УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження № 0000418 внесеного до ЄРДР 12.11.2025, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання слідчого СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 , яке погоджене з прокурором, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

Клопотання мотивовано тим, що слідчим проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000418 внесеного до ЄРДР 12.11.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, в ході розслідування якого виникла необхідність у застосуванні відносно підозрюваного ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В ході розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Пунктом 9 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» від 21.06.2018 № 2469-VIII (далі - Закон «Про національну безпеку») визначено, що національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У відповідності до п. 2 ст. 1 Закону «Про національну безпеку», воєнна безпека - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз.

Згідно п.п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020, основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України, підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів. Держава врахує уроки гібридної агресії проти України, бойових дій на Близькому Сході у нових доктринальних підходах до забезпечення воєнної безпеки.

Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 (далі - Стратегія) визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-ХІІ (далі - Закон) Збройні Сили України (далі ЗСУ) - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

У відповідності до ст. 3 Закону організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Згідно ст. 12 Закону підготовка Збройних Сил України до виконання покладених на них Конституцією України завдань, організація та забезпечення їх виконання, підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності та боєздатності, виховна робота, збереження життя і здоров`я особового складу, забезпечення законності та військової дисципліни у Збройних Силах України здійснюються органами військового управління, командирами і начальниками всіх рівнів відповідно до вимог Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері оборони.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 № 1932-XII (далі - Закон «Про оборону України») військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України вважається збройною агресією.

Статтею 4 Закону «Про оборону України» визначено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3542-XII (далі - Закон «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цим же законом особливий період визначено як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 ст. 4 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно п. 5 ст. 22 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади.

Пунктами 1, 3 цієї ж статті Закону зобов`язано громадян з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; під час мобілізації з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Пунктом 2 ст. 26 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено настання відповідальності громадян за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно ст. 17 Закону «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон «Про військовий обов`язок і військову службу») захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Разом з тим, згідно частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані:

1) заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку;

2) визнані в установленому порядку особами з інвалідністю або відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін 6-12 місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії);

3) жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці;

4) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України;

5) жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років;

6) жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину, хвору на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дитину, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією закладу охорони здоров`я в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, але якій не встановлено інвалідність;

7) жінки та чоловіки, на утриманні яких перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;

8) усиновлювачі, на утриманні яких перебуває дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування, віком до 18 років, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років;

9) зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, чи рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду;

10) опікун особи, визнаної судом недієздатною;

11) які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

12) які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у особи з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів;

13) які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю;

14) члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи;

15) жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років і чоловіка (дружину), який (яка) проходить військову службу за одним із видів військової служби, визначених частиною шостою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";

16) керівники міністерств та їх заступники, керівники державних органів, органів державного управління, юрисдикція яких поширюється на всю територію України;

17) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

18) судді, судді Конституційного Суду України, члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, керівник служби дисциплінарних інспекторів Вищої ради правосуддя, його заступник, дисциплінарні інспектори Вищої ради правосуддя;

19) Уповноважений Верховної Ради України з прав людини;

20) Голова та інші члени Рахункової палати;

21) працівники органів військового управління (органів управління), військових частин (підрозділів) Міністерства оборони України, Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, апарату Міністерства внутрішніх справ України та експерти установ експертної служби Міністерства внутрішніх справ України;

22) дипломатичні службовці, які займають дипломатичні посади, Міністерства закордонних справ України, а також особи, які мають дипломатичний ранг Надзвичайний і Повноважний Посол;

23) державні службовці, які готують висновки до проектів нормативно-правових актів, проводять їх фахову, наукову, юридичну експертизу та/або експертизу прийнятих нормативно-правових актів, державні службовці, які безпосередньо виконують функції із забезпечення кібербезпеки, кіберзахисту та безпеки інформаційних технологій, роботи з розроблення програмного забезпечення, адміністрування баз даних, впровадження та підтримки новітніх інформаційно-комунікаційних технологій в органах, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України;

24) інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Відповідно до ст. 58 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.04.2024 (далі -Постанова), за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5, військовозобов`язаних СБУ чи розвідувальних органів) особисто через центри надання адміністративних послуг подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Заява повинна містити такі обов`язкові відомості про військовозобов`язаного:

- прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності);

- реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті громадянина України);

- дату народження;

- адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування);

- адресу електронної пошти;

- контактний номер телефону.

Військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів подають заяву про надання відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації за формою згідно з додатком 4 особисто на ім`я голови комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі за місцем перебування на військовому обліку.

До заяви додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Згідно додатку №5 до Постанови, зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи потребують постійного догляду до своєї заяви про отримання відстрочки повинні надати наступні документи:

- для особи, яка потребує постійного догляду, - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи;

- для особи, яка зайнята постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб або свідоцтво про народження дитини, або свідоцтво про народження особи, яка здійснює постійний догляд), документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);

- для особи, яка зайнята постійним доглядом за батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про шлюб та свідоцтво про народження дружини (чоловіка), документи, що підтверджують неможливість здійснення постійного догляду дружиною (чоловіком) або іншим працездатним членом сім`ї (висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу іншого працездатного члена сім`ї в постійному догляді або свідоцтво про смерть такого члена сім`ї, або витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або рішення суду про визнання безвісно відсутнім або рішення суду про оголошення його померлим), документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8).

Так, відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154 (далі - Положення) Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Пунктом 8 Положення визначено, що завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, у виконанні завдань з підготовки та ведення територіальної оборони, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 9 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

24 лютого 2022 року президент російської федерації оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України.

Після того, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил російської федерації шляхом збройної агресії, незаконно вторглись на територію України, перетнувши лінію державного кордону України, розташовану в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та шляхом застосування зброї здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, а також здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призводить до тяжких наслідків.

Указані дії супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено, і наразі він діє строком до 03 лютого 2026 року.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022, затвердженого Законом України від 03.03.2022 № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації. Строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався Указами Президента України і наразі його продовжено з 05 листопада 2025 року на 90 діб до 03 лютого 2026 року.

Рішенням 21 позачергової сесії селищної ради 8 скликання від 28.03.2022 №1625 «Про затвердження заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів Тиврівської селищної ради», ОСОБА_4 призначено на посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів Тиврівської селищної ради.

Відповідно до п. 1.2 посадової інструкції заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів Тиврівської селищної ради (далі - Посадова інструкція) - заступник селищного голови є посадовою особою місцевого самоврядування/

Згідно Розділу ІІ посадової інструкції заступник селищного голови з питань діяльності виконавчих органів Тиврівської селищної ради серед іншого виконує наступні функції:

- Організовує і контролює роботу виконавчого комітету та здійснює підготовку питань, що розглядаються на засіданнях виконкому, готує проекти рішень виконавчого комітету селищної ради.

- Забезпечує моніторинг та контроль за виконанням завдань, визначених за результатами засідань виконавчого комітету, селищного голови.

- Забезпечує своєчасне виконання, а в випадках, що стосуються його особисто, виконує розпорядження голови, рішення виконкому та сесії ради, приписи інших контролюючих організацій.

- Організовує підготовку і внесення на розгляд виконавчого комітету селищної ради проекту програми соціально-економічного розвитку Тиврівської селищної територіальної громади.

- Забезпечує розгляд депутатських запитів та депутатських звернень, виступає в засобах масової інформації, дає інтерв`ю з питань, віднесених до власної компетенції, забезпечує прозорість у діяльності селищної ради.

- Подає до державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ та організацій, громадян інформацію з питань, які входять до його компетенції.

- Організовує виконання повноважень виконавчого комітету селищної ради в сферах соціально-економічного та культурного розвитку, планування та обліку, охорони навколишнього природного середовища, інвестиційної політики, зовнішньоекономічних зав`язків, адміністративно-територіального устрою, забезпечує вирішення питань надзвичайних ситуацій і цивільного захисту населення в межах своїх повноважень.

Згідно рішення № 232 від 16.12.2022 Тиврівської селищної ради Вінницького району, Вінницької області Виконавчим комітетом затверджено персональний склад опікунської ради при виконавчому комітету головою комісії визначено заступника селищного голови з питань діяльності виконавчих органів ОСОБА_4 .

