КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3643/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

02 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строком до 20.03.2026 включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанціїврахував дані про особу обвинуваченого, зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінальних правопорушень, які відноситься до тяжких та особливо тяжких злочинів, міру покарання у виді позбавлення волі, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, та усвідомлення ним цієї обставини переконливо дало підстави суду вважати про існування наступних ризиків, а саме: можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України суд на вбачав підстав для визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якійпросить скасувати ухвалу Шевченківськогорайонного суду м. Києва від 22 січня 2026 рокута постановити нову ухвалу, якою відмовити у клопотанні прокурора про продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_7 та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує, що незважаючи на відсутність будь-якої інформації в клопотання прокурора щодо працевлаштування сімейного стану обвинуваченого, суд в ухвалі зазначив неправдиву інформацію, що ОСОБА_7 не працевлаштований та неодружений, при тому, що сторона захисту наводила факти, що обвинувачений здійснював підприємницьку діяльність як ФОП « ОСОБА_9 », як і те, що він перебуває у цивільному шлюбі.

Крім того, захисник вважає, що створено штучні обставини злочину, а докази сфальсифіковано, та є надуманими, оскільки об`єктивно сторона злочину, передбаченого ст. 114-2 КК України, кардинально не відповідає обвинуваченню про вчинення саме цього кримінального правопорушення ОСОБА_7 .

Також апелянт вказує, що суд позбавив обвинуваченого, який мав право надати пояснення та висловити свою думку щодо заявленого прокурором клопотання, оскільки він торкнувся теми доказів, що на думку суду, не є предметом розгляду на даній стадії, однак цими доказами сторона обвинувачення обґрунтовувала підозру.

Окрім іншого, апелянт зазначає, що наведені ризики не ґрунтуються на доказах, а є здебільшого перебільшеними та припущеннями, які нічим не підтверджено, а сама по собі тяжкість інкримінованих злочинів не може бути підставою для тримання під вартою.

Так, апелянт вказує, що жодного доказу про існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду не наведено, окрім того, що обвинувачений є громадянином Росії, і там він зрадник і злочинець, оскільки як професійний звукорежисер радіо приймав активну участь щодо боротьби з російською пропагандою та підтримував наших військових ЗСУ, крім того у нього під час затримання вилучили всі документи та закордонний паспорт.

Також апелянт зазначає, що не наведено жодних конкретних доказів ризику вчинити інше кримінальне правопорушення. Вказує, що обвинувачений ніколи не вчинив подібного, якби не така підступна провокація, та з урахування обставин з його рідними, які проживають на території росії.

Поміж іншого апелянт вказує, що відповідно до ст. 178 КПК України не було враховано, що у ОСОБА_7 є стійкі соціальні зв`язки, дружина, яка має малолітнього сина, які перебуває на його утриманні; постійне місце проживання в с. Крюківщина Бучанського району в Київській області; постійна робота, як ФОП « ОСОБА_9 ».

Крім того, апелянт звертає увагу, що альтернативний запобіжний захід у вигляді застави судом не визначено, які сам Шевченківський районний суд м. Києва визначав, зокрема у справах №761/11855/22, №761/9798/25.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000719 від 16.06.1925 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, ч.3 ст.114-2 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що з урахуванням характеру висунутого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, проти основ національної безпеки України, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, за яке загрожує покарання від восьми до дванадцяти років позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває у зареєстрованому шлюбі, не працевлаштований, міцних соціальних зв`язків не має, є раніше не судимою особою, у своїй сукупності дає достатні підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на наявність у обвинуваченого цивільної дружини, яка має малолітню дитину, постійного місця проживання та здійснення ним підприємницької діяльності як ФОП « ОСОБА_9 », що на думку захисника, свідчить про міцність соціальних зв`язків, то колегія суддів зауважує, що дані обставини,зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченій, не є достатніми стримуючими факторами та не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Та обставина, що у обвинуваченого під час затримання було вилучено всі документи та закордонний паспорт, неспроможна слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 під загрозою можливого застосування покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, якене розпочато по суті, докази сторони обвинувачення ще не досліджувались, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на недопитаних судом свідків у даному кримінальному провадженні.

Посилання захисника на необґрунтованість обвинувачення, докази у кримінальному провадженні та фактичні обставини справи, колегія суддів до уваги не бере, оскільки це є предметом судового розгляду суду першої інстанції та наступної їх оцінки, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Доводи захисника про те, що наведені в клопотанні ризики не ґрунтуються на доказах та є здебільшого перебільшеними, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів захисника про не визначення його підзахисному розміру застави, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку не визначати обвинуваченому розмір застави, враховуючи положення ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 407 КК України.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 січня 2026 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 строком до 20.03.2026 включно без визначення застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4