Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 20.03.2026. Зареєстровано: 21.03.2026. Забезпечено надання загального доступу: 23.03.2026.
печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року м. Київ

Печерський районний суд міста Києва в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025,

УСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин клопотання

До слідчого судді надійшло клопотання сторони кримінального провадження про накладення арешту на майно, яке було вилучено в ході проведення обшуку 09.12.2025, а саме автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , який знаходиться у користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Метою накладення арешту вказано забезпечення збереження речових доказів.

Позиція сторін кримінального провадження

Прокурор ОСОБА_3 подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, в якій також підтримав клопотання, просив його задовольнити.

Власник майна, ОСОБА_5 та особа, яка користується тимчасово вилученим майном, ОСОБА_4 , у судове засіданні не прибули, про день, час та місце розгляду клопотання повідомлялися в належний спосіб. Будь-яких заяв та клопотань на адресу суду не надходило.

Відповідно до вимог ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням положень ст. 26 КПК України слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді та вважає за можливе розглянути клопотання у відсутність осіб, які не з`явились.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчим суддею не здійснювалась.

Правове обґрунтування

Процесуальні правовідносини регулюються главою 17 «Арешт майна» розділу ІІ «Заходи забезпечення кримінального провадження» КПК України.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та (або) користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Обставини, встановлені слідчим суддею

В обґрунтування клопотання вказано, що Офісом Генерального прокурора здійснюється нагляд за додержанням законів під час здійснення ГСУ НП України досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у 2021 році, більш точної дати не встановлено, увійшли до злочинної організації створеної на початку 2021 року ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_4 , обвинувальний акт відносно яких 12.01.2024 направлено до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (остаточне рішення на даний час не прийнято) та будучи її учасниками систематично вчиняли у складі цієї організації злочини щодо заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненні у великих та особливо великих розмірах, шляхом незаконних операцій із використанням електронно-обчислювальної техніки.

У подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , набувши відповідних навичок та досвіду у вчиненні таких злочинів, приблизно у квітні 2024 року (точну дату ре встановлено), знаходячись у невстановленому місці, діючи умисно, повторно, з метою швидкого незаконного збагачення, маючи корисливий умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вирішили створити окреме стійке ієрархічне об`єднання - злочинну організацію, метою діяльності якої повинно було стати системне, довготривале вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів, які полягали у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинених у великих та особливо великих розмірах, шляхом незаконних операцій із використанням електронно-обчислювальної техніки.

Разом із тим, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що вчинення запланованих злочинів можливе лише при об`єднанні групи осіб, детальному плануванні їх дій, розподілі обов`язків, забезпеченні взаємозв`язку та координації поведінки, розуміючи, що вказана діяльність є протиправною та маючи намір здійснювати такі діяння протягом тривалого періоду часу, спланували досягнути поставленої мети саме за рахунок створення і керування злочинною організацією.

Діючи на виконання розробленого злочинного плану, в невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше квітня 2024 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Дніпро, залучили до складу злочинної організації наразі встановлених осіб, які склали основу створюваної ними злочинної організації, які в свою чергу підібрали та залучили до складу її учасників громадян інших держав, які володіли чеською, латиською та литовською мовами та які добровільно погодились увійти до складу злочинної організації та безпосередньо вчиняти злочини у її складі.

Діючи відповідно до розробленого плану злочинної діяльності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , у період з квітня по вересень 2024 року, створили колл-центр, розташований поблизу готельного комплексу «Підкова» у м. Дніпро (точна адреса на даний час не встановлена) та в подальшому, з метою дотримання заходів конспірації, місце розташування колл-центрів постійно змінювалось або створювались нові.

Разом із тим, приблизно 01.04.2025 (точна дата не встановлена) за невстановлених досудовим розслідуванням обставинами злочинна організація, створена ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , у повній мірі перейшла під контроль нового організатора - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У період з квітня 2024 року даний час учасники злочинної організації, шляхом введення в оману потерпілих, заволоділи чужим майном, а саме коштами громадян Чеської Республіки, Латвійської Республіки та Литовської Республіки на загальну суму 50 000 000 грн., еквівалентну згідно курсу НБУ на дати вчинення кримінальних правопорушень.

Під час досудового розслідування встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виконував роль «пультовика» у злочинній організації.

Причетність ОСОБА_4 підтверджується зібраними органом досудового розслідування матеріалами, у тому числі протоколом огляду відеозапису камер готельного комплексу «Турист» за адресою: м. Київ, вул. Р. Окіпної, 2, від 18.03.2025, протоколом для ідентифікації особи за фотографією від 04.09.2025, відповідно до якого ОСОБА_19 впізнає ОСОБА_4 ; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 18.11.2025.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , серед іншого, має у користуванні автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 . Факт користування вказаним авто підтверджується також складеним 23.10.2025 протоколом відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121-3 КУпАП в сумі 1190 грн., який не сплачений.

28.11.2025 слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва винесено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку автомобіля марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 .

09.12.2025 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва проведено обшук автомобіля марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно:

- автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 .

11.12.2025 постановою слідчого слідчої групи ГСУ НП України автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 визнаний речовим доказо у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025.

Мотиви слідчого судді

а) щодо строків звернення до слідчого судді з клопотанням

Клопотання про арешт тимчасово вилученого майна направлено до суду 11.12.2025 о 20:46 год., тоді коли проведення слідчої дії завершено 09.12.2025 о 13:09 год., тобто зі спливом 48 годин.

Клопотання про арешт тимчасово вилученого майна направлено до суду 12.12.2025 о 12:00 год.

Слідчий суддя звертає увагу, що відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК (ч. 1 ст. 173 КПК).

При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати: (1) правову підставу для арешту майна; (2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК); (3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 170 КПК); (4) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 170 КПК); (5) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 170 КПК); (6) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (7) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (частина 2 статті 173 КПК).

Отже, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна не позбавляє таке майно доказової (у разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальної «сили» (при забезпеченні цивільного позову чи можливої конфіскації) в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Сплив процесуального строку виконання обов`язку вжити заходи до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.

Аналогічна правова позиція щодо правових наслідків пропуску строку виконання обов`язку детально висвітлена в Постанові Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 263/15845/2019.

Тобто, з одного боку порушення передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК строку є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення режиму тимчасового вилучення майна (стаття 169 КПК «Припинення тимчасового вилучення майна»), встановлює обов`язок негайно повернути майно особі, в якої воно було тимчасово вилучене, а з іншого - не є підставою для відмови в арешті майна. Така суперечність, на думку слідчого судді, вирішується наступним чином.

Правові інститути тимчасового вилучення майна та арешту майна є пов`язаними, але відносно автономними, з різними цілями та правовими наслідками. Вони стосуються різних аспектів процесу доказування.

Правове значення встановленого законодавцем строку, визначеного як «протягом 48 годин після вилучення майна» (абзац 2 частини 5 статті 171 КПК) для звернення із клопотанням про арешт майна полягає в тому, що: (1) законодавцем презюмується достатність цього часу для сторони обвинувачення, щоб визначитись чи належить майно підозрюваному, третій особі, і чи наявні достатні підстави вважати, що суд у випадках, передбачених КК, може призначити покарання у виді конфіскації майна, спеціальної конфіскації, для відшкодування шкоди та підготувати відповідне мотивоване клопотання з одного боку та (2) встановити такий нетривалий проміжок часу втручання у право власності особи (тимчасове позбавлення її правомочностей володіння та користування) в інтересах кримінального провадження, протягом якого можливе утримання майна особи в силу закону, без вмотивованого рішення суду, для вирішення його подальшої долі слідчим, прокурором (у разі бездіяльності, нереалізації обов`язку звернення з клопотанням до слідчого судді, суду про арешт такого майна) або слідчим суддею, судом з урахуванням належності, вагомості такого майна (речей) для досягнення завдань кримінального провадження.

Отже, положення частини 5 статті 171 КПК у взаємозв`язку із положеннями частини 1 статті 169 КПК визначають лише тривалість законного перебування (утримання) чужого майна (вилученого в результаті обшуку) в розпорядженні сторони обвинувачення (слідчого, прокурора). Будь-яке подальше перебування (поза межами встановленого процесуального строку та часу, необхідного для негайного повернення), утримання такого майна слідчим, прокурором є таким, що не має правових підстав та є втручанням в право власності особи, якій належить це майно, без законних на те підстав.

У той же час, вказані порушення речових прав не можуть перешкоджати досягненню цілей й завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Адже головним призначенням кримінального провадження як процесуального зводу норм є ефективна реалізація матеріально-правових норм кримінального права. А Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (стаття 1 КК).

Отож, норми КПК щодо правового режиму, тривалості, припинення тимчасового вилучення майна функціонально призначені перш за все для вирішення цивільно-правових аспектів такого тимчасового вилучення та встановлення обов`язку щодо негайного повернення майна законному його володільцю у разі пасивності, незацікавленості сторони обвинувачення у його використанні для вирішення завдань кримінального провадження.

