Справа № 751/3914/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/267/26
Категорія - примусові заходи медичного характеру Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

законного представника особи, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_9 ,

представника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

особи, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000541 від 13 лютого 2025 року за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою відносно:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня, Чернігівського району, Чернігівської області, українця, громадянина України, неодруженого, пенсіонера, особи з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз в сумі 3 535 грн. віднесено на рахунок держави.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено повністю.

Питання про долю речового доказу вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 12.02.2025 у період часу з 15 год 00 хв по 17 год 40 хв, точного часу органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_12 , знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не керуючи ними внаслідок психічного розладу в формі судинної деменції (F01.8 за Міжнародною Класифікацією Хвороб 10-го перегляду), схопив рукою за шию потерпілу ОСОБА_7 та вдарив її обличчям об дерев`яне бильце дивану, на якому вона знаходилась, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді рваних ран верхньої повіки та ока праворуч з випадінням внутрішніх оболонок ока, які відповідно до висновку експерта № 237 від 22.04.2025 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою стійкої втрати працездатності не менш ніж на одну третину.

Суд першої інстанції, враховуючи наявність підстав, зазначених у ст. 513 КПК України, а саме, те, що суспільно-небезпечне діяння мало місце і вчинено ОСОБА_12 в стані неосудності, дійшов висновку про необхідність застосування відносно ОСОБА_12 примусових заходів медичного характеру.

Також, враховуючи вимоги закону, встановлені обставини справи, суд прийшов до висновку, що заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілої, до ОСОБА_12 задоволенню не підлягає за відсутності правових підстав для стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди.

В поданій апеляційній представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 просить змінити ухвалу суду першої інстанції та задовольнити цивільний позов потерпілої в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при відмові в задоволенні цивільного позову з підстав, що ОСОБА_9 не проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_12 , не було враховано, що законний представник обвинуваченого ОСОБА_9 зареєстрований за однією адресою з батьком (обвинуваченим ОСОБА_12 ) і доказів, що він змінив місце проживання матеріали кримінального провадження не містять. Також, ОСОБА_9 був обізнаний про стан здоров`я обвинуваченого, на його піклування було передано ОСОБА_12 згідно ухвали суду від 30 квітня 2025 року. Крім того, в ході судового провадження ОСОБА_9 частково визнав позовну заяву, погодившись на відшкодування матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правова кваліфікація суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, вчиненого ОСОБА_12 у стані неосудності, та правильність обрання виду примусових заходів медичного характеру, застосованих до нього, жодним учасником судового провадження не оспорюється, а тому колегія суддів вважає правильною кваліфікацію суспільно небезпечного діяння за ч.1 ст. 121 КК України спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а обраний судом першої інстанції вид примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційної скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , щодо необхідності задоволення цивільного позову потерпілої, то колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому, ч. 1 ст. 1186 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, несе інша фізична або юридична особа, визначена законом.

Частиною 2 статті 1186 ЦК України визначено, якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.

Тобто, правила цієї норми матеріального закону передбачають такі основні вимоги, яким повинні відповідати такі особи на момент завдання шкоди це проживати разом з цією особою та знати про її психічний розлад або недоумство.

Твердження апеляційної скарги представника потерпілої, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог колегія суддів не може визнати обґрунтованим з огляду на наступне.

По справі заявлено цивільний позов потерпілою ОСОБА_7 до законного представника ОСОБА_12 його рідного сина ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000,00 грн та матеріальної шкоди у розмірі 2 979,50 грн

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, постановою старшого слідчого СВ ЧРУП ГУПН в Чернігівській області ОСОБА_13 від 29 квітня 2025 року залучено до участі у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000541 від 13.02.2025, яка законного представника особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_12 зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , його рідного сина ОСОБА_9 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_9 був обізнаний про стан здоров`я свого батька, що ним і не заперечувалась.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_9 не проживав разом зі своїм батьком ОСОБА_12 , а останній проживав з іншим сином - ОСОБА_14 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що хоча відповідач і був обізнаний про стан здоров`я свого батька, однак з ним не проживав, а тому слід відмовити у задоволенні позову.

Твердження в апеляційній скарзі про реєстрацію місця проживання ОСОБА_9 разом зі своїм батьком - ОСОБА_12 , як підставу про проживання вказаних осіб разом, колегія судді не може визнати обґрунтованими, оскільки зареєстроване місце проживання (прописка) в Україні є адміністративним актом і не підтверджує автоматично фактичного проживання особи за цією адресою.

Крім того, відповідно до постанови слідчого про залучення до участі у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якості законного представника, встановлено, що останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Також, ОСОБА_12 в своїх поясненнях вказував, що проживав з іншим своїм сином ОСОБА_14 .

Наведене обґрунтовано вказує, що ОСОБА_9 не проживав разом з особою, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного ОСОБА_12 на момент завдання шкоди і на спростування таких висновків апелянтами не надано жодних доказів.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку, що цивільну відповідальність за шкоду, завдану внаслідок вчинення ОСОБА_12 суспільно небезпечного діяння, його законний представник ОСОБА_9 не може нести, в зв`язку з чим і відмовив у задоволенні цивільного позову.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б слугували підставою для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2025 року, якою задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку відносно ОСОБА_12 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4