Справа № 372/6030/24
Провадження № 1-кп-140/25
В И Р О К

іменем України

09 грудня 2025 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Обухові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000186 від 13.09.2024 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Перше Травня, Обухівського району, Київської області, громадянина України, з неповною вищою освітою, розлученого, працює приватним підприємцем, є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, у період дії воєнного стану, введеного на всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану на території України», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні, який неодноразово продовжувався, під час загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України №69/2022 від 24.02.202, яка діє до теперішнього часу, вчинив кримінальне правопорушення проти державних інтересів в сфері забезпечення призову та мобілізації на особливий період за наступних обставин.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (зі змінами і доповненнями станом на 14 квітня 2022 року) є військовозобов`язаним, тобто особою, яка перебуває у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у термін, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших формувань, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Відповідно до ч. 1 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 року (зі змінами та доповненнями станом на 01 квітня 2022 року) громадяни зобов`язані з являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до Постанови від 13 червня 2024 року № 601/2491/22 Верховного Суду в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме створення держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, які підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку із захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та захисту інтересів суверенітету, територіальної відповідальності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки підтверджень особи про не сумнівність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказів відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких забезпечує безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є основними функціями всього українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який виникає у забезпеченні оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язковим для громадян України. таке положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону N 2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військові служби передбачають необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону N 2232-XII військовий обов`язок установлюється з призначення підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в які комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно зі ст. 17 Закону України від 06 грудня 1991 року N 1932-XII "Про оборону України" захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні підтримувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Відповідно до Постанова від 13 червня 2024 року № 601/2491/22 Верховного Суду, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації за умови виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

03.07.2024 року, ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з оголошенням Указу Президента України № 69-2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації та призивом на військову службу у Збройні Сили України, перебуваючи у вищезазначеному приміщенні, будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації оголошеної Указом Президента України №69-2022 від 24 лютого 2022 року, після проходження військово-лікарської комісії, згідно довідки якої від 02 липня 2024 року № 2060 - придатний до військової служби, отримав повістку на відправку до команди за призивом по мобілізації на 10 липня 2024 року для поставки до 242-го навчального центру ЗСУ для проходження курсів підготовки.

10.07.2024 року, ОСОБА_4 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин, в порушення вимог ст.65 Конституції України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від

24 лютого 2022 року №69-2022, ігноруючи підставу бойової повістки не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим не відправився до 242-го навчального центру ЗСУ для проходження курсів підготовки, чим умисно, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

В подальшому 07.08.2024 року ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з оголошенням Указу Президента України № 69-2022 від 24 лютого 2022 року загальної мобілізації та призивом на військову службу у Збройні Сили України, перебуваючи у вищезазначеному приміщенні, будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками вищевказаного центру про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час мобілізації оголошеної Указом Президента України №69-2022 від 24 лютого 2022 року, після проходження військово-лікарської комісії, згідно довідки якої від 02 липня 2024 року № 2060 - придатний до військової служби, отримав повторну повістку на відправку до команди за призивом по мобілізації на 10 серпня 2024 року для поставки до 153-го навчального центру ЗСУ для проходження курсів підготовки.

Після чого 10.08.2024 о 06 год. 45 хв. ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову за мобілізацією, без поважних причин, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від

24 лютого 2022 року №69-2022, ігноруючи підставу бойової повістки не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим не відправився до 153-го навчального центру ЗСУ для проходження курсів підготовки, чим умисно, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав та показав, що не ухилявся від мобілізації, оскільки добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 де повідомив, що є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови, тобто віруючим з 25 років та попросив ІНФОРМАЦІЯ_4 замінити військову службу на невійськову, тобто альтернативну службу, однак його прохання було проігноровано. Особисто для нього неприйнятна військова служба в цілому, а саме підпорядкування військовим структурам, прийняття присяги, носіння зброї, форми, отримання зарплатні військового, виконання наказів військового командування, виконання військової присяги рівноцінне зраді, оскільки він давав обітницю на вірність Богу, та повинен бути мирною людиною. З самого початку висловив свою згоду на будь-яку іншу роботу, як альтернативний варіант військової служби, проте державні органи у порушення ч.4 ст. 35 Конституції України не надали йому такої можливості. Також зазначив, що він надавав відповідні документи і заяву в якій попросив замінити військову службу на невійськову, тобто альтернативну службу. Після чого пройшов ВЛК та йому було вручено бойову повістку. Він пояснив, що не зможе з`явитися на відправку і написав письмове пояснення до якого додав довідку, що є ОСОБА_6 , та заяву про заміну військової служби на альтернативну. Він з 2001 року є Свідком Єгови, та священонослужителем який навчає Божого Слова та Біблії і несе знання, а тому просив суд його виправдати, за відсутністю складу злочину.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що проходить військову службу по мобілізації на посаді заступника командира роти ІНФОРМАЦІЯ_5 та до його функціональних обов`язків згідно внутрішнього наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_5 входить вручення повісток, оповіщення громадян щодо їх прибуття до РТЦК та СП для уточнення даних, проходження ВЛК, відправка до навчальних центрів військових частин. Обвинувачений пройшов ВЛК та був визнаний придатним до військової служби і йому під особистий підпис було вручено дві бойові повістки однак на вказані дати, та збірний пункт РТЦК не прибув про що було складено рапорт на ім`я керівника, зазначено в поіменному списку осіб, які не прибули. При отриманні бойових повісток ОСОБА_4 пояснював, що за своїми релігійними переконаннями не може проходити військову службу, подав заяву про заміну на невійськову, тобто альтернативну службу, однак така заміна під час військового стану законодавством не передбачена, про що йому пояснювалось. В зв`язку з чим було направлено матеріали до правоохоронних органів для проведення досудового розслідування.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показав, що являється керівником релігійної організації «Свідків Єгови в Україні» та бере активну участь у релігії з 2001 року. Обвинувачений регулярно відвідує зібрання богослужіння, навчає Біблії інших, проповідує слово ОСОБА_9 , допомагає віруючим та іншим людям. Враховуючи, що Біблія є для ОСОБА_4 авторитетом він не бажає порушувати її норми і принципи. Свідку відомо, що ОСОБА_4 під час мобілізації просив замінити військову службу на цивільну, оскільки не міг піти проти переконань, які в нього є на основі Біблії. Мобілізація протирічить поглядам Свідків Єгови, оскільки по совісті вони не можуть брати до рук зброю, ОСОБА_10 вчить їх жити мирно. Свідки ОСОБА_11 піддавались переслідуванням і раніше за непорушення принципів віри, однак від віри не відмовлялись. Обвинувачений подав заяву до ТЦК про заміну військової служби на невійськову, але рішення прийнято не було. Свідки ОСОБА_11 не залишаються в стороні з перших днів війни, допомагали гуманітарною допомогою, дехто вивозив людей із зони бойових дій, займалися і зараз займаються відбудовою територій, приймали в себе переселенців. Чинників які б змусили члена організації Свідка Єгови взяти до рук зброю нема, оскільки це суперечить глибоко закладеним в душі і серці принципам.

Окрім викладених показань свідків вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- витягом з ЄРДР 0000186 від 13.09.2024 року, з якого вбачається, що15.07.2024 та 08.08.2024 до чергової частини Обухівського РУП ГУ НП в Київській області з ІНФОРМАЦІЯ_5 надійшли матеріали щодо ухилення від призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язаним ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.212);

- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 13.07.2024 №10688 про вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення за ст.336 КК України (т.1 а.с.213);

- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 13.07.2024 №10687 про вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення за ст.336 КК України (т.1 а.с.214);

- копією рапорту від 12.07.2024 року заступника начальника центру-начальника мобілізаційного відділення ОСОБА_12 яким він повідомляє Начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 , що в ході проведення відправки військовозобов`язаних 10.07.2024 року до 242 ЦПП було виявлено відсутність ОСОБА_4 . На телефонні дзвінки ОСОБА_4 не відповідає, на зв`язок не виходить (т.1 а.с.215);

- копією розписки про отримання ОСОБА_4 о 13.10 год. 03.07.2024 року повістки про прибуття 10.07.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.216);

- копією поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_7 і відправлені у складі команди в/ч НОМЕР_1 ЦПП 10.07.2024 №10411 від 09.07.2024 року в якому наявна відмітка, що солдат ОСОБА_4 не з`явився (т.1 а.с.217-218);

- копією військового квитка ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 від 02.07.2024 року (т.1 а.с.222-225);

- обліково-послужною карткою серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.226-227);

- копією довідки № 2060 військово-лікарської комісії від 02.07.2024 року про те, що солдат ОСОБА_4 , 1983 р.н. пройшов медичний огляд ВЛК 26.06.2024 року та визнаний придатним до військової служби (т.1 а.с.228);

- копією картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 від 26.02.2024 року про придатність до військової служби, результатами психологічного вивчення ОСОБА_4 від 28.06.2024 року (т.1 а.с.229-230);

- повідомленням №14881 від 14.08.2024 керівного комітету Центру Свідків Єгови в Україні, з якого слідує, що ОСОБА_4 з 26.05.2001 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. 16.09.2008 він призначений Керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» і на даний час займає посаду священнослужителя (диякона) збору (т.1 а.с.231);

- копією розписки про отримання ОСОБА_4 об 10.26 год. 07.08.2024 року повістки про прибуття 10.08.2024 року о 06.45 до ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.232);

- копією поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_7 і відправлені у складі команди в/ч НОМЕР_3 опбр 10.08.2024 №12301 від 09.08.2024 року в якому наявна відмітка, що солдат ОСОБА_4 не з`явився (т.1 а.с.233);

- протоколом огляду (перегляду) відеозапису від 10.10.2024 року на якому зафіксовано, як працівник ІНФОРМАЦІЯ_5 вручає ОСОБА_4 бойову повістку з призовом на військову службу, в якій вказано про необхідність прибуття на збірний пункт 10.08.2024 року о 06.45 год. та відтвореним в судовому засіданні диском з відеозаписом (т.1 а.с.236-241);

Оцінюючи дані докази, суд виходить з наступного.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, позаяк сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, що встановлено ст.22 КПК України, адже вони, в силу ст.26 КПК України, є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні судом забезпечено дотримання вимог ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, надані сторонами та за наслідками оцінки доказів безпосередньо відображених у вироку.

Проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків, оцінивши всі подані суду письмові докази з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та логічного взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведення винуватості ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 336 КК України.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, в рішенні «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року - Європейський суд з прав людини вказує, що при оцінці доказів, суд як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може впливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Зважаючи на приписи статті 94 КПК України суд вважає, що стороною обвинувачення достатньо переконливо і послідовно доказано інкриміноване обвинувачення, яке ґрунтується на проаналізованих вище неспростовних презумціях факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, які включають не спростовані стороною захисту об`єктивні дані про обставини, що прямо вказують про вчинення особисто обвинуваченим окремих діянь, які підпадають під ознаки кримінально караних та можуть слугувати підтвердженням існування частини об`єктивної і суб`єктивної сторони інкримінованим обвинуваченому злочину. Суд вважає, що винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом.

Поряд із тим, критерію «поза розумним сумнівом» не відповідають доводи сторони захисту, які є непереконливими та не знайшли об`єктивного підтвердження під час судового розгляду.

У Постанові ККС ВС від 21.02.2018 року у справі за №701/613/16-к було зроблено висновок, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

За таких обставин, застосовуючи принцип змагальності сторін та диспозитивності кримінального судочинства, суд вважає повністю доведеними викладені у обвинуваченні відомості про обставини, спосіб і механізм вчинення інкримінованому обвинуваченому злочину.

Аргументи сторони захисту з приводу того, що обвинувачений не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями та мав законні сподівання на дотримання конституційних гарантій щодо заміни йому військової служби невійськовою (альтернативною) службою, а тому його відмова від призову на військову службу під час мобілізації є сумлінною, що виключає кримінальну відповідальність, суд відхиляє з огляду на таке.

Об`єктом кримінального правопорушення. передбаченого ст.336 КК України є передбачений законом порядок управління в державі, спрямований на підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки. У більш вузькому розумінні об`єктом посягання за вказаною нормою кримінального закону є встановлений законом порядок призову та мобілізації з метою забезпечення особовим складом Збройних Сил України.

Суспільна небезпечність правопорушення полягає в тому, що ухилення від призову на військову службу громадян з числа військовозобов`язаних та резервістів під час воєнних дій, створює реальні перешкоди для реалізації державної політики у сфері оборони в обставинах, що загрожують територіальній цілісності та незалежності України.

Об`єктивна сторона відповідного правопорушення виявляється як у діях так і у бездіяльності, спрямованих на ухилення будь-яким способом (у тому числі шляхом відмови) від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх дій та вчинків, проте має намір і бажання так діяти, щоб досягти мети - уникнути призову під час мобілізації. При цьому мотиви ухилення від військової служби для кваліфікації дій винного не мають значення.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань за пропозицією Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації, яка триває до теперішнього часу.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до положень ч.4, ч.5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України мають право на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу». Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені види військової служби, серед яких: базова (строкова) військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, визначені як два самостійні види служби, проходження якої регулюється різними нормами Закону.

За змістом ч.1 ст. 1, ст. 4 та ст. 15 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян віком 18-25 років. При цьому, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частиною 1 ст. 35 Конституції України визначено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (ч.2 ст. 35 Конституції).

Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно положень ч.1 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (далі Пакт, МПГПП) кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.

Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб. (ч.3 ст. 18 Пакту)

За змістом ч.1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст. 9 Конвенції).

А тому всупереч доводам сторони захисту про конституційну непорушність права на свободу світогляду і віросповідання, це право не є абсолютним, адже ч. 2 ст. 35 Конституції, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ч. 3 ст.18 Пакту і частина 2 ст. 9 Конвенції в схожих виразах допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).

Право громадян на свободу совісті та віросповідання є конституційним правом громадян згідно ст 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина. Проявом сумлінної відмови від військової служби, серед іншого є реалізація особою законодавчо врегульованого права та можливостей заміни військової служби альтернативною (невійськовою) службою.