Відповідно до положення про комісію із встановлення факту здійснення військовозобов`язаними догляду (постійного догляду) комісія Тиврівської селищної ради для розгляду заяв громадян про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) (далі-Комісія) утворюється виконавчим комітетом селищної ради з метою встановлення факту здійснення військовозобов`язаним догляду (постійного догляду).

Положення про Комісію, кількісний та персональний склад Комісії затверджується рішенням виконавчого комітету селищної ради.

Комісія в своїй роботі керується Конституцією України, законами України, постановами Кабінету Міністрів України, іншими підзаконними актами, рішеннями селищної ради та її виконавчого комітету, розпорядженнями, а також цим Положенням.

Комісія реалізує свої повноваження на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України, та у разі його продовження.

Положення визначає порядок складення та видачі акту про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), відповідно до п. 61 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024№ 560.

Основним завданням Комісії є розгляд заяв військовозобов`язаних щодо встановлення факту здійснення військовозобов`язаними догляду (постійного догляду):

- які мають право на відстрочку відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю(батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду;

- які мають право на відстрочку відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та які мають одного своїх батьків з інвалідністю І чи II групи або одного з батьків дружини чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших осіб. які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю І чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю;

- які мають право на відстрочку відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та є члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю 1 або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю І або II групи.

Так, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про те, що на території України Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, будучи обізнаним у тому, що відповідно до ЗАКОНУ постійний догляд за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду надає підставу відстрочки від призову, переслідуючи корисливий умисел, здійснив перешкоджання законній діяльності Збройних сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань при проведенні мобілізаційної підготовки та мобілізації за наступних обставин.

Досудовим слідством встановлено, що у вересні 2025 року (точна дата і час не встановлено, але не пізніше 23.09.2025), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до голови комісії із встановлення факту здійснення військовозобов`язаними догляду (постійного догляду) ОСОБА_4 , з метою встановлення факту постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_8 у зв`язку із тим, що його мати - ОСОБА_8 , є інвалідом ІІ групи.

В ході телефонної розмови між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , що відбулась 29.09.2025, ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_7 про необхідність прибуття з відповідними документами матері до Тиврівської селищної ради з метою подачі відповідно заяви на отримання відстрочки.

У подальшому, 30.09.2025 у ході особистої зустрічі між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що відбулась у робочому кабінеті останнього, за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на отримання неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, що полягало у встановленні факту здійснення постійного догляду за матір`ю, що в подальшому буде підставою для отримання відстрочки від мобілізації ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, діючи умисно, усвідомлюючи, що її подальші протиправні дії сприятимуть перешкоджанню законній діяльності Збройних сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань при проведенні мобілізаційної підготовки та мобілізації, з метою незаконного збагачення, під час спілкування з ОСОБА_7 , що мало місце 30.09.2025 висунув протиправну вимогу останньому про надання неправомірної вигоди в розмірі 1000 доларів США за вчинення дій, пов`язаних зі створенням умов, що нададуть підставу останньому отримати відстрочку від мобілізації, шляхом винесення позитивного рішення комісії Тиврівської селищної ради під час розгляду заяви про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду), головою, якої останній і являвся. При цьому він створив у заявника переконання, що без такої передачі позитивне рішення ухвалене не буде.

В свою чергу, ОСОБА_7 на вимоги ОСОБА_4 вимушено погодився, оскільки був переконаним, що за інших умов він не отримає відстрочку від мобілізації, у зв`язку з чим, надав ОСОБА_4 усі документи, необхідні для отримання відстрочки від мобілізації в період дії правового режиму воєнного стану.

Після чого, цього ж дня, ОСОБА_4 , будучи службовою особою, діючи умисно, з корисливим мотивом та з метою особистого збагачення, діючи з використанням службового становища та всупереч інтересам служби використовуючи особисті відносини з членами комісії із встановлення факту здійснення військовозобов`язаними догляду (постійного догляду), в якій останній є головою комісії, без наявності необхідного пакета документів, зокрема медичних висновків про те, що хвора за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду, без здійснення обстеження за місцем проживання ОСОБА_8 , виготовив акт від 30.09.2025про встановлення факту здійснення постійного догляду за ОСОБА_8 , який надав ОСОБА_7 для подальшого звільнення від мобілізації.

