ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/981/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

Іменем України

25 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника та обвинуваченого на ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 03.03.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Салтівського районного суду м.Харкова від 03.03.2026 року продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, до 01 травня 2026 року, без визначення розміру застави.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 03.03.2026 року та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту. В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що висновки сторони обвинувачення та суду про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, є помилковими та недоведеними, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду та впливати на свідків, адже всі свідки вже допитані судом.

Крім того, на вищевказану ухвалу обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 03.03.2026 року та застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, упередженою та однобічною, сторона обвинувачення не довела існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не довела відсутність можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримували подані апеляційні скарги в повному обсязі, зазначили, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, відсутні, вважали, що немає доказів їх існування, а судовий розгляд проведений однобічно, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду та впливати на свідків, адже всі свідки вже були допитані судом.

Прокурор в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій просив колегію суддів проводити розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховування від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин і знаходячись на свободі може негативно вплинути на хід встановлення істини у справі.

Крім того, перебуваючи на свободі, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що ним скоєно тяжкий злочини, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, а також у зв`язку з тим, що він не одружений, тобто не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, а отже не має постійного джерела доходів, раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів та декілька разів відбував покарання у виді позбавлення волі на тривали строки, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території України або за її межами. Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного, тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України. Відповідно до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.4 ст. 186 КК України є тяжким, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність постійного джерела доходу, осіб на утриманні не має. За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків та потерпілу; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений був раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, відбував покарання загальним строком більше 20 років позбавлення волі, що свідчить про стійку кримінальну налаштованість обвинуваченого, його небажання ставати на шлях виправлення та дотримуватися вимог закону.

Та обставина, що ОСОБА_7 лише 11.04.2025 року звільнився із Олексіївської ВК №25 у зв`язку із відбуттям покарання та вже обвинувачується у вчиненні діяння 21.08.2025, тобто у вкрай нетривалий проміжок часу, знову обвинувачується у вчинені умисного тяжкого злочину, обґрунтовано вказує на підвищений ризик вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зазначене також свідчить про відсутність у обвинуваченого належних стримуючих факторів правомірної поведінки, зокрема соціальних зв`язків, стабільного способу життя та джерела доходу, що у сукупності підтверджує висновки суду першої інстанції щодо наявності ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наведеними вище обставинами, які свідчать про реальність існування відповідних ризиків.

Посилання апелянтів на те, що всі свідки у кримінальному провадженні вже допитані судом, не виключає ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, оскільки такий вплив може здійснюватися з метою зміни їх показань у подальшому, уникнення явки до суду чи іншим чином перешкоджати судовому розгляду.

Інших обставин, які б свідчили про можливість належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, матеріали провадження не містять.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційних скаргах не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 . З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданих апеляційних скарг. З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги захисника та обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 03.03.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: