Провадження №1-кп/751/29/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року місто Чернігів

Новозаводський районний суд міста Чернігова

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000215 від 20.02.2024 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

25.11.2025 до Новозаводського районного суду міста Чернігова надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором Чернігівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000215 від 20.02.2024 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , з подальшим утриманням в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор», строком на 60 діб.

Захисник та обвинувачений просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, заслухавши позицію учасників провадження, суд дійшов таких висновків.

У судовому засіданні доведено наявність ризиків, визначених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: передбачених п. п. 1, 4, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_3 може переховуватися від сторони обвинувачення або суду; може підбурити осіб цивільних або військовослужбовців, які не були свідками кримінального правопорушення, до надання завідомо неправдивих покарань; ОСОБА_3 може продовижи вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, оскільки його злочинна діяльність була припинена лише шляхом затримання.

Відповідно до частини 1 статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Отже, слідчий суддя або суд має право вдатися до застосування найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою лише в тому разі, якщо наявні у кримінальному провадженні ризики дійсно унеможливлюють застосування іншого запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу не може бути опосередковане (до набрання законної сили обвинувальним вироком суду) покарання особи, а такою метою є саме та виключно запобігання ризикам у кримінальному провадженні.

Водночас, положення національного законодавства України, зокрема Кримінального процесуального кодексу України, а також і практика Європейського суду з прав людини зобов`язують суд при вирішенні питання щодо запобіжного заходу не обмежитися лише відтворенням у судовому рішенні тих доводів, якими керувалася сторона обвинувачення в своєму клопотанні, однак зобов`язують об`єктивно оцінити ступінь наявних у кримінальному провадженні ризиків на час вирішення питання про застосування запобіжного заходу, розглянути можливість застосування менш тяжкого запобіжного заходу та навести об`єктивні (а не формальні) мотиви неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно із положеннями статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 111 рішення «Александровська проти України» ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що рішення національних судів з питань застосування запобіжних заходів повинні відповідати критеріям вмотивованості: «... ніщо не свідчить про те, що національні суди належним чином розглядали можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Хоча вони у загальних формулюваннях зазначили, що розглянути таку можливість, вони не вказали, чому жоден із цих запобіжних заходів не міг бути застосований …».

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, суд зауважує, що в цілому погоджується із аргументами прокурора щодо існуванням ризиків у кримінальному провадженні. Водночас, при вирішення питання щодо запобіжного заходу суд враховує наступні обставини.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 26 червня 1991 р. у справі «Летельє проти Франції» «попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку».

Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Отже, при вирішенні про можливість подальшого утримання обвинуваченого під вартою суд повинен брати до уваги той факт, що на даний час обвинувачений утримується під вартою без застави протягом чотирьох місяців, що безумовно є тривалим періодом утримання під вартою, і що в свою чергу впливає на ступінь інтенсивності вираження ризиків.

Зі спливом часу перебування під вартою та перебігом стадій кримінального провадження позиція сторони обвинувачення посилюється та інтенсивність ризиків зменшується, водночас в силу принципу презумпції невинуватості особа не може утримуватися під вартою саме з метою очікування ухвалення вироку, про що наголошувалося ЄСПЛ у згаданих вище судових рішеннях, що підтверджується також актуальною апеляційною практикою (зокрема було наголошено в ухвалі Чернігівського апеляційного суду від 06.11.2025 у справі №751/8840/25). На необхідність врахування строку перебування особи під вартою при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу було наголошено в ухвалах Чернігівського апеляційного суду від 26.06.2025 у справі №751/5330/25 та від 26.06.2025 у справі №751/5328/25.

За наведених умов суд дійшов висновку про те, що на даний час інтенсивність ризиків у кримінальному провадженні знизилася, і на сьогодні вони не виправдовують застосування виняткового, найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, що в силу ч. 1 ст. 183 КПК України зумовлює обов`язок суду розглянути питання про застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу.

Щодо визначення розміру застави, суд бере до уваги те, що матеріальний стан підозрюваного (доходи у виді заробітної плати за двома місцями роботи, наявність у власності двох транспортних засобів), відомості про який підозрюваний озвучив у судовому засіданні, дають можливість визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок.

Саме такий розмір застави, з одного боку, є достатнім для забезпечення процесуальних обов`язків, а з іншого не є очевидно непомірним для підозрюваного та не спричиняє порушення вимог ч. 2 ст. 182 КПК України, згідно якої розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Інші, менш обтяжливі запобіжні заходи, як-то особисте зобов`язання чи особиста порука, не зможуть дієво забезпечити виконання процесуальних обов`язків.

Водночас під час судового не було встановлено обставин, які би давали підстави для висновку про те, що встановлені в кримінальному провадженні ризики на даний час мають таку високу інтенсивність, яка може бути нівельована виключно шляхом застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Таким чином, з урахуванням ступеня вираження інтенсивності ризиків, стадії кримінального провадження, відомостей про особу обвинуваченого та його стану здоров`я, суд вважає необґрунтованим посилання сторони обвинувачення на подальшу необхідність не визначати у даному кримінальному провадженні заставу як альтернативу триманню під вартою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 182, 184, 193, 194, 369-372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою у державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор», терміном 60 днів, тобто до 18.04.2026 включно.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_3 заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266240 (двісті шістдесят шість тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок, яка може бути внесена як обвинуваченим, так й іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок (одержувач: ТУ ДСА України у Чернігівській області; ; банк одержувача: Державна казначейська служба України м. Київ; розрахунковий рахунок UA0005960).

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави уповноваженій службовій особі місця ув`язнення негайно звільнити ОСОБА_3 , з-під варти.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі внесення застави, наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до прокурора або суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому ОСОБА_3 проживає: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Визначити термін дії зазначених обов`язків до 18.04.2026 включно.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`являвся за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту протягом семи днів з часу її проголошення.

Повний текст ухвали суду складено 23.02.2026.

Суддя ОСОБА_1