В подальшому, ОСОБА_4 , розуміючи той факт, що ОСОБА_7 отримав акт від 30.09.2025 про встановлення факту здійснення постійного догляду за ОСОБА_8 , 02.10.2025 в денну пору доби, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення здійснив телефонний дзвінок до ОСОБА_7 , та домовився про зустріч з останнім.

В ході зустрічі, що мала місце 02.10.2025 поруч з приміщенням Тиврівської територіальної громади, за адресою: смт. Тиврів, вул. Тиверська, 32, ОСОБА_4 , усвідомлюючи те, що її злочинні дії перешкоджають законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, повідомив ОСОБА_7 щодо перебування останнього в полі зору посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_3 , у той же час повідомив, що дане питання зможе вирішити шляхом впливу на вищезазначених посадових осіб після передачі йому додаткової неправомірної вигоди, а також повідомив про необхідність прибуття ОСОБА_7 до Прозорого офісу та подачі відповідних документів,які є підставою отримання відстрочки.

На виконання вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_7 звернувся у Прозорий офіс з метою подачі документів, однак йому надали список необхідних документів, які потрібні для їх подачі, серед яких обов`язком є довідки ЛКК, яких у останнього не було.

Враховуючи вищевказаний факт, 03.10.2025 ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_4 про необхідність отримання довідок ЛКК з метою подачі документів для отримання відстрочки від мобілізації, на що ОСОБА_4 , використовуючи свої службові повноваження, зателефонував керівнику КНП «Багатопрофільна лікарня» Тиврівської селищної ради - ОСОБА_9 та повідомив, що ОСОБА_7 приїде до неї за довідкою ЛКК.

В свою чергу, ОСОБА_7 , діючи за вказівкою ОСОБА_4 07.10.2025 прибув до КНП «Багатопрофільна лікарня Тиврівської селищної ради», після чого при спілкуванні з керівником вищезазначеного закладу - ОСОБА_9 остання здійснила телефонний дзвінок голові ЛКК ОСОБА_10 та повідомила, що про необхідність надання позитивного висновку про встановлення необхідності здійснення постійного стороннього догляду, при цьому повідомивши ОСОБА_7 про можливість отримання відповідного висновку ЛКК на протязі години.

08.10.2025 ОСОБА_7 , отримавши відповідний висновок ЛКК, прибув до Прозорого офісу у м. Вінниця де здійснив подачу документів для оформлення опікунства на матір`ю, з метою отримання відстрочки від мобілізації.

Надалі, ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне збагачення, діючи умисно, з прямими умислом, під час особистої зустрічі з ОСОБА_7 , що мала місце 10.11.2025 у приміщенні Тиврівської ОТГ, знову висунув вимогу ОСОБА_7 про надання неправомірної вигоди - талонів на пальне в кількості 500 літрів бензину та 500 літрів дизельного пального, частина з яких передбачалась за видачу акту від 30.09.2025 про встановлення факту здійснення постійного догляду за ОСОБА_8 .

Так, 11.11.2025 о 08:24 годині, ОСОБА_7 , на виконання вищевказаної домовленості, перебуваючи у приміщенні Тиврівської селищної ради, що за адресою: смт. Тиврів, вул. Тиверська, 40, діючи під контролем правоохоронних органів, передав ОСОБА_4 неправомірну вигоду у вигляді талонів на пальне в розмірі 500 літрів бензину та 500 літрів дизелю, як оплата за незаконно отримані за допомогою злочинних дій ОСОБА_4 акт від 30.09.2025 про встановлення факту здійснення постійного догляду за ОСОБА_8 та висновок ЛКК про наявність порушення функції організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від 07.10.2025.

