Провадження № 11-кп/824/3450/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України,продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 07 березня 2026 року включнобез визначення розміру застави.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та про неможливість застосування до обвинуваченої іншого, більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, оскільки він не може запобігти встановленим ризикам.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 вказано про незаконність оскаржуваної ухвали. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, оскільки не містить посилання на матеріали, які підтверджують підстави обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та матеріали, що підтверджують обставини, на які вказує прокурор, посилаючись на заявлені ним ризики. Крім того, позицію прокурора щодо неможливості застосування до ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу з огляду на ч. 6 ст. 176 КПК України вважає помилковою, оскільки відповідно до рішення КСУ від 19 червня 2024 року до особи можливо застосувати заставу як альтернативний запобіжний захід за певних підстав та обставин, які, на думку сторони захисту, в цій справі наявні. Так, захисник звернув увагу на відсутність вагомих доказів вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, стан здоров`я обвинуваченої, яка має низку хронічних захворювань, які прогресують та потребують кваліфікованого лікування, міцність її соціальних зв`язків, а саме наявність в неї малолітнього сина, матері похилого віку, самостійне виховання нею дитини, наявність постійного місця роботи, за яким вона характеризувалась позитивно, репутацію обвинуваченої, яка має вищу освіту та раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, майновий стан обвинуваченої, що суд повинен був врахувати під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу. Також захисник зазначив про те, що відповідно до численної практики ЄСПЛ не врахування стану здоров`я особи та тримання серйозно хворого в умовах, які спричиняють погіршення здоров`я, може свідчити про нелюдське поводження та є несумісним з ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Просивоскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний період доби або визначити заставу у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб .

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченої та її захисника, які подану апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченоїОСОБА_7 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_7 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченій у випадку доведеності її вини у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченій, з яких вбачається, що обвинувачена, діючи умисно, в умовах воєнного стану, надала представнику іноземної держави - Російської Федерації допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, що свідчить про наявність в неї тісних контактів з громадянами РФ, а тому, враховуючи ситуацію, яка існує в державі внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації, існує реальна можливість її переховування від суду, в тому числі шляхом переходу на території, які наразі не контролюються державою Україна. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченої від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_7 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачена, розуміючи тяжкість покарання, яке може їй загрожувати у разі визнання її вини, може вчинити дії, спрямовані на приховування слідів інкримінованого їй кримінального правопорушення, в тому числі шляхом вчинення іншого кримінального правопорушення, а також, перебуваючи на волі, за допомогою телефону зможе продовжити надавати допомогу представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану, зокрема шляхом повідомлення інформації, що стосується військових об`єктів та їх розташування. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченої ОСОБА_7 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останньої під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на дані, які характеризують обвинувачену, а саме на міцність її соціальних зв`язків - наявність в неї малолітнього сина, матері похилого віку, самостійне виховання нею дитини, наявність постійного місця роботи, за яким вона характеризувалась позитивно, репутацію обвинуваченої, яка має вищу освіту та раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, її майновий стан, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченою дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому вказані обвинуваченою обставини не свідчать про те, що в подальшому вона не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Крім того, наявність у обвинуваченої хронічних хвороб не є виключною обставиною для неможливості її перебування під вартою, оскільки згідно з Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14 червня 2019 року, в СІЗО організовується медичне обслуговування, для чого на її території функціонує медична частина, яка забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим, яка включає консультацію медичного працівника, діагностику і лікування захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги, а також за потреби ув`язненим надається екстрена медична допомога у закладах охорони здоров`я.

Щодо можливості застосування до обвинуваченої інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання на цьому етапі не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Крім того, нормами національного законодавства, а саме, положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України визначено, що до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, може бути застосований лише запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, а саме, тримання під вартою. При цьому, вказана норма Рішенням Конституційного Суду № 7-р(II)/2024 від 19.06.2024 року визнана такою, що відповідає Конституції України.

Також Конституційний Суд, виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України, вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Вирішуючи питання щодо можливості визначення застави в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що з огляду на обставини інкримінованого їй кримінального правопорушення, згідно з якими її дії вчинені на користь РФ, яка визнана в Україна державою-агресором, і які спрямовані на підрив національної безпеки України, в цій справі тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 без визначення розміру застави є виправданим заходом, адже цього вимагає інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило про забезпечення права на свободу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що у клопотанні прокурора відсутнє посилання на матеріали, які підтверджують підстави обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, не можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченій запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року щодо ОСОБА_9 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченої - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 07 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4