Дата документу 02.02.2026 Справа № 322/1826/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №322/1826/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/355/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 02 лютого 2026 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.425, ч.4 ст.426 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відео конференції,

захисника адвоката ОСОБА_8 в режимі відео конференції,

захисника-адвоката ОСОБА_9

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2025 року, якою задоволено частково клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто до 11 лютого 2026 року, з визначенням розміру застави 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400,00 грн (дев`ятсот вісім тисяч чотириста гривень 00 коп.).

Своє рішення суд першої інстанції мотивував, тим, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які є реальними та зберігають свою актуальність.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана ухвала є невмотивованою, оскільки під час її постановлення допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Крім того, вказує, що ухвала суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими під час судового засідання. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Захисник посилається на необґрунтованість обвинувачення, яке пред`явлене

Також вказує на необґрунтованість експертного висновку, який було отримано в межах даного кримінального провадження, а саме висновку експертів №69/1-2/25 за результатами проведення комісійної судової військової експертизи від 01 серпня 2025 року.

Крім того, посилається на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Не погоджується апелянт також і з розміром визначеної застави, та вважає її непомірною.

Згідно з ухвалою суду, 02 грудня 2025 року до Новомиколаївського районного суду Запорізької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , відомості в ЄРДР внесені 07 грудня 2024 року за №0001108, а також клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Того ж дня ухвалою судді було призначено підготовче судове засідання у провадженні.

В підготовчому судовому засіданні прокурори підтримали клопотання. Зазначили, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень, що наявні ризики, передбачені п.п.1, 3 5 ч.1 ст.177 КПК України, що більш м`які запобіжні заходи не можуть запобігти цим ризикам. Вважали необґрунтованими доводи сторони захисту (які наведені після доводів сторони обвинувачення) щодо вказаного питання.

Прокурор ОСОБА_7 , у разі задоволення його клопотання, додатково просив ухвалити рішення щодо зміни місця утримання під вартою обвинуваченого, з Київської гарнізонної гауптвахти на гауптвахту, яка територіально розташована у м.Павлограді (Лугансько-Павлоградський зональний відділ ВСП).

В підготовчому судовому засіданні захисником адвокатом ОСОБА_8 подані письмові заперечення на клопотання прокурора. В обґрунтування заперечення покладені такі доводи: обвинувачення є необґрунтованим; заявлені ризики відсутні; розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу запропонований стороною обвинувачення, суперечить положенням КПК України, доводи прокурора в цій частині зроблені без урахування майнового і сімейного стану обвинуваченого.

Обидва захисники і обвинувачений в загальних рисах підтримали аргументи, зазначені в запереченні адвоката ОСОБА_8 , суть доводів сторони захисту фактично зводилась до таких прохань: відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою; застосувати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою (у разі якщо суд не погодиться з аргументами щодо необґрунтованості обвинувачення); визначити розмір застави у межах передбачених п.2 ч.5 ст.182 КПК України (у разі якщо суд не погодиться з аргументами щодо відсутності ризиків).

Сторона захисту категорично заперечувала проти переведення обвинуваченого до місця ув`язнення, про яке зазначав прокурор в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді;думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 , просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисників, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.425, ч.4 ст.426 КК України, які відносяться до тяжких злочинів.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що із заявлених у клопотанні ризиків, один з раніше встановлених слідчими суддями і апеляційним судом (п.4), прокурором не доведений, один носить формальний характер (п.5), втім 2 з них (п.п.1,3) наразі продовжують існувати і суттєво не зменшились.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень. Суд зауважив, що доводи сторони захисту про те, що частина свідків надає показання саме на користь обвинуваченого, не може повністю нівелювати існування вказаного ризику, адже таке трактування показань свідків може лише частково відповідати дійсності, захистом згадані не усі свідки у даному провадженні, які на їх переконання свідчать на користь обвинувачення. Факт звільнення обвинуваченого з посади командира ВЧ НОМЕР_1 хоча зменшує цей ризик, але повністю не виключає його.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і серед іншого враховує стадію провадження, зокрема те, що докази у провадженні ще не досліджувались, у тому числі не допитувались свідки. Викладене у сукупності свідчить про наявність ризиків, на які посилається прокурор, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, вказані вище, існують до цього часу, з огляду на особу обвинуваченого, характер, фактичні обставини та ступінь тяжкості інкримінованих останньому правопорушень та суворість можливого покарання.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цим ризикам.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту та обвинуваченим ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту щодо недоведеності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі одночасно з продовженням строку тримання під вартою, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави як альтернативного запобіжного заходу, дійшов висновку про доцільність визначення розміру застави - 300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400,00 грн (дев`ятсот вісім тисяч чотириста гривень 00 копійок).

Розмір застави визначений з урахуванням всіх обставин і підстав, передбачених статтями 177 та 178 КПК України, а доводи апелянта про непомірність для обвинуваченого визначеного розміру застави не є переконливими, з огляду і на те, що під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 на теперішній час під вартою не перебуває у зв`язку із внесенням застави.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо безпідставності перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, то колегія суддів звертає увагу на те, що наявними матеріалами кримінального провадження в достатній мірі доведено обставини, які виправдовували подальше утримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів може бути недостатнім для запобігання встановленим ризикам.

Колегія суддів вважає, що застосовний щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, з урахуванням його тривалості, не виходив за межі розумного строку, відповідав особі обвинуваченого, характеру, фактичним обставинам та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, суворості можливого покарання.

Доводи сторони захисту щодо необґрунтованості підозри та відсутності доказів вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів є передчасними, з огляду на стадію кримінального провадження, зокрема те, що наразі ОСОБА_6 є обвинуваченим.

Оцінка доказів з точку зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, в тому числі і висновку експертів №69/1-2/25 за результатами проведення комісійної судової військової експертизи від 01 серпня 2025 року, має здійснюватися судом першої інстанції у встановленому законом порядку.

Перевірка питання щодо доведеності чи недоведеності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення на цій стадії процесу до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.

На зазначеній стадії, згідно з кримінальним процесуальним законодавством, суд апеляційної інстанції переглядає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на стадії судового провадження.

Дані про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах установи попереднього ув`язнення, в матеріалах провадження теж відсутні.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2025 року, якою задоволено частково клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто до 11 лютого 2026 року, з визначенням розміру застави 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 908400,00 грн. (дев`ятсот вісім тисяч чотириста гривень 00 коп.), залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4