На підставі виготовлених завідомо неправдивих офіційних документів, зокрема акту про встановлення факту здійснення постійного догляду та висновкулікарсько-консультативної комісії, ОСОБА_7 був неправомірно виведений з мобілізаційного ресурсу та отримав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації до 02.02.2026, у зв`язку з чим упродовж зазначеного періоду не підлягає призову та не може бути залучений до укомплектування Збройних Сил України особовим складом.

Такі дії призвели до фактичного недоотримання Збройними Силами України військовозобов`язаного, що в умовах дії воєнного стану та загальної мобілізації безпосередньо впливає на виконання завдань із комплектування Збройних Сил України, знижує їх мобілізаційні спроможності та створює реальні перешкоди у здійсненні мобілізаційних заходів, які є складовою законної діяльності Збройних Сил України, спрямованої на оборону держави.

Зокрема, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання їх наслідків, організував та реалізував схему ухилення громадян від мобілізації шляхом виготовлення фіктивних документів, а також вимагання та одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття відповідних рішень, чим здійснив перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, а саме у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

25.12.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень повністю підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами, зокрема: показами свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , протоколом затримання підозрюваного ОСОБА_4 від 11.11.2025, протоколами обшуків, протоколами огляду, документами, які долучені до матеріалів кримінального провадження та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Стороною обвинувачення зібрано достатньо доказів, які підтверджують існування окремих ризиків, передбачених статтею ст. 177 КПК України, зокрема того, що підозрюваний ОСОБА_4 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності може переховується від органів досудового розслідування та/або суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення (п.2 ч.1 ст.177 КПК України), усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення даного злочину може незаконно впливати на свідків, інших співучасників, шляхом їх підкупу, умовляння або залякування (п.3 ч.1 ст.177 КПК України); вчинити інші кримінальні правопорушення (п.5 ст.177 КПК України).

Існування зазначених ризиків обґрунтовується встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення зокрема, тим що ОСОБА_4 усвідомлює тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні даного злочину, за яке йому може бути призначено покарання до 8-ми років позбавлення волі, а тому існує ризик у вигляді переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду.

Крім того, враховуючи, що на теперішній час на території України діє воєнний стан через військову агресію російської федерації, деяка чисельність населення залишає територію України маючи намір уникнути загрози своєму життю та здоров`ю, а тому майже кожен день фіксується величезна кількість протиправного переходу державного кордону України. У зв`язку з цим пильність військовослужбовців Державної прикордонної служби України в умовах сьогодення викликає занепокоєння, а враховуючи, що ОСОБА_4 , є мешканцем Вінницької області, яка межує з кордоном іншої держави, тому існує ймовірність того, що останній може залишити Україну та переховуватися за межами України.

Враховуючи вищенаведене існує обґрунтовано ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема переховування підозрюваного ОСОБА_4 від органів досудового розслідування та суду.

Крім того, наявний і ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України -знищення, приховування або спотворення речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

На даний час у кримінальному провадженні проводяться активні слідчі (розшукові) дії, спрямовані на встановлення інших співучасників злочину, виявлення та вилучення доказів, що підтверджують факт протиправної діяльності ОСОБА_4 . Не всі речі й документи, які мають доказове значення, відшукано.

Зібраними доказами встановлено, що заступник селищного голови Тиврівської селищної ради ОСОБА_4 , користуючись службовим становищем, налагодив схему систематичного вимагання неправомірної вигоди від громадян за видачу актів опікунської ради про встановлення факту здійснення постійного догляду за особою, що надалі слугувало підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно зі ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Ця діяльність створювала умови для ухилення від мобілізації, перешкоджала комплектуванню Збройних Сил України та підривала здійснення мобілізаційних заходів, необхідних для оборони держави.

Крім цього, встановлено, що ОСОБА_4 , використовуючи свій службовий вплив і зв`язки, здійснював незаконний вплив на членів лікарсько-консультаційної комісії КНП «Багатопрофільна лікарня» Тиврівської селищної ради та ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою прийняття ними потрібних для нього рішень. Враховуючи, що зазначена діяльність мала системний і тривалий характер, а до її реалізації було залучено невизначене коло осіб, які можуть бути як співучасниками, так і свідками злочину, існує реальна загроза знищення, підроблення чи приховування документів, які безпосередньо підтверджують факти злочинної діяльності.