Правові наслідки можливих порушень процесуальних строків, про які йдеться, на думку слідчого судді, лежать у площині матеріально-правової юридичної відповідальності (наприклад, цивільно-правова відповідальність за утримання відповідного майна без законних на те підстав або у разі втрати чи знищення речового доказу (частина 4 статті 100 КПК), дисциплінарна відповідальність прокурора, слідчого за неналежне виконання службових обов`язків, кримінальна відповідальність у разі наявності відповідних підстав) тощо.

Крім цього, вирішення слідчим суддею, судом питання про арешт майна, яке було правомірно тимчасово вилучене, при порушенні строку звернення слідчим, прокурором із клопотанням про арешт, відбувається в період часу, коли режим тимчасового вилучення припинився (пункт 3 частини 1 статті 169 КПК).

Підсумовуючи наведене, слідчий суддя зазначає, що вирішення питання щодо арешту майна залежить від того, чи має воно значення для досягнення завдань кримінального провадження, а не від того, чи своєчасно звернувся слідчий, прокурор з відповідним клопотанням до слідчого судді.

б) щодо відповідності вилученого майна ознакам речового доказу

Як зазначалось вище, при вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати: (1) правову підставу для арешту майна; (2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК); (3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 170 КПК); (4) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини 2 статті 170 КПК); (5) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини 2 статті 170 КПК); (6) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (7) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (частина 2 статті 173 КПК).

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих чи інших речей речовими доказами. У той же час, слід зважати на стадію кримінального провадження.

Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє дійти висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому, вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на вимоги ч. 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 64-2 КПК України, - третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

З протоколу обшуку від 09.12.2025 вбачається, що обшук проводився за участі ОСОБА_4 та його адвоката ОСОБА_20 , під час якого було віднайдено та виявлено розписку ОСОБА_5 про здійснення розрахунку ОСОБА_4 за вказаний автомобіль.

На думку органу досудового розслідування, вилучений під час обшуку 09.12.2025 автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 придбаний за кошти, отримані ОСОБА_4 злочинним шляхом, а право власності не зареєстровано за останнім з метою уникнення від кримінальної відповідальності та приховування майна, здобутого злочинним шляхом.

Також матеріалами клопотання, у тому числі протоколом огляду відеозапису камер готельного комплексу «Турист» за адресою: м. Київ, вул. Р. Окіпної, 2, від 18.03.2025, протоколом для ідентифікації особи за фотографією від 04.09.2025, відповідно до якого ОСОБА_19 впізнає ОСОБА_4 ; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від від 03.10.2025 та 18.11.2025 підтверджується причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень за викладених в клопотанні обставин.

Слідчий суддя звертає увагу, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України.

За ст. 209 КК України злочином визнається набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом.

Слідчий суддя зазначає, що наявність розписки ОСОБА_5 про здійснення розрахунку ОСОБА_4 за вказаний автомобіль у власності ОСОБА_4 підтверджує фактичне володіння ним вказаним транспортним засобом. Також орган досудового розслідування розцінює авто саме як можливий доказ легалізації, тобто, в тому числі орган досудового розслідування намагається довести ст. 209 КК України, тому втрата цього доказу вочевидь ускладнить досудове розслідування.

Наведене у сукупності свідчить про наявність у вилученого автомобіля ознак речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України.

На даній стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування та дослідження доказів - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п.203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини»/Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08).

Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Ураховуючи, що предметом досудового розслідування є ймовірне заволодіння шляхом обману коштами іноземних громадян, учасники злочинної організації здійснюють їх розподіл, після чого, отримавши можливість розпорядження ними, вчиняють дії, спрямовані на приховування та маскування їх походження, а даним авто користувався на постійній основі ОСОБА_4 , який є його фактичним власником, даний транспортний засіб відповідає ознакам речового доказу, а тому підлягає арешту з метою збереження речових доказів шляхом заборони відчуження та розпорядження.

Такий запобіжний захід, на думку слідчого судді, на даній стадії кримінального провадження, коли тривають слідчі дії і не всі обставини можуть бути встановлені відразу, унеможливить відчуження автомобіля на користь добросовісного набувача та забезпечить баланс між необхідністю досягнення цілей й завдань кримінального провадження та правом власника щодо користування транспортним засобом.

Крім того, власник майна у подальшому не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту у разі, коли в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 131, 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання - задовольнити частково.

Накласти арешт у кримінальному провадженні № 0000212 від 21.01.2025 на майно, яке було вилучено 09.12.2025 в ході проведення обшуку автомобіля марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , а саме:

-автомобіль марки HUMMER H2, д.н.з. НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , власником кого є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження транспортним засобом.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...