Оцінюючи доводи захисника в яких він, як на правомірність дій обвинуваченого послався на рішення Європейського суду з прав людини (рішення «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану», «Баятян проти Вірменії») суд зазначає, що ЄСПЛ у своїй практиці дійсно сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Європейської конвенції з прав людини гарантії, у тих випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями.

У той же час ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Об`єднана палата ККС Верховного суду у постанові від 27.10.2025 в справі № 573/838/24 зауважила, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Суд не погоджується з позицією сторони захисту стосовно конституційних гарантій заміни військової служби невійськовою, та зазначає, що національне законодавство чітко розмежовує два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника за релігійними переконаннями доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову на військову службу під час мобілізації цей та інші Закони України не передбачають такої можливості й, відповідно, процедури заміни.

Обвинувачений ОСОБА_4 , маючи вік 42 роки, будучи військовозобов`язаним у званні «солдат», та придатним до військової служби призивався не на строкову військову службу, заміна якої невійськовою службою передбачена спеціальним законом, а на службу за призовом під час мобілізації у порядку Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині, що стосується резервістів та військовозобов`язаних.

В умовах воєнного стану, згідно названих законів у ОСОБА_4 не було законодавчих підстав відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями. Заміна такого виду військової служби альтернативною (невійськовою) службою законодавством України не передбачено.

Ненадання можливості громадянину України відмовитися від військової служби за призовом під час мобілізації на підставі релігійних переконань та совісті є свідомим та послідовним вибором законодавця та має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває Україна. Український народ змушений захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її території. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєнням, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувані та виключні обставини.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27.10.2025, справа: 573/838/24 з врахуванням наведених мотивів та факторів наголосила, що в Україні загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від російської військової агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у т.ч мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями, а тому право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, що гарантоване частиною 4 ст. 35 Конституції України, не поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України. За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.

На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що в Україні військова служба під час загальної мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних та резервістів, незалежно від їх світогляду та віросповідання, що виключає можливість сумлінної відмови від військової служби в розумінні прав, передбачених ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Законодавство в України не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Щодо пропорційності такого обмеження суд визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має додатковий елемент.

У постанові Верховного Суду від 27.10.2025 в справі №573/838/24 об`єднана палата ККС визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань. Тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Водночас, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

Верховний суд у згаданій постанові зробив правовий висновок, що відмова особи від призову під час мобілізації з релігійних або інших переконань, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, Верховний Суд наголосив, що релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Суд встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги наведені вище міркування, мотиви та аргументи, суд визнає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 , священнослужитель у релігійному об`єднанні Свідків Єгови, будучи військовозобов`язаним, достовірно знаючи, що не має законодавчо передбачених підстав для звільнення його від військової служби за призовом під час мобілізації та, що рішення про заміну військової служби альтернативною службою відносно нього не приймалось, умисно, без поважних причин не прибути до ІНФОРМАЦІЯ_5 за повісткою на 10 липня 2024 та 10 серпня 2024 для відправки до навчального центу та проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Здійснення призову на військову службу ОСОБА_4 під час загальної мобілізації в період дії воєнного стану в Україні, незважаючи на його релігійні переконання, є законним, а обмеження його конституційних прав на свободу совісті, світогляду і віросповідання - необхідним та пропорційним втручанням в особисте та релігійне життя.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Згідно ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При призначенні покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, приймає до уваги особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлені.

Наявні в матеріалах справи характеризуючі дані свідчать, що ОСОБА_4 має постійне зареєстроване місце проживання, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Враховуючи вищевикладене, а також взявши до уваги відсутність чітких законодавчо визначених обмежень прав громадян на свободу світогляду і віросповідання під час воєнного стану, що певною мірою вплинуло на протиправну поведінку ОСОБА_4 , враховуючи мотиви відмови від призову на військову службу, суд дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання винного, а також для попередження вчинення подібних кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, необхідним та достатнім буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.336 КК України, яке на думку суду є адекватним покаранням характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд вважає, що ОСОБА_4 хоч і вчинив кримінальне правопорушення з прямим умислом, однак він не є настільки суспільно-небезпечний особою, що вимагало б ізоляцію його від суспільства для досягнення легітимної мети покарання. При цьому суд враховує тяжкість вчиненого, позитивну характеристику ОСОБА_4 з місця проживання, отже, у суду є підстави вважати, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без реального відбування покарання, а тому на підставі ст. 75 КК України суд звільняє ОСОБА_4 відбування покарання з випробуванням та встановлює йому іспитовий строк тривалістю два роки з покладенням обов`язків, визначених у ст. 76 цього Кодексу.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю два роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки протягом іспитового строку:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази: DVD-R диск залишити при справі.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1