З огляду на тривалість злочинної діяльності (з 2022 року), характер правопорушення, коло причетних осіб та службове становище підозрюваних, є обґрунтовані підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_4 може знищити чи приховати документи, а також узгоджувати позиції з іншими фігурантами або впливати на свідків, у тому числі на працівників органів місцевого самоврядування та медичної установи.

Таким чином, ризики, визначені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальними та підтвердженими фактичними обставинами, що свідчить про необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу, який забезпечить належну процесуальну поведінку та недопущення перешкоджання кримінальному провадженню.

Також існує обґрунтований ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме - можливість незаконного впливу підозрюваного на свідків, інших учасників кримінального провадження чи можливих співучасників злочину шляхом їх підкупу, умовляння або залякування.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 та ст. 224 КПК України, показання свідків у кримінальному провадженні отримуються спочатку під час досудового розслідування - шляхом їх допиту слідчим або прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду - безпосередньо судом у судовому засіданні. При цьому ч. 4 ст. 95 КПК України прямо встановлює, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які були безпосередньо сприйняті під час судового засідання або отримані у порядку, визначеному

ст. 225 КПК України, і не має права посилатися на показання, надані слідчому чи прокурору.

Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження, коли відбувається збирання доказів, але й на стадії судового розгляду - до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків і дослідження їх у судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що підозрюваний особисто знайомий зі свідками у даному кримінальному провадженні, які в подальшому будуть допитуватися судом, існує реальна загроза, що останній може впливати на них незаконними способами - шляхом підкупу, умовляння чи залякування з метою схиляння до надання неправдивих показань або відмови від раніше даних свідчень, чим створюється ризик ухилення від кримінальної відповідальності.

Слід також врахувати, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перебувають у службовій залежності від заступника селищного голови ОСОБА_4 , що створює реальну можливість здійснення ним тиску на підлеглих з метою узгодження позицій або зміни наданих ними показань.

Крім того, встановлено, що саме ОСОБА_4 02.01.2023 року видав розпорядження № 1 про призначення ОСОБА_9 директором КНП «Багатопрофільна лікарня» Тиврівської селищної ради, отже, має реальний адміністративний та психологічний вплив на неї, що створює підстави вважати, що, перебуваючи на волі, він може здійснювати тиск на вказану особу з метою зміни або узгодження її показань.

Окрім цього, ОСОБА_4 відомі місця проживання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які надали викривальні показання щодо безпосередніх обставин вчинення даного кримінального правопорушення. У зв`язку з цим існує реальна можливість впливу на цих свідків з боку підозрюваного, у тому числі шляхом залякування або схиляння до відмови від раніше наданих свідчень.

На даний час перевіряється причетність інших фактів вчинення ОСОБА_15 кримінальних правопорушень, пов`язаних з ст. 114-1, у зв`язку з чим проводяться допити осіб, яким надано відстрочку від призову за аналогічних обставин, що і Заявнику. Однак під час допиту вищезазначених осіб усі вони користуються правовою допомогою адвоката ОСОБА_5 , яка є донькою адвоката ОСОБА_5 , що здійснює захист ОСОБА_4 . Ця обставина прямо вказує на тиск з боку ОСОБА_4 через свого адвоката на можливих свідків кримінального правопорушення, та перешкоджає об`єктивній істині.

З огляду на викладене, доходжу до висновку, що ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальним, обґрунтованим і підтверджується фактичними даними, а тому потребує врахування при вирішенні питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу, який забезпечить недопущення протиправного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження.

Відповідно до ст. 176 КПК України до підозрюваних осіб можна застосувати один з таких видів запобіжних заходів, а саме: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.

Вище наведене, які підтверджують наявність ризиків, не дає підстав звертатися до суду із більш м`яким запобіжним заходом відносно підозрюваного ОСОБА_4 , так як вони не забезпечать виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Відповідно до частини четвертої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених, зокрема, статтями 109-114-2 Кримінального кодексу України.

Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , кваліфіковано за частиною першою статті 114-1 КК України, тобто умисне перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань в особливий період.

Таким чином, інкримінований злочин прямо віднесений законодавцем до переліку кримінальних правопорушень, за якими під час дії воєнного стану допускається застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без альтернативи у вигляді застави.

Крім формальної наявності такої можливості, існують також матеріально-правові підстави, які свідчать про недоцільність та неефективність визначення застави у даному кримінальному провадженні, а саме:

Характер та спрямованість кримінального правопорушення.

Дії підозрюваного були спрямовані безпосередньо проти інтересів обороноздатності держави, полягали у створенні умов для незаконного виведення військовозобов`язаних з мобілізаційного ресурсу в умовах воєнного стану та загальної мобілізації, що становить підвищену суспільну небезпеку.

Особливий період та воєнний стан.

Кримінальне правопорушення вчинене в умовах триваючої збройної агресії російської федерації проти України, коли кожен факт ухилення від мобілізації безпосередньо впливає на можливості Збройних Сил України виконувати покладені на них конституційні функції.

Системність та корисливий мотив дій підозрюваного.

Зібраними доказами встановлено, що підозрюваний не одноразово, а системно використовував своє службове становище з метою незаконного збагачення, що свідчить про стійкість злочинного умислу та відсутність стримувального ефекту від більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі застави.

З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, тяжкості інкримінованого злочину, його спрямованості проти обороноздатності держави, а також наявних процесуальних ризиків, визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні є недоцільним, а застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без альтернативи у вигляді застави є обґрунтованим та необхідним.

Враховуючи вказане сторона обвинувачення не в змозі запобігти вищенаведеним ризикам, при застосуванні до підозрюваного ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів, а тому слідчий просив слідчого суддю клопотання задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, слідчому судді пояснив, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, разом з тим по кримінальному провадженні існує ризик, зокрема те, що ОСОБА_4 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, що унеможливлює обрання йому менш суворого запобіжного заходу.

Підозрюваний ОСОБА_4 під час судового розгляду заперечив проти задоволення клопотання, слідчому судді пояснив, що від органу досудового росзілудвання та суду він жодним чином не переховується та з`являється на усі виклики за першою вимогою, наміру переховуватись не має. Просив слідчого суддю при вирішенні питання про застосування відносно нього запобіжного заходу визначити розмір застави.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання слідчого, слідчому судді пояснив, що на даний час до ОСОБА_4 в рамках іншого кримінального провадження яке розслідується за аналогічними обставинами проте з іншою правовою кваліфікацією діє запобіжний захід у вигляді застави із покладенням обов`язків, який підозрюваний жодним чином не порушує, підозрюваний має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність у останнього стійких соціальних зв`язків та відсутності ризиків, разом з тим, прокурором не було доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ризики зазначені у клопотанні є недоведеними, при цьому з наявних у матеріалах клопотання доказів визначити обґрунтованість підозри неможливо. Просив слідчого суддю відмовити у задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі, а у випадку якщо слідчий суддя прийде до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу - визначити останньому розмір застави у меншому розмірі ніж було визначено ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження по якому ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, оскільки у разі доведення вини за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 368 КК України визначено покарання у виді позбавлення волі на більший термін ніж за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 114-1 КК України, а тому визначення застави у більшому або аналогічному розмірі є непропорційним.

Слідчий суддя заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та проаналізувавши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Стаття 177 КПК України, передбачає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Стаття 183 КПК України, передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Відповідно до вимог ст. 184 КПК України під час досудового розслідування слідством встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводяться наданні сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального провадження; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначених у клопотанні.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

При цьому, слід звернути увагу, що згідно положень чинного КПК України, на стадії досудового розслідування оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті їх оцінки з точки зору достатності й допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи.

На цій стадії слідчий суддя, враховуючи правову позицію ЄСПЛ, оцінює оголошену підозру лише з точки зору її обґрунтованості.

