ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/712/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.369-2 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 11.12.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, українця, з технічною освітою, призваного 18.03.2014 по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіцера відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 , старшого лейтенанта, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України.

На підставі п.3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_7 від покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3173 грн. 96 коп. витрати на залучення експерта за проведення: хімічної експертизи Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України № 22 л від 24.06.2016 у розмірі 2646 грн. 20 коп; технічної експертизи Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України № 321 від 11.08.2016 у розмірі 527 грн. 76 коп.

Вирішено долю речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що Наказом командира оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » № 12 від 03.06.2014 ОСОБА_7 призначено на посаду офіцера відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_5 .

19.05.2016 ОСОБА_9 звернувся до офіцера відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_5 старшого лейтенанта ОСОБА_7 з питанням законної можливості відстрочення призову на строкову військову службу свого знайомого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який отримав повістку з викликом до вказаного військового комісаріату для проходження строкової військової служби, на що ОСОБА_7 повідомив, що законним шляхом вказане питання він вирішувати не бажає та висунув незаконну вимогу щодо одержання неправомірної вигоди для себе за обіцянку здійснити вплив на особу, уповноважену на виконання функції держави.

В подальшому, ОСОБА_9 , 02.06.2016 приблизно о 17 год. 00 хв., зустрівся з ОСОБА_7 біля ІНФОРМАЦІЯ_5 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час вказаної зустрічі ОСОБА_7 , будучи військовою посадовою особою, займаючи посаду офіцера відділу комплектування ІНФОРМАЦІЯ_5 , маючи тісні зв`язки з керівництвом районного комісаріату, можливість доступу до особових справ призовників, робочих документів щодо призову конкретних громадян на військову службу, в тому числі висновків військово-лікарських комісій та інших медичних документів щодо придатності громадян до військової служби, висунув ОСОБА_9 незаконну вимогу щодо одержання неправомірної вигоди для себе за обіцянку здійснити вплив на особу, уповноважену на виконання функції держави у вигляді грошових коштів у розмірі 600 доларів США, за вирішення питання щодо можливості уникнення призову ОСОБА_10 , на строкову військову службу, а також повідомив, що вказане питання він вирішить, шляхом здійснення впливу в роботу членів військово-лікарської комісії та створення надуманих проблем зі здоров`ям ОСОБА_10 , що в подальшому дозволить надати останньому відстрочку від призову на військову службу на певний час. Водночас ОСОБА_7 повідомив, що грошові кошти повинні бути наданні йому однією повною сумою та саме в іноземній валюті, а також те, що грошові кошти необхідно надати особисто йому в найкоротший термін, оскільки у випадку початку призову ОСОБА_10 на строкову військову службу, вирішення питання надання відстрочки буде коштувати набагато вище.

Надалі ОСОБА_9 , 03.06.2016 приблизно о 16 год. 20 хв., перебуваючи неподалік ІНФОРМАЦІЯ_5 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , під час зустрічі з ОСОБА_7 передав останньому неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у розмірі 600 доларів США за вирішення питання щодо можливості уникнення призову ОСОБА_10 на строкову військову службу.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 369-2 КК України, а саме одержання неправомірної вигоди для себе за обіцянку здійснити вплив на особу, уповноважену на виконання функції держави.

На зазначений вирок суду першої інстанції захисником ОСОБА_8 подана апеляційна скарга.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Київського районного суду м.Харкова від 11.12.2025 щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник зазначає, що висновки суду, що викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом допущено неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки судом було відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, виклик та допит прокурора ОСОБА_11 , направлення запиту до ІНФОРМАЦІЯ_7 , з метою встановлення, хто саме входив до складу військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_8 станом на 02.06.2016, а також в оскаржуваному вироку не надано оцінки висновку комплексної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи №10470/10679/22154-22157 від 25.09.2018.

Крім того, захисник зазначає, що під час судового розгляду не було допитано свідка ОСОБА_9 та безпідставно відтворено його показання в судовому засіданні, які він надавав при попередньому судовому розгляді, оскільки сторона обвинувачення не надала суду докази про неможливість допиту цього свідка в режимі відеоконференції.

Також захисник зазначає, що ОСОБА_7 , враховуючи його посадові обов`язки, не мав можливості вплинути на членів ВЛК та до обов`язків його підзахисного не входило вирішення питань щодо надання відстрочки будь-яким особам.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що подану апеляційну скаргу належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неповноти судового розгляду, з огляду на наступне.

Зокрема, згідно положень ст.ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з загальних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того, згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд не виконав.

Зокрема, з відомостей судового провадження вбачається, що 21.10.2025 та 11.11.2025 захисником ОСОБА_8 було подано до суду першої інстанції клопотання, з уточненнями, про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цьому кримінальному провадженні, шляхом дослідження матеріалів НСРД, а конкретно розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , оскільки, як зазначав захисник, у клопотанні про призначення комплексної судової експертизи від 19.03.2018, а потім у висновках вказаної експертизи не були поставлені питання, та, відповідно, не були надані відповіді на питання, поставлені у новому клопотанні, поданого стороною захисту у зв`язку зі зміною обвинувачення в суді першої інстанції (т.5 арк.22, 29).

