КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/698/26-к Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2049/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000951 від 22.09.2025,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу зі злочинами у сфері захисту національних та міжнародних інвестицій, Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 13 березня 2026 року включно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що слідчий суддя не врахував, що на момент розгляду клопотання досудове розслідування у даному кримінальному провадженні вже було завершене, а обвинувальний акт 05.11.2025 передано до суду, таким чином, слідчий суддя діяв поза межами своїх повноважень.

Крім того, апелянт вказує, що не було проведено реального аналізу наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не наведено переконливих аргументів щодо неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, проігноровано факт надмірної тривалості перебування ОСОБА_7 під вартою.

Апелянт наголошує на тому, що слідчим суддею проігноровано доводи сторони захисту щодо важкого стану здоров`я ОСОБА_7 та неналежні умови тримання під вартою.

Від захисника ОСОБА_9 надійшли доповнення до апеляційної скарги сторони захисту, в яких вона вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, а тому, просить її скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ із ДУ «Київський слідчий ізолятор») та його захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу з доповненнями та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, Слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора закінчено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000951 від 22.09.2025, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 (нині утримується у ДУ «Київський слідчий ізолятор»), у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 283,291 КПК України 05.11.2025 обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлено для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 761/46670/25 відносно ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до 17.01.2026 включно.

Разом з тим, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000951 від 22.09.2025 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, направлено до Київського апеляційного суду для вирішення питання про направлення кримінального провадження з Шевченківського районного суду м. Києва до Обухівського районного суду Київської області.

09.01.2026 прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу зі злочинами у сфері захисту національних та міжнародних інвестицій, Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 подав до Печерського районного суду м. Києва клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Станом на момент подачі клопотання судове засідання з питання визначення підсудності вказаного кримінального провадження не призначено.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2026 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 13.03.2026 включно, без визначення розміру застави.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Ионкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки ним сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Сукупність матеріалів судового провадження на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , слідчим суддею правильно встановлено, що фактів та інформації, які переконливо свідчать про його причетність до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, в клопотанні та доданих до нього матеріалах міститься достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту та враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень.

Крім цього, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 , його наслідки, характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що прокурором у клопотанні доведено продовження існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо необхідності продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу обвинуваченого, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, в сукупності із вищезазначеними обставинами, слідчий суддя врахував дані про особу ОСОБА_7 , його вік та стан здоров`я, майновий стан, репутацію, спосіб життя, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти ризикам, які зазначені у клопотанні.

Крім цього, слідчий суддя, виходячи із дискреційних повноважень щодо можливості визначення або невизначення застави, у відповідності до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, врахувавши всі обставини кримінальних правопорушень, в яких підозрюється ОСОБА_7 та дані, що характеризують його особу, обґрунтовано продовжив застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

На переконання колегії суддів, таке обмеження права ОСОБА_7 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення територіальної підсудності відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що відповідно до матеріалів, які містяться в клопотанні, Головне слідче управління ДБР розташоване в межах територіальній юрисдикції Печерського районного суду м. Києва, що спростовує доводи апеляційної скарги про порушення слідчим суддею правил територіальної підсудності при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Так, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19.11.2025 у справі № 761/46670/25 обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000951 від 22.09.2025 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, направлено до Київського апеляційного суду для вирішення питання про направлення кримінального провадження з Шевченківського районного суду м. Києва до Обухівського районного суду Київської області.

Станом на дату подачі клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 судове засідання з питання визначення підсудності вказаного кримінального провадження не призначено.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, з метою забезпечення безперервності кримінального провадження та дотримання вимог кримінального процесуального законодавства, обґрунтовано встановив наявність обставин, у зв`язку з чим виникла необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на те, що строк тримання під вартою обвинуваченого закінчується 17.01.2026, а станом на день розгляду клопотання, судове засідання з розгляду питання щодо визначення підсудності даного кримінального провадження не призначено, в той же час, у кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо особи ОСОБА_7 .

З огляду на вищевикладене, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, з матеріалів провадження вбачається, що на час розгляду клопотання слідчим суддею відсутня процесуальна можливість вирішити питання про продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 судом, у провадженні якого перебуває обвинувальний акт, позаяк судове засідання з розгляду питання щодо визначення підсудності даного кримінального провадження не призначено, а відтак, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для вирішення вказаного клопотання слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва.

Викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про те, що органом досудового розслідування не доведено продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на відсутність у справі належних доказів, які б підтверджували, що встановлені слідчим суддею ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на день апеляційного розгляду втратили свою актуальність.

Наявність обставин, які б давали підстави вважати про достатність застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою, під час перегляду оскаржуваної ухвали колегією суддів не встановлено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на даному етапі кримінального провадження слідчий суддя, у відповідності до вимог процесуального закону, обґрунтовано обмежився виключно питанням визначення його причетності до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та дійшов висновку про те, що наведені у клопотанні прокурора дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про вірогідність та достатність доказів на підтвердження його причетності для продовження застосування щодо нього обмежувальних заходів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків слідчого судді не спростовують та не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки даних, які б унеможливлювали тримання підозрюваного під вартою, матеріали судового провадження не містять та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 407, 418, 422 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13 січня 2026 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_10

Судді:

ОСОБА_11 ____________