили на фактичні дані висновку експерта від 29 квітня 2025 року №2343/НЕ/406(2022), слідчого експерименту від 30 грудня 2022 року та показання засудженого, згідно яких він конкретно не вказує на механізм утворення тілесних ушкоджень у потерпілої.

Отже, доводи захисника про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вбивство та вчинення кримінального правопорушення через необережність, належним чином перевірялися судами попередніх інстанцій і обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим доказам.

Апеляційний суд обґрунтовано вказав, що доведеність винуватості засудженого відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності досліджених доказів. У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам статей 370, 419 КПК.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містять доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, оскільки були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів касаційного суду.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Чечелівського районного суду м. Дніпра від 28 липня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3