УХВАЛА

14 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 296/5907/21

провадження № 51-1345ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року,

встановив:

Захисник ОСОБА_4 звернулася до Суду із касаційною скаргою, в якій порушила питання про перегляд вказаного судового рішення у касаційному порядку.

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам ст. 427 Кримінальногопроцесуального кодексу України (далі - КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 та ч. 3 цієї статті.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень

при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого

(ст. 414 КПК).

Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судових рішень, особа,

яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, і які, на її думку, допущені судами обох інстанцій при їх винесенні, навести конкретні докази і аргументи

в обґрунтування кожної позиції.

Водночас слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак, усупереч наведеним положенням процесуального закону, захисник, вказуючи на оскарження нею лише ухвали апеляційного суду, посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції під час ухвалення вироку, які убачає у порушенні вимог ст. 319 КПК, і при цьому вирок суду

не оскаржує, чим допустила суперечності. Більш того, про вказані порушення,

як убачається зі змісту доданої копії ухвали та касаційної скарги, не порушувалося питання і в апеляційній скарзі та зазначене не було предметом перевірки

у апеляційному порядку. Водночас захисник не наводить у касаційній скарзі,

не оскаржуючи при цьому вирок суду, яким чином вищенаведене може бути підставою для скасування оскарженої нею ухвали апеляційного суду із посиланням

на порушення конкретних приписів процесуального закону. Вказане, окрім зазначеного, перешкоджає суду визначитись з предметом перевірки у касаційному порядку.

Крім того, захисник у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу, визначену п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, для скасування оскарженої ухвали, доводів

на обґрунтування зазначеної позиції із урахуванням положень ст. 413 цього Кодексу

не наводить. Натомість захисник у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку

доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, що в силу статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

При цьому колегія суддів звертає увагу захисника на те, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості надати доказам іншу оцінку, аніж ту, що її надали суди першої та апеляційної інстанцій. Зазначене, як убачається зі змісту поданої касаційної скарги, залишилось поза увагою захисника.

Крім того, захисник, вказуючи на порушення апеляційним судом положень ст. 404 КПК,

не конкретизує, у чому саме полягали допущені порушення зазначеної норми, щоб

це узгоджувалося з її змістом із урахуванням наведених підстав для повторного дослідження доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 427 КПК, якщо особа не бажає брати участь у касаційному розгляді, вона зазначає про це в касаційній скарзі. Однак подана скарга не містить жодних застережень щодо цієї обставини.

Наявність цих недоліків, зважаючи на те, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги, перешкоджає вирішенню питання про відкриття

касаційного провадження.

Таким чином, оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим

ст. 427 КПК, Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу захисника без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особами, які подали касаційну скаргу.

Колегія суддів звертає увагу, що недоліки касаційної скарги можуть бути усунуті шляхом складання нового тексту касаційної скарги, якщо зауваження стосувалися змістовної частини скарги, та/або шляхом подання додаткових документів, якщо всупереч вимогам КПК не додано усіх документів, які мають подаватися разом

з касаційною скаргою.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків протягом десяти днів

із дня отримання копії ухвали.

У разі неусунення зазначених в ухвалі недоліків в установлений строк скаргу буде повернуто особам, які її подали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3