Провадження № 1-кп/643/461/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026

04 березня 2026 року місто Харків

Салтівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

законних представників: ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001998, внесеному до ЄРДР від 06.07.2025, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, відносно неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, відносно неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

В провадженні Салтівського районного суду м. Харкова перебуває вищевказаний обвинувальний акт.

В судове засідання потерпіла та свідки не з`явилися.

Від прокурора надійшло клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_4 , неповнолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у зв`язку із існуванням ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Обвинувачені заперечували стосовно заявленого прокурором клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисники обвинувачених, кожний окремо, не підтримали вимоги заявленого прокурором клопотання, посилаючись на те, що стороною обвинувачення в черговий раз ризики, передбачені ст. 177 КПК України не підтверджено, а перераховано. Усі обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, місце реєстрації та проживання, позитивні характеристики тощо. Захисник ОСОБА_9 посилається на неправильну кваліфікацію дій, обвинувальний акт є необґрунтованим. ОСОБА_6 на даний час захворів, має високу температуру тіла, а в умовах СІЗО належну медичну допомогу не буде надано. Сторона захисту, стосовно кожного підзахисного, вважає, що є обґрунтовані підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченим, кожному окремо, на більш м`яку, не пов`язану з триманням під вартою, а саме, домашній арешт.

Законні представники неповнолітніх обвинувачених погодились з позицією сторони захисту та просить суд змінити їх синам запобдний захід на домашній арешт.

Вивчивши доводи заявленого прокурором клопотання, вислухавши думку учасників кримінального провадження суд дійшов такого.

Так, встановлено, що відносно обвинувачених ОСОБА_4 , неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає.

Відповідно до правил ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань, суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Положеннями ч.1 ст. 177 КПК України визначено мета застосування запобіжного заходу відповідно як забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити певні дії.

Обставини, що враховуються при застосування запобіжного заходу передбачені уст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинувачений кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчинені якого він обвинувачується; міцність соціальних зав`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до п. 4 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосовано до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, при вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЕСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів (п.35 рішення ЄСПЛ №12369/86 від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції»).

По справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи тримання під вартою, що завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину, з тією метою, щоб особа, яка обвинувачується у вчинені злочину, постала перед компетентними органами.

ОСОБА_4 та неповнолітні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 обвинувачуються у скоєнні тяжкого злочину проти життя людини, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від сьомі до десяти років, а тому, будучи обізнаними про ступінь тяжкості інкримінованого їм злочину та покарання, яке їм загрожує, у разі визнання їх винуватими, існує реальний ризик того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдається до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

При визначені ризиків закон не вимагає неспростованих доказів того, що підозрюваний, обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому. Отже ризики, які дають достатні підстави судді вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Не вирішуючи питання на даному етапі кримінального провадження про оцінку доказів з точки зору їх допустимості і достатності для визнання обвинувачених винуватими чи невинуватими у вчиненні злочину, суд приходить до висновку, що вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпека злочину, у вчиненні якого вони обвинувачуються, дають підстави вважати, що з боку обвинувачених існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, у контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, забезпечення виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків, для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, запобігання спробам переховуватися від суду, перешкоджати виконанню судового рішення, вчинити інше правопорушення, оцінюючи в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, такі, як, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим в разі визнання їх винуватими у кримінальному правопорушенні, суд на даній стадії судового провадження вважає за необхідне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на 60 діб.

Судом враховано аргументи сторони захисту, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених і виконання процесуальних рішень по справі.

Доказів про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України для застосування стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, суду не надано, а наявність ризиків, що стали підставою для обрання такого виду запобіжного заходу обвинуваченим, продовжують існувати.

Усі інші питання, фактичні обставини кримінального правопорушення, питання винуватості чи не винуватості у скоєному, питання відносності та допустимості доказів вирішуються під час судового розгляду, який не почався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 369-372, 376, 392 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Задовольнити клопотання прокурора про продовження застосування дії запобіжного заходу.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком не більше двох місяців, тобто до 02.05.2026.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд м. Харкова протягом 5 днів.

Суддя ОСОБА_1