Так, згідно позиції, що висловлена у рішеннях ЄСПЛ і яку використовують слідчі судді, зокрема «Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» № 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28 жовтня 1994 року, термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Тобто, обґрунтованою є підозра яка побудована на фактах, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність і стандарт доказування «обґрунтована підозра» вважається досягнутим, якщо фактів та інформації достатньо, аби переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Щодо рівня імовірності, за якого підозра вважається обґрунтованою, то цей стандарт доказування не передбачає, що уповноважені особи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, які необхідні на наступних етапах кримінального провадження.

За наявності обґрунтованих даних, які спростовують усі чи деякі обставини вчинення кримінального правопорушення, прокурор має право змінити раніше повідомлену підозру чи, за наявності для цього підстав, прийняти рішення про закриття провадження.

В даному випадку, з`ясовані під час розгляду клопотання обставини свідчать про те, що повідомлення про підозру було здійснено за наявності фактичних даних, які давали прокурору можливість дійти висновку, що ОСОБА_4 може бути причетним до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Вказані дані підтверджуються зокрема показами свідка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , протоколом затримання підозрюваного ОСОБА_4 від 11.11.2025, протоколами обшуків, протоколами огляду, документами, які долучені до матеріалів кримінального провадження.

Додані до клопотання документи містять фактичні дані, які дають підстави слідчому судді на даній стадії процесу вважати, що причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, яке йому інкримінують органи досудового розслідування, є імовірною та достатньою для повідомлення такій особі про підозру.

Отже, у даному випадку оголошена ОСОБА_4 підозра з огляду на практику ЄСПЛ відповідає критеріям обґрунтованості.

Разом з тим, метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто, до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і встановлених в судовому засіданні, а також, відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність (пп. «а» п. 1ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За приписами ч. 4ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Вирішуючи питання про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вік та стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності та місце проживання останнього та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Зокрема слідчий суддя враховує те, що ОСОБА_4 , має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні неповнолітніх двох дітей, офіційно працевлаштований, раніше не судимий, підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від п`яти до восьми років.

Разом із тим, органом досудового розслідування обґрунтовано наявність низки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків та потенційних інших підозрюваних, задля уникнення кримінальної відповідальності за скоєний злочин; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, тяжкість покарання за злочин, особу підозрюваного, тому слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що перебуваючи на волі підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, впливати на свідків, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

При цьому слід зазначити, що чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що підозрюваний обов`язково здійснюватиме такі дії, однак має об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Разом з тим, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_4 слідчий суддя не вбачає.

Прокурором в ході розгляду даного клопотання доведено, що вказані в клопотанні ризики, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів в даному випадку є недоцільним та не можливим і саме - тримання під вартою може запобігти зазначеним в клопотанні ризикам, а тому дане клопотання слідчий суддя вважає обґрунтованим, доведеним, та таким, що підлягає до задоволення.

Слідчий суддя вважає обґрунтованим застосування запобіжного заходу до підозрюваного в межах строку досудового розслідування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має право визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, тому слідчий суддя вважає, що, з метою надання права на альтернативний вид запобіжного заходу, з урахуванням обставин кримінального правопорушення та клопотання слідчого, підозрюваному ОСОБА_4 необхідно визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі наведеного, керуючись ст. 176 - 178, 183, 184, 186, 193, 196, 197, 309, 369, 370, 372, 400 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Затримати підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в залі суду, відразу після проголошення даної ухвали слідчого судді.

Строк тримання під вартою діє протягом 57 (п`ятдесяти семи) днів з моменту затримання ОСОБА_4 , тобто до 25 лютого 2026 року (час рахувати відповідно до протоколу затримання) в межах строку досудового розслідування.

Строк дії ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити до 25 лютого 2026 року.

Одночасно визначити ОСОБА_4 , заставу в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати на виклики слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

- не відлучатись з населеного пункту, де він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Якщо ОСОБА_4 не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

У разі внесення застави та покладення обов`язків на підозрюваного ОСОБА_4 - визначити термін їх дії відповідно до ч. 7 ст. 194 КПК України, тобто в межах строку досудового розслідування на час покладення обов`язків.

Організацію затримання ОСОБА_4 та складання протоколу затримання покласти на слідчого СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Подача апеляційної скарги на дану ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя