Справа № 350/474/25
Провадження № 11-кп/4808/139/26
Категорія ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000679 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_7 та прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Ясень Рожнятівського району Івано-Франківської області, із загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, особи з інвалідністю 2 групи, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Кримінальний проступок вчинено за наступних обставин.

Так, 12 листопада 2024 року у вечірній час ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем свого проживання у приміщенні літнього кухні, розташованої на території будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В цьому ж приміщенні знаходився потерпілий ОСОБА_10 та його дружина ОСОБА_11 (рідна сестра ОСОБА_9 ).

Близько 19 год 00 хв на побутовому грунті між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт до якого була причетна і ОСОБА_11 . В ході конфлікту ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вийшли на подвір`я будинковолодіння. В цей час ОСОБА_9 також вийшов за ними на подвір`я та спостерігав за конфліктом, який продовжувався між ОСОБА_10 та ОСОБА_11

ОСОБА_9 обурився поведінкою ОСОБА_10 , внаслідок чого у нього виник умисел на умисне вбивство останнього.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_9 повернувся в приміщення літньої кухні, де взяв до рук кухонний ніж, який знаходився на кухонному столі, та діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх неправомірних дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті людини, і бажаючи їх настання, вийшов з літньої кухні на подвір`я, підійшов до ОСОБА_10 та наніс лезом ножа три удари в область грудної клітки та два удари по обличчю останнього.

В результаті своїх злочинних дій ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи Державної спеціалізованої установи «Івано-Франківське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 206 від 13 листопада - 21 грудня 2024 року тілесні ушкодження у вигляді: різаної рани грудної клітки зліва, різаних ран обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також травми грудної клітки та її органів із проникаючими колото-різаними ранами грудної клітки зліва з ушкодженнями лівої легені, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Від отриманих травм ОСОБА_10 помер на місці, тобто на подвір`ї зазначеного вище будинковолодіння.

Смерть ОСОБА_10 настала від травми грудної клітки та її органів із проникаючими колото-різаними ранами грудної клітки зліва з ушкодженнями лівої легені, яка ускладнилась зовнішньою та внутрішньою кровотечею.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Вважає вирок суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання необґрунтованим, суворим та таким, що підлягає до зміни.

Не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 вказує, що вирок суду є незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що судом у вироку не враховані характеризуючі дані особи ОСОБА_9 та обставини скоєння злочину.

На думку сторони захисту, вирішуючи питання про призначення судом покарання, суд повністю не зрахував те, що: ОСОБА_9 в судовому засіданні повністю визнавав свою вину в нанесенні потерпілому ножових поранень і щиро каявся в цьому. По місцю проживання та реєстрації характеризується позитивно. Потерпілий ОСОБА_10 постійно вчиняв домашнє насильство щодо сестри обвинуваченого та обвинуваченого, які з цього питання не зверталася до правоохоронних органів, щоб не накликати позор для сім?ї.

Стверджує, що ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_9 суд не врахував вимоги ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зокрема вимого ст. 4 даного закону. Судом не дана належна оцінка кожного факту вчинення домашнього насильства потерпілим ОСОБА_10 , які ОСОБА_12 називав в судовому засіданні, де останній як морально так і фізично чинив відносно нього домашнє насильство. Дані обставини в судовому засіданні були підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який претензій до обвинуваченого не мав і просив суд його суворо не карати.

Вказує, що судом не враховано обставину, а саме причину захисту сестри обвинуваченого та його самого від постійного сімейного насильства.

Звертає увагу, що судом не досліджувався психологічний стан ОСОБА_9 під час вчинення ним злочину.

Також наголошує на протиправній поведінці потерпілого, а також те, що в день події потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Зауважує, що ОСОБА_9 є інвалідом ІІ групи, раніше не судимий.

Підсумовує, що вищенаведені доводи є підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі.

Не оспорюючи доведеність вини, правильність кваліфікації діяння, вважає вирок суду щодо ОСОБА_9 незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя людини.

Так, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

Під час апеляційного розгляду від прокурора надійшла заява про відмову від апеляційної скарги щодо ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 115 КК України в порядку ст. 403 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 не заперечували у задоволенні заяви прокурора.

Колегія суддів вважає необхідним задовольнити заяву прокурора з таких мотивів.

Подана прокурором заява про відмову від апеляційної скарги не суперечить вимогам ч. 1 ст. 403 КПК України згідно якої особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора підлягає до закриття.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та пом`якшити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, врахувавши всі наведені ними обставини;

- прокурор вважає вирок суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання законним та обґрунтованим, а тому просив його залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе лише за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

На думку суду апеляційної інстанції, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_9 є таким, що відповідає принципу індивідуалізації покарання, принципу співрозмірності конкретних злочинних діянь, вчинених ним, з покаранням, призначеним останньому, та справедливим.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону, та при визначенні ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, належним чином врахував обставини, зазначені стороною захисту.

За змістом оскарженого вироку, суд першої інстанції встановив обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_9 відповідно до ст. 67 КК України, а саме вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, з якою він перебував у сімейних відносинах.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КК України пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, часткове визнання вини, дані про особу винного, який раніше не судимий, його вік, сімейний стан, стан здоров`я, позицію потерпілого який просив суворо не карати обвинуваченого.

Крім того, суд першої інстанції врахував при призначенні покарання те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачений безпосередньо перед вчиненням злочину проживав з матір`ю, ніде офіційно не працював, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 виданого Управлінням соціального захисту Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської області 16 листопада 2023 року є отримувачем соціальної допомоги як особа з інвалідністю другої групи, група інвалідності відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААГ № 476821 Івано-Франківської міської МСЕК від 5 липня 2023 року встановлена повторно на строк до 5 липня 2026 року (т. 1 а.к.п. 35, 36), в шлюбі не перебуває, утриманців не має, має стійкі соціальні зв`язки, так як проживав однією сім`єю із матір`ю, сестрою, її чоловіком (потерпілим) та їх дітьми (т. 1 а.к.п. 42).

Відповідно до інформації Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» від 19 листопада 2024 року за № 20188, ОСОБА_9 , 9 грудня 2024 року в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР» та КНП «ПНЦ ІФ ОР» за життя не звертався, амбулаторну допомогу не отримував (т.1 а.к.п. 39).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Івано-Франківської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової експертизи МОЗ України» № 27/2025 від 28 січня 2025 року, ОСОБА_9 в період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій та на даний час будь-якими психічними розладами не страждав. На період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій ОСОБА_9 перебував в стані простого алкогольного сп`яніння легкого ступеня-гострої алкогольної інтоксикації, що згідно МКХ-10 F 10.0. На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину так і на даний час, ОСОБА_9 перебував в стані, при якому був здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1 а.к.п. 208-211).

Відповідно до характеристики Ясенського старостинського округу Перегінської селищної ради від 18 листопада 2024 року, ОСОБА_9 за час проживання на території села Ясень зарекомендував себе позитивно, до виконкому Перегінської селищної ради на нього заяв та скарг не поступало, порушень громадського порядку не допускав, користується повагою та авторитетом серед жителів села (т.1 а.к.п. 41).

Із характеристики наданої начальником відділення СПС Державної установи виконання покарань (№ 12) ув`язнений ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час тримання в установі режим тримання осіб взятих під варту не порушував, із іншими ув`язненими не конфліктний, до персоналу установи ввічливий, стягнення не накладалися, заохочення не оголошувалися, законні вимоги адміністрації виконує, дотримується вимог санітарії та правил особистої гігієни, спальне місце підтримує в чистоті, на профілактичних обліках не знаходиться (т. 2 а.к.п. 69).

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено підстав для висновку про можливість застосування ст. 69 КК України.

Згідно з ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Обставини на які посилається захисник в апеляційній скарзі як на такі, що, на його думку, пом`якшують покарання, зокрема визнання вини та щире каяття, на переконання колегії суддів, не є такими, оскільки зміст пояснень обвинуваченого як в суді першої так й апеляційної інстанції не свідчить про повне визнання вини.

Оскільки обвинувачений фактично частково визнав обставин вчинення кримінального правопорушення, безпідставно стверджувати про те, що він щиро кається.

Так, щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, колегія судів звертає увагу на те, що сам факт посилання захисника в апеляційній скарзі на наявність щирого каяття обвинуваченого, за умови, що протягом судового розгляду обвинувачений не висловив суму, не визнавав своєї вини, не відшкодував шкоди, не передбачає обов`язок суду враховувати їх як обставини, що пом`якшують покарання, що повністю узгоджується з позицією касаційного суду (постанова від 18.09.19 року у справі № 166/1065/18).

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також те, що Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Посилання захисника на протиправну поведінку потерпілого та на те, що суд першої інстанції нібито не врахував положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з оскарженого вироку, суд першої інстанції дослідив обставини взаємовідносин між обвинуваченим і потерпілим, надав оцінку показанням учасників провадження та іншим доказам, і навів мотиви, з яких відхилив доводи сторони захисту щодо істотного впливу поведінки потерпілого на дії обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу, що самі по собі твердження про можливу неправомірну або конфліктну поведінку потерпілого, за відсутності належних і допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або впливають на його правову кваліфікацію, не можуть бути підставою для зміни судового рішення.

Також безпідставними є доводи щодо неврахування положень Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оскільки норми цього Закону регулюють питання запобігання та протидії домашньому насильству і самі по собі не визначають підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності або обов`язкового пом`якшення покарання. При цьому матеріали кримінального провадження не містять переконливих даних, які б свідчили про наявність обставин, що у розумінні кримінального закону могли б істотно вплинути на висновки суду щодо вини обвинуваченого чи призначеного покарання.

Доводи сторони захисту про те, що дії обвинуваченого були зумовлені сильним душевним хвилюванням, переживаннями за сестру та конфліктною ситуацією, не підтверджені належними доказами та спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами кримінального провадження.

Під сильним душевним хвилюванням слід розуміти короткочасні стани психіки винного, які швидко виникають і бурхливо протікають, звужують здатність винного повноцінно керувати своїми діями. Такий психічний стан спричинює жах, лють, відчай особи. Для зарахування цієї обставини як пом`якшуючої необхідно, щоб цей психічний стан був викликаний саме жорстоким або таким, що принижує честь і гідність особи, поводженням потерпілого. Стан душевного хвилювання має виникнути відразу після факту виникнення такого поводження з боку потерпілого, а не через тривалий час. Крім того, пом`якшуючою обставиною є системність такого поводження з боку потерпілого.

Матеріали провадження не містять даних, які б свідчили про перебування обвинуваченого у такому психоемоційному стані, що істотно знижував би його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, а також про наявність передбачених законом підстав для кваліфікації його дій з урахуванням стану сильного душевного хвилювання.

При цьому колегія суддів враховує, що сам по собі конфлікт між особами, а також суб`єктивні переживання обвинуваченого чи його негативне ставлення до поведінки потерпілого не можуть розцінюватися як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого або є підставою для пом`якшення покарання понад межі, визначені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , відсутності обставин, що пом`якшують покарання, обставин, які обтяжують покарання, інших обставин по кримінальному провадженню, призначене обвинуваченому покарання відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України та не становить особистий надмірний тягар для особи.

Більш м`яке покарання, про призначення якого просить обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 , не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 403, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора відділу Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_8 .

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2025 року щодо ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5