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи у цьому кримінальному провадженні (т.5 арк.34-35).

При цьому, в мотивувальній частині вищезазначеної ухвали від 11.11.2025 суд першої інстанції дійшов висновку, що якість записів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, досліджених у судовому засіданні, у сукупності із порядком отримання цих доказів, не вимагає спеціальних знань та дає можливість суду самостійно за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінити кожний доказ досліджений в ході розгляду даного кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійти необхідних висновків для ухвалення остаточного судового рішення.

Крім того, суд першої інстанції зазначив в своїй ухвали від 11.11.2025, що ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 13.04.2018 було задоволено клопотання захисника та призначено у кримінальному провадженні №0000071 від 27.05.2016 судову комплексну лінгвістичну, психологічну експертизу, за наслідком проведення якої було складено висновок комплексної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи №10470/10679/22154-22157 від 25.09.2018, який залучено до матеріалів справ (т.5 арк.34-35).

Зазначений висновок комплексної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи №10470/10679/22154-22157 від 25.09.2018 було приєднано до матеріалів судового провадження та досліджено під час судового розгляду (т.2 арк.176-183).

У відповідності до вимог ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог ч.10 ст.101 КПК України, висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Разом з цим, відмовивши в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про призначення судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи, посилаючись, у тому числі, на наявність висновку комплексної (семантико-текстуальної) та психологічної експертизи №10470/10679/22154-22157 від 25.09.2018, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.94, ч.10 ст.101, п.2 ч.3 ст.374 КПК України, не зазначив у мотивувальній частині вироку своїх висновків щодо незгоди з висновками цієї експертизи та мотиви неврахування цього доказу у справі при визнанні ОСОБА_7 винним за пред`явленим обвинуваченням (т.5 арк.44-49).

При цьому, суд першої інстанції зазначив в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, що немає підстав ставити під сумнів всі докази, що були досліджені судом, оскільки вони узгоджуються між собою, є належними, допустимими, достовірними доказами, та не викликають сумнівів у суду.

Колегія суддів також враховує, що мотивування та обґрунтування висновків суду передбачає аналіз та надання оцінки доказами у справі, що надані суду сторонами та дослідженим під час судового розгляду. Не можна визнати мотивованим вирок, в якому зміст доказів не розкрито, у якому залишилися не спростованими докази, що суперечать обвинуваченню або не приведені переконливі мотиви на спростування будь-якого доказу.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, в тому числі, результати дослідження, аналізу і оцінки всіх доказів та мотивовані висновки, які дають підстави для визнання пред`явленого обвинувачення доведеним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

Отже, з аналізу вироку суду першої інстанції вбачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, але в мотивувальній частині оскаржуваного вироку не тільки не наведені усі досліджені докази у справі, а й не розкрито їх зміст та не надано їм відповідної оцінки, всупереч вимог ст.ст. 94 та 374 КПК України.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту щодо наявності/відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України.

Враховуючи апеляційні доводи сторони захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводів сторони захисту та обвинувачення, а також не навів в оскаржуваному вироку переконливих обґрунтувань та змістовних мотивів для їх спростування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, за наведених обставин цього провадження, допустив порушення приписів статей 370, 374, 412 КПК України, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, оскаржуваним вироком визнано винним ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України, та на підставі п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України звільнено обвинуваченого від покарання за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з цим, відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У ч. 1 ст. 65 КК України зазначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Стаття 49 КК України передбачає звільнення особи від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули певні строки, виходячи із кваліфікації злочинів залежно від ступеня тяжкості. Порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності визначений статтями 285 289 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Приписи ч. 3 ст. 88 КК України передбачають, що особи, засуджені за вироком суду із звільненням від покарання або без призначення покарання, визнаються такими, що не мають судимості, безперечно засвідчують, що закон розрізняє як відмінні одна від іншої такі форми реалізації кримінальної відповідальності як звільнення від покарання та засудження без призначення покарання.

Єдиною підставою не призначати винній особі покарання є випадки, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. У цьому випадку, за наявності відповідних підстав, суд повинен постановити обвинувальний вирок і звільнити особу від покарання без його призначення.

При цьому, у разі застосування положень ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України без призначення судом конкретного виду й розміру покарання, то беззмістовним буде перегляд справи за нововиявленими обставинами в порядку, визначеному статтями 459 464 КПК України, коли новим вироком встановлено, що в розумінні ч. 3 ст. 49 КК України були перервані строки давності щодо кримінального правопорушення, за яке особа засуджена за попереднім вироком, отже наявне підґрунтя до застосування п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК України, статей 70, 71 КК України за відповідним зверненням потерпілого чи прокурора або інших учасників провадження та осіб, інтересів яких це стосується.

Крім того, за приписами закону України про кримінальну відповідальність призначення покарання передує звільненню від нього у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до положень ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Колегія суддів зазначає, що у випадку заперечення обвинуваченого проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною, а також вимоги закриття справи за відсутністю в діях особи складу злочину, або виправдання, суд повинен провести судовий розгляд справи в повному обсязі, за наявності відповідних підстав, визнати обвинуваченого винним у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, постановивши обвинувальний вирок та призначивши винній особі покарання, і тільки після цього на підставі ст.49, ч. 5 ст.74 КК України, звільнити її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Належить також врахувати, що відповідно до вимог п.2 ч.4 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку, окрім іншого, зазначається покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

На переконання колегії суддів, що жодна із норм матеріального закону, зокрема, які передбачені: частинами 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК щодо звільнення від покарання; статтями 75, 79, 104 КК України щодо звільнення від відбування покарання; ст. 78 КК України щодо звільнення від призначеного покарання, не дає підстав до обґрунтування висновку, що під звільненням від покарання необхідно розуміти звільнення не від конкретного виду й розміру покарання, призначеного судом, а відмову суду в цілому від його призначення як форми примусу.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновками та рішенням суду першої інстанції щодо можливості звільнення особи від покарання на ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України без його призначення в межах санкції відповідного Закону, що у свою чергу свідчить про наявність неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.1 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Аналізуючи зазначені порушення, колегія суддів дійшла висновку що вони мають кількісний та системний характер в частині перевірки усіх доводів сторони захисту та відповідного мотивування про це в оскаржуваному вироку, чим суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження про оцінці усіх доказів у справі, а також судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що в своїй сукупності є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у тому числі ст.370 КПК України, загальних засад кримінального провадження, фундаментальних прав, передбачених Європейською конвенцією з прав людини, в тому числі права на справедливий суд, та такі порушення перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо обвинувачених.

З огляду на об`єм таких порушень та відсутності висновків суду з цього приводу у вироку, колегія суддів також позбавлена можливості їх усунути під час апеляційного перегляду вироку, що можливе лише в умовах розгляду провадження по суті.

На думку колегії суддів, зазначена низка істотних порушень, що встановлені під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції є процесуально неприпустимою, оскільки істотно впливає на висновки суду, щодо доведеності обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, згідно вимог ст. 91 КПК України.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , колегія суддів не погоджується з його апеляційними доводами про те, що органом досудового розслідування неправильно кваліфіковані дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.369-2 КК України з тієї підстави, що він, враховуючи його посадові обов`язки, не міг здійснювати вплив на осіб, уповноважених на виконання функції держави, з наступних підстав.

Згідно правових висновків Об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29.03.2021 у справі № 554/5090/16-к, суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, є будь-яка фізична осудна особа, що досягла віку кримінальної відповідальності на момент його вчинення, яка, за усвідомленням того, хто пропонує, обіцяє або надає неправомірну вигоду, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Отже, джерелом протиправного впливу, що визначений ч. 2 ст. 369-2 КК, є особа, яка приймає пропозицію, обіцянку або одержує неправомірну вигоду для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або пропонує чи обіцяє (погоджується) здійснити вплив за надання такої вигоди.

Оскільки диспозиція ч. 2 ст. 369-2 КК України текстуально не конкретизує характеру впливу на особу, уповноважену на виконання функцій держави, поняттям впливу охоплюється, в тому числі використання дружніх, родинних, особистих стосунків з особою, уповноваженою на виконання функцій держави, тощо. У контексті визначення ознак, передбаченого цією нормою складу злочину, зміст поняття «вплив» законодавець жодним чином не обмежує лише «впливом з використанням влади або службового становища», який є лише одним із способів вчинення цього злочину.

Такий вплив полягає в тому, що службова особа завдяки своєму становищу вживає заходів до вчинення дій іншими особами (непідпорядкованими їй і які не перебувають від неї в службовій залежності), де використовує службовий авторитет, свої зв`язки зі службовими особами, інші можливості, обумовлені займаною посадою або обіцяє здійснити такий вплив.

Таким чином, апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в цій частині, на переконання колегії суддів, є суб`єктивною та безпідставно.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених вимог КПК України не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 2, 10, 15,16, ч.1 ст.7 КПК України - законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередність дослідження доказів, а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Крім того, з огляду на недопустимість вирішення наперед питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, колегія суддів вважає передчасним оцінювати решту доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, в тому числі щодо недоведеності вини ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням.

За вказаних обставин вирок суду першої інстанції не може вважатися законним й обґрунтованим, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів захисника, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому подана апеляційна скарга підлягаєь частковому задоволенню.

При новому судовому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст.ст.17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі сторони захисту, у тому числі щодо вжиття усіх необхідних процесуальних заходів для допиту свідка ОСОБА_9 , і в залежності від цього ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6, ст.409 ч.1 п.п.1, 4, ст. 411 ч.1 п.3, ст. 412 ч.1, ст.413 ч.1 п.1, ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 11 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :