Справа № 740/907/26
Провадження № 1-в/740/44/26
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , заявника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного постановою від 29.09.2003 року державним виконавцем у межах кримінальної справи №1-90/2002 на нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви посилається на те, що постановою від 29.09.2003р. державним виконавцем у межах кримінальної справи №1-90/2002 було накладено арешт на нерухоме майно, а саме на 1/4 частку по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно якої 15.08.2006 зареєстровано обтяження №3605075. Вироком Ніжинського місцевого суду Чернігівської області від 15.03.2002 ОСОБА_4 було визнали винним за ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України було звільнено від призначеного покарання з встановленням іспитового терміну 2 роки та із застосуванням ст.77 КК України - зі сплатою штрафу на користь держави в сумі 700 грн. На підставі вироку судом було видано виконавчий лист №1/90/02 та було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 в примусовому порядку штрафу в сумі 700 грн. Заборгованість ним сплачена повністю, але арешт майна державним виконавцем не скасовано. Згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень у Ніжинському відділі ДВС Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції станом на даний час відсутня інформація про виконавче провадження за 2003 рік стосовно ОСОБА_4 .

У судовому засіданні заявник ОСОБА_4 підтримав вимоги заяви.

Прокурор заперечив задоволенню заяви, вважає що скасування вказаного арешту повинно розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Суд, заслухавши пояснення заявника, прокурора, ознайомившись із заявою та долученими матеріалами, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, вироком місцевого суду м.Ніжина Чернігівської області від 15.03.2002 ОСОБА_4 було визнано винним за ч.3 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 3 роки. На підстві ст.75 КК України останнього було звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки та відповідпоідно до ст.77 КК України застосований штраф на користь держави в розмірі 700 гривень.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.04.2025 ОСОБА_4 є спадкоємцем спадщини, яка складається з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав власником житлового будинку садибного типу, за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Відповідно до відповіді начальника відділу Ніжинського ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області № 97028 від 25.04.2025 щодо надання інформації, вбачається, що 29.09.2003 державним виконавцем було винесено постанову без номеру згідно якої 15.08.2006 зареєстровано обтяження нерухомого майна № 3605075.

Згідно відповіді № 222574 від 10.10.2025 відділу Ніжинського ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області, згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 09.10.2025 на примусовому виконанні у відділі відсутні виконавчі документи стягнення з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , боргів.

Відтак ОСОБА_4 у поданій заяві просив скасувати арешт, який був накладений в порядку виконання вироку суду у кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року.

При цьому, згідно з п.9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами ч.1 ст.5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Порядок щодо скасування арешту на майно було передбачено таким чином: на підставі постанови слідчого в порядку ч.6 ст.126 КПК України 1960 року, або судом під час попереднього судового засідання в порядку ст.253 КПК України 1960 року; під час ухвалення вироку в порядку ст.324 КПК України 1960 року, або судом в порядку виконання вироку в порядку ст.ст.409, 411 КПК України 1960 року.

У порядку, передбаченому ст. 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Судом установлено, що в даному випадку арешт було накладено державним виконавцем на підставі вироку суду, за яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину та застосовано ст.77 КК України сплату штрафу на користь держави в розмірі 700 гривень

Тобто, арешт було накладено державним виконавцем, а не слідчим чи не слідчим суддею під час досудового розслідування, і не судом під час судового провадження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц (провадження №14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11 (провадження №14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників такого спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №569/4374/16-ц).

Вирішуючи порушене питання щодо юрисдикційної належності спору, Велика Палата ВС у справі №586/77/17 від 27 березня 2019 року відхиляючи аргумент скаржника щодо того, що спір має розглядатися за правилами кримінального судочинства вказала, що порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку, врегульований ст.537 КПК. Проте зазначеною нормою не встановлено порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Водночас відсутнє і посилання на можливість такого оскарження за правилами ЦПК. Разом з тим, ч.1 ст.181 КАС України (у редакції, чинній на момент звернення зі скаргою) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Оскільки у даному випадку стороною виконавчого провадження (боржником) оскаржуються дії державного виконавця з прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання вироку суду у частині накладення арешту на нерухоме майно і законами України не встановлено іншого порядку оскарження цих дій, то суди зробили правильний висновок, що спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки правило ст.181 КАС України є універсальним. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками судів першої й апеляційної інстанцій щодо того, що вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Також, Верховний Суд в справі №1-10/10 від 23 жовтня 2023 року звернув увагу на те, що арешт майна було накладено не в межах кримінального провадження, а межах виконавчого провадження, у зв`язку з чим вирішення питання зняття арешту з майна не повинно розглядатися за правилами КПК України.

Подібна ситуація була предметом розгляду у Великій Палаті Верховного Суду.

Так, у постанові від 19 червня 2019 року у справі №383/493/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що враховуючи, що виконавчий лист був виданий на виконання вироку в частині конфіскації майна, а не на виконання судового рішення у цивільній справі, тому позовні вимоги не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата у даній постанові зазначила, що відповідно до вимог ст.404 КПК України 1960 року вирок, що набрав законної сили, звертається до виконання судом, який постановив вирок, не пізніше як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з апеляційної чи касаційної інстанції. У разі якщо вирок або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд видає виконавчий лист, який надсилається на виконання органам державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Органи, що виконують вирок, постанову або ухвалу, повідомляють суд, який їх постановив про їх виконання. Статтею 537 КПК України 2012 року (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) урегульовані питання, які вирішуються під час виконання вироків. Положеннями статті 539 КПК України 2012 року визначено порядок вирішення судом питань, які виникають під час виконання вироку. Проте зазначеними нормами закону не встановлено порядку скасування арешту, накладеного в порядку виконання вироку про конфіскацію майна як вид покарання. Відсутнє і посилання на можливість такого скасування за правилами ЦПК України. Крім того, положеннями КПК України 2012 року (розділом VIII) не встановлено порядок оскарження рішення, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб стосовно виконання судового рішення щодо конфіскації майна у кримінальному провадженні. Тобто суди дійшли помилкового висновку про те, що питання про зняття арешту може бути вирішене в порядку виконання вироку суду за правилами КПК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

З огляду на те, що у ВДВС на виконанні перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого на виконання вироку в частині конфіскації майна, відтак учасник виконавчого провадження на підставі положень статті 287 КАС України має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено його права, свободи чи інтереси. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі за позовними вимогами про скасування арешту, накладеного на майно в порядку виконання вироку в частині конфіскації майна, однак помилково вказали, що такі вимоги повинні розглядатися за правилами КПК України, особа має право на звернення з такими вимогами до суду в порядку адміністративного судочинства.

Крім того, подібних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №757/61236/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі №823/564/17.

З огляду на викладене, вирішення заявлених ОСОБА_4 у заяві вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Згідно ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Аналогічна норма викладена в ч.6 ст.368 КПК України.

Отже, на підставі викладеного та беручи до уваги, що арешт на належне ОСОБА_4 нерухоме майно було накладено за правилами КПК України 1960 року в межах виконавчого провадження, в порядку виконання вироку в частині сплати штрафу, суд вважає, що вирішення питання щодо скасування вказаного арешту повинно розглядатися в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим заява ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.411 КПК України 1960 року, пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, ст.ст.369, 371, 372, 376, 537, 539 КПК України, суд

постановив:

у задоволенні заяви ОСОБА_4 про скасування арешту, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1