ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/4181/23 Головуючий суддя І інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/722/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

за участю обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_9 на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14.01.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , -

встановила:

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 14.01.2026 року клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченим за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, задоволено та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів до 14 березня 2026 року включно.

Не погодившись із вищезазначеною ухвалою захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14.01.2026 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала є невмотивованою, прокурором не доведена обґрунтованість підозри, а сама справа перебуває на розгляді суду вже 2 роки, що свідчить про неефективне проведення досудового розслідування.

Крім того, не погодившись із вищезазначеною ухвалою обвинувачена ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт з покладенням на неї процесуальних обов`язків. Зазначає, що прокурор не надав жодних вагомих ризиків, що були б підставою тримання обвинуваченої ОСОБА_9 під вартою.

В судовому засіданні обвинувачені - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримували подані апеляційні скарги в повному обсязі.

Обвинувачена ОСОБА_9 просила застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, а саме цілодобовий домашній арешт з покладенням на неї процесуальних обов`язків.

Захисник ОСОБА_6 вказувала, що справа перебуває на розгляді в суді надто тривалий термін, а обвинувачені перебувають близько 3 років під вартою, що є порушенням їх прав, не доведено обґрунтованість підозри обвинуваченому ОСОБА_8 , вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання в повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримував позицію свого захисника.

Захисник ОСОБА_7 підтримувала думку адвоката ОСОБА_6 .

Прокурор в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд апеляційних скарг за його відсутності, заперечував проти їх задоволення.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників справи, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду, зокрема щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Продовжуючи стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд виходив з тих обставин, що прокурором доведено у судовому засіданні першої інстанції існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, також суд оцінив сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про причетність ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в тому числі, до вчинення особливо тяжкого злочину у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану, тяжкість покарання, що загрожує в разі визнання їх винуватими у злочині, у вчиненні яких обвинувачуються. Встановив недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановлених ризиків.

З висновками суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави суд апеляційної інстанції погоджується та вважає, що мотиви прийнятого рішення повно та обґрунтовано викладені в ухвалі, яка в цілому відповідає вимогам статті 196 КПК України.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачуються, в тому числі, у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що порядок розгляду судом клопотання про продовження строку запобіжного заходу відповідає вимогам статей 193-194, 196 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Судом першої інстанції враховані положення статей 177, 178 КПК України, відомості про особу обвинуваченого, перевірені докази та надана їм відповідна правова оцінка, також врахована тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання сторони захисту на відсутність обґрунтованої підозри є безпідставними, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не вирішує питання доведеності вини, а перевіряє наявність достатніх даних, які обґрунтовують пред`явлене обвинувачення та виправдовують подальше застосування запобіжного заходу. Матеріали кримінального провадження, досліджені судом першої інстанції, свідчать про наявність належних і допустимих доказів, які підтверджують обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України. Твердження апелянтів фактично зводяться до оцінки доказів по суті, що виходить за межі розгляду питання про продовження строку тримання під вартою.

Доводи апелянтів про недоведеність ризиків є необґрунтованими. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків переховування від суду, незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Вказані ризики з урахуванням характеру інкримінованого кримінального правопорушення, його тяжкості та передбаченого законом покарання є реальними і такими, що не зменшилися.

Щодо доводів про тривалий строк перебування під вартою без альтернативного запобіжного заходу та взагалі тривалого перебування під вартою, колегія суддів зазначає, що тривалість застосування запобіжного заходу сама по собі не є безумовною підставою для його зміни, якщо ризики не зменшилися та не відпали.

Додатково, колегія суддів звертає увагу, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ч.2 ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного вбачається, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу належить вважати обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду, які є частиною національного законодавства України.

Належить врахувати, що Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Враховуючи усталену практику ЄСПЛ колегія суддів вбачає, що питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане тільки за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі», «МакКей проти Сполученого Королівства», «Зогландт проти Недерландів» «Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Макаренко проти України» . У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бережна проти України» суд констатував порушення п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявниці під вартою. Судом встановлено, що коли постає питання про «законність» взяття під варту лише дотримання національного законодавства недостатньо будь-яке позбавлення свободи має відповідати меті захисту особи від свавілля.

Крім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу.

Європейський суд з прав людини у справі «Іов та інші проти України» (Case of Iov and Others v. Ukraine) прийняв рішення від 08 січня 2026 року яким встановив, що національне законодавство не забезпечувало ефективного засобу юридичного захисту, який би дозволив заявникам оспорювати тривалість провадження у національних судах та одноголосно встановив порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю ефективного засобу юридичного захисту у національному правовому полі. Але при цьому ЄСПЛ не робив жодних висновків про необхідність або юридичну імперативність зміни запобіжного заходу саме на підставі надмірної тривалості провадження, оскільки оцінка «розумних строків» не порушує автоматично вимог статей, що регламентують застосування запобіжних заходів, передбачених вимогами КПК України.

Отже, належне врахування позиції ЄСПЛ щодо розумних строків кримінального провадження не звільняє суди від оцінки процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, під час вирішення клопотань про застосування або продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційних скаргах не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Крім того, колегія суддів бере до уваги положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід тримання під вартою.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданих апеляційних скарг.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на тривалий час перебування обвинувачених під вартою в цій справі та з огляду на практику ЄСПЛ наведену у рішенні «Іов та інші проти України» від 08 січня 2026 року вважає за необхідне наголосити на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням особливості цього кримінального провадження.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 14.01.2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,- залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, передбачених статтею 28 КПК України, з урахуванням тривалого перебування обвинувачених під вартою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: