УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 607/9838/24

провадження № 51-4261 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі-Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК),

встановив:

Короткий зміст судових рішень

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області вироком від 26 лютого 2025 року засудив ОСОБА_5 за частиною другою статті 286-1 КК і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 20 серпня 2025 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.

Обставини, встановлені рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій

Вироком суду ОСОБА_5 засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що вчинені в стані алкогольного сп`яніння, та які заподіяли потерпілій тяжке тілесне ушкодження за таких обставин.

Так, 15 березня 2024 року близько 16:45 ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1,0‰ проміле), керуючи технічно несправним автомобілем «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , несправність якого полягає в тому, що трубопровід гідравлічного приводу гальмового механізму заднього лівого колеса містить механічне пошкодження у вигляді деформації із зміною його поперечного перерізу, що унеможливлює поступання гальмівної рідини до робочого гальмового циліндра гальмового механізму та приведення його у дію під час гальмування, рухався автодорогою М-30 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине» в межах м. Тернопіль в напрямку м. Бережани зі швидкістю 62,0-66,5 км/год, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, вчасно не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, продовжив рух у зазначеному напрямку та, виїхавши на нерегульований пішохідний перехід, вчинив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода - потерпілу ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля в межах згаданого пішохідного переходу

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , просить про зміну оскаржуваних судових рішень, пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК до 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобами на 5 років з підстави невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення особі засудженого.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_5 в порушення вимог статей 50, 65 КК не в повній мірі враховували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який визнав вину частково (оскільки під сумнів свій діагноз, перш за все, ставила потерпіла, з чим він погодився), його вік, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, а також думку потерпілої, яка не має майнових претензій до обвинуваченого, оскільки він у повній мірі відшкодував їй завдану шкоду, і яка просила суворо не карати обвинуваченого, не позбавляти його волі, а також досудову доповідь, складену Тернопільським районним відділом Філії Державної установи «Центр пробації» у Тернопільській області щодо можливості виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Крім того, суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючі обставини. Також судами не взято до уваги той факт, що засуджений після настання ДТП застосував екстрене гальмуваннята зупинив автомобіль приблизно за три метри від пішохідного переходу, вибіг, щоб надати потерпілій першу медичну допомогу.

Зазначає, що суди не врахували позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в Постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, а також правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19, що висловлена у постанові 15 листопада 2021 року.

На думку захисника, з огляду на викладені обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, з урахуванням його особи, думки потерпілої та виходячи з положень ст. ст. 50, 65 КК, є підстави для застосування положень частини першої статті 69 КК та призначення ОСОБА_5 основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини другої статті 286-1 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та копії оскаржених рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження належить відмовити на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК з огляду на таке.

Згідно зі статтею 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до положень частини другої статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінально караного діяння, правильність юридичної оцінки за частиною другою статті 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Аргументи захисника про несправедливість призначеного засудженому покарання не можна визнати прийнятними.

За правилами статті 50 КК «покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого» (частина перша); «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами» (частина друга); «покарання не має на меті завдавати фізичних страждань або принизити людську гідність» (частина третя).

Відповідно до визначених у статті 65 КК правових орієнтирів особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Призначаючи покарання за відповідною частиною статті 286-1 КК, суди мають враховувати не тільки наслідки діяння, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Наведених законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК є тяжким злочином, обставини та наслідки вчиненого злочину у виді тяжких тілесних ушкоджень, спричинених потерпілій, вік обвинуваченого, його сімейний стан, те, що має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, на спеціальних обліках не перебуває. Крім того, суд зважив на думку потерпілої, однак така не є визначальною. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав повне відшкодування завданого збитку потерпілій. Обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Урахувавши обставини справи в їх поєднанні з характером та обсягом установлених конкретних протиправних дій засудженого, узявши до уваги всі дані про особу винного та обставини, які мають правове значення, у тому числі й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, суд призначив ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції частини другої статті 286-1 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув вирок суду першої інстанції в межах призначеного покарання за апеляційними скаргами сторони захисту та потерпілої, належно перевірив викладені в них доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, визнав їх безпідставними та відповідним чином умотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Доводи касаційної скарги захисника про ігнорування судом апеляційної інстанції того, що суд першої інстанції не визнав наявність та не врахував повною мірою всіх пом`якшуючих обставин, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, Суд уважає такими що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, щире каяття характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа дійсно, відверто, а не уявно визнає свою провину у вчиненому злочині, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Суд апеляційної інстанції , переглядаючи вирок, не визнав в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття в зв`язку з частковим визнанням ним вини у скоєному через висловлення сумнівів у тяжкості нанесених потерпілій тілесних ушкоджень, що впливає на правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки у вказаному провадженні повністю доведені всі обставини скоєння злочину обвинуваченим, в тому числі і щодо наявності у потерпілої тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, апеляційний суд дійшов аргументованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_5 положень статті 69 КК за відсутності двох і більше обставин, які б пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину.

Отже, за змістом копії ухвали апеляційного суду, у ній із посиланням на фактичні дані в матеріалах кримінального провадження та норми права, яким урегульовано порядок, мету й загальні засади призначення покарання, надано відповіді на аргументи сторони захисту.

Оспорювана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає положенням статті 419 КПК.

Посилання захисника на постанову Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19 колегія суддів вважає неспроможними, адже це рішення було прийнято в іншій справі за інших фактичних обставин.

Також варто зазначити, що кримінальне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_5 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя та здоров`я, бо формує думку суспільства про незахищеність й уразливість до вчинення щодо нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Правилами дорожнього руху встановлено єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодилися нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Суд погоджується з судовими рішеннями в частині призначеного покарання, оскільки призначення відбулось передусім з урахуванням принципу пропорційності (домірності) скоєному правопорушенню, та для досягнення мети загальної превенції здатні забезпечити такі покарання, які є доволі «відчутними» в очах суспільства (держава в особі суду доносить до суспільства думку про небажаність вчинення у майбутньому діянь, подібних до того, яке вчинила засуджена особа).

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з пунктом 2 частини другої статті 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись пунктом 2 частини другої 428 Кримінального процесуального кодексу, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року. Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3