ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 674/2103/23

провадження № 51-1383км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року в кримінальному провадженні № 0001515 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 296, ст. 128, ч. 1 ст. 122 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 рокуОСОБА_7 засуджено за: ч. 3 ст. 296 КК України - на 2 роки позбавлення волі, ст. 128 КК України - на 1 рік позбавлення волі, ч. 1 ст. 122 КК України - на 1 рік позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання - 2 роки позбавлення волі.

2. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

3. Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів за таких обставин.

4. Так, 24 вересня 2023 року близько 08:30 ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння у громадському місці поблизу магазину «Оазис», що по вул. Франка Лендера, 45/2 у м. Дунаївцях Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільних цінностей та встановлених у суспільстві загальноприйнятих норм поведінки, з метою самоствердитись за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе суспільству і державі, незважаючи на діючий на території України воєнний стан унаслідок збройної агресії Російської Федерації, грубо порушив громадський порядок, що супроводжувалося особливою зухвалістю, увімкнувши гучно музику невідомого російського виконавця в автомобілі «VolkswagenPassat», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У цей час біля магазину «Оазис» знаходився потерпілий ОСОБА_8 , який, спостерігаючи за діями ОСОБА_7 та усвідомлюючи їх протиправність, з урахуванням дії воєнного стану на території України внаслідок збройної агресії Російської Федерації та через перебування його сина в лавах Збройних Сил України, зробив ОСОБА_7 зауваження і висловив вимогу щодо припинення ним хуліганських дій. На що ОСОБА_7 , ігноруючи законні вимоги ОСОБА_8 , діючи з хуліганських мотивів, застосував до останнього фізичне насильство, яке полягало у нанесенні йому чисельних ударів кулаками обох рук в область обличчя та грудної клітки, які, незважаючи на зауваження сторонніх осіб, ОСОБА_7 тривалий час уперто не припиняв наносити, внаслідок чого спричинив ОСОБА_8 необережні та умисні тілесні ушкодження середньої тяжкості та тим самим протидіяв припиненню хуліганських дій, вчинивши опір останньому.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

5. У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Даючи власний аналіз доказам у справі, вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, оскільки музику в автомобілі він не вмикав і опору ОСОБА_8 не чинив, а діяв на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім через його безпідставні вимоги та нецензурні висловлювання у бік обвинуваченого, заперечує наявність хуліганського мотиву в діях ОСОБА_7 .

6. Також захисник указує на те, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 404, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) належним чином не перевірив доводи в апеляційній скарзі сторони захисту, не зазначив у своїй ухвалі мотивів визнання їх необґрунтованими та не усунув неповноти і однобічності, допущених судом першої інстанції, при цьому безпідставно відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів.

Позиції інших учасників судового провадження

7. На касаційну скаргу надійшло заперечення потерпілого ОСОБА_8 .

8. Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечив.

Мотиви Суду

9. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

10. За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

11. Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

12. Неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. При перегляді судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.

13. Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 128, ч. 1 ст. 122 КК України в касаційній скарзі сторони захисту не заперечуються.

14. Доводи про відсутність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, аналогічні тим, які містяться у касаційній скарзі, були предметом ретельної перевірки під час провадження в судах попередніх інстанцій. Відхиляючи ці доводи, суди у своїх рішеннях з посиланням на відповідну практику правозастосування Верховного Суду, зокрема, зазначили, що ОСОБА_7 , незважаючи на діючий на території України воєнний стан унаслідок збройної агресії Російської Федерації, маючи на меті протиставити себе суспільству і державі, продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм та правил поведінки, діючи з хуліганських мотивів, грубо порушив громадський порядок, що супроводжувалося особливою зухвалістю, проігнорувавши зауваження сторонніх осіб, які просили його вимкнути російську музику, що гучно лунала з його автомобіля у громадському місці біля магазину «Оазіс». При цьому ОСОБА_7 наніс численні удари (близько 20-ти) кулаками обох рук в обличчя і грудну клітку потерпілому ОСОБА_8 , який є набагато старшим за віком та син якого служить у лавах Збройних Сил України, заподіявши йому значні тілесні ушкодження. Це сталося, коли потерпілий, на відмову ОСОБА_7 вимкнути російськомовну музику, спробував зателефонувати у поліцію, щоб повідомити про цей факт. Тобто своїми діями ОСОБА_7 вчинив опір потерпілому, який намагався припинити його хуліганські дії.

15. Суди правильно встановили, що приводом до конфлікту були не неприязні стосунки, які, за твердженням сторони захисту, раптово склалися у обвинуваченого з потерпілим у відповідь на безпідставне зауваження останнього. При цьому слушно наголосили на тому, що негативне ставлення до російськомовних музичних творів є природнім для суспільства в умовах воєнного стану через збройну агресію Російської Федерації проти України, коли щодня гинуть люди, трансляція російської музики у публічному просторі заборонена в Україні на законодавчому рівні згідно із Законом України № 2310-ІХ, прийнятим Верховною Радою України ще 19 червня 2022 року, тож відтворення гучно таких творів у громадському місці свідчить про очевидну зневагу до суспільних цінностей, недоречну демонстрацію веселощів, вочевидь порушує громадський порядок і спокій громадян, що є зрозумілим «поза розумним сумнівом». Відтак, як обґрунтовано зазначено в ухвалі апеляційного суду, конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 , з яким вони раніше не були знайомі, виник раптово, як зухвала та непропорційна реакція з боку ОСОБА_7 на правомірне зауваження потерпілого з приводу гучно ввімкненої музики, яка лунала російською мовою у його автомобілі.

16. Зазначені обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , на які послалися суди. Останній також повідомив, що бачив жінку, яка робила зауваження з приводу російської музики, що гучно лунала з автомобіля обвинуваченого. Оскільки зазначений свідок був безпосередньо допитаний судом у порядку ст. 23 КПК України, приведений до присяги, попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, а підстав для обмови обвинуваченого з його боку встановлено не було, суди обґрунтовано взяли показання цього свідка до уваги.

17. Також на підтвердження вищевказаних обставин суди послалися на дані відеозапису з камер відеоспостереження магазину «Оазис», на якому зафіксовано розвиток конфлікту між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 , зокрема, як потерпілий підійшов до обвинуваченого, між ними відбулась розмова, після чого потерпілий дістав телефон і почав телефонувати, а обвинувачений першим завдав йому удару в обличчя, штовхнув, а потім продовжив його побиття, коли потерпілий уже впав на тротуар.

18. Сам обвинувачений ОСОБА_7 під час його допиту не заперечував, що йому надходили зауваження від громадян з приводу російської музики, яка гучно лунала із салону його автомобіля, і, незважаючи на те, що за кермом його автомобіля на той момент перебував його брат, який і ввімкнув цю музику, об`єктивних перешкод для того, щоб її вимкнути, у ОСОБА_7 не було. Натомість ОСОБА_7 , замість свідомої законослухняної поведінки, порушив громадський порядок, використавши незначний привід, щоб самоствердитись за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе суспільству та продемонструвати зневагу до загальноприйнятих у ньому норм і правил поведінки.

19. З огляду на вищенаведене колегія суддів касаційного суду приходить до переконання, що за встановлених у цьому кримінальному провадженні обставин дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 296 КК України кваліфіковано правильно.

20. Розглядаючи апеляційну скаргу захисника на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції належним чином перевірив викладені у ній доводи, погодився з висновками суду першої інстанції та мотивами прийнятого ним рішення і законно й обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, із чим погоджується також колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, містить аргументовані відповіді на доводи апеляційної скарги сторони захисту та підстави визнання її необґрунтованою.

21. Колегія суддів касаційного суду вкотре зауважує, що положення ч. 3 ст. 404 КПК України не встановлюють для суду апеляційної інстанції обов`язку при кожному апеляційному перегляді вироку суду повторно досліджувати докази у провадженні, тільки якщо про це заявлено клопотання. Процесуальний закон такий обов`язок не зробив беззаперечним, оскільки має бути встановлено неповноту дослідження таких доказів або порушення під час їх дослідження, тому в разі відсутності таких підстав відмова у задоволенні клопотання учасника судового розгляду не може розцінюватися як порушення апеляційним судом вимог процесуального закону.

22. Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження. З огляду на те, що суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду кримінального провадження не вдався до іншої оцінки доказів, відмінної від їх оцінки місцевим судом, наведеної у вироку, встановлена ст. 23 КПК України засада безпосередності дослідження доказів апеляційним судом порушена не була.

23. При цьому слід враховувати, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, тому що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції, однак з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України, які зумовлені функцією суду апеляційної інстанції щодо апеляційного перегляду оскарженого судового рішення, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції. Це, крім іншого, означає, що, якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

24. Як убачається зі змісту касаційної скарги сторони захисту, зазначені у ній доводи по суті зводяться до незгоди з оцінкою доказів судами попередніх інстанцій. Водночас на жодні нові докази, крім тих, які вже були досліджені та яким надана відповідна правова оцінка, захисник не посилається, а фактично викладає власну оцінку обставин справи, відмінну від їх оцінки судами.

25. Під час касаційного провадження колегією суддів не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які могли би бути безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень у цьому кримінальному провадженні та вплинути на їх остаточність.

26. Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а вирок та ухвалу щодо ОСОБА_7 слід залишити без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 26 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3