Справа № 442/5847/25
провадження №1-кп/457/113/25
УХВАЛА

про продовження запобіжного заходу

10 листопада 2025 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці кримінальні провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

представників потерпілої захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,-

в с т а н о в и в:

У провадженні Трускавецького міського суду Львівської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зокрема, вказав, що ОСОБА_9 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожного руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп?яніння, що спричинило смерть ОСОБА_10 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. 30.05.2025 ОСОБА_3 затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України. 31.05.2025 згідно ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова відносно ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, з утриманням в ДУ «Львівська установа виконання покарань №19», без визначення розміру застави, який в подальшому продовжено слідчим суддею до 13.11.2025. ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на термін від 5 до 10 років; в результаті його дій, які виразилися в грубому порушенні Правил дорожнього руху України настали тяжкі наслідки у вигляді смерті особи. Санкція статті передбачає безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на термін від п?яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п?яти до десяти років, вагомість та обґрунтованість наявних доказів про вчинення ним кримінального правопорушення, є підстави вважати що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу та його продовження є актуальними та не відпали, зокрема: 1) неможливість запобігання у межах кримінального провадження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України -переховування обвинуваченого ОСОБА_3 від суду. Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на термін від п?яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п?яти до десяти років, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного до втечі. Очевидно, що в умовах, які існують в Україні, у ОСОБА_11 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об?єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого. 2) неможливість запобігання ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів у цьому ж кримінальному провадженні шляхом їх переконання, залякування чи схиляння їх до зміни, наданих ними показань. Просить продовжити строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_3 та не визначати розмір застави.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 подав заперечення на клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вважає клопотання прокурора необгрунтованим, оскільки, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_12 у вигляді тримання під вартою слід врахувати, що обвинувачений має міцні соціальні зв?язки, так як є особою молодого віку, раніше не судимий, одружений, має на вихованні трьох малолітніх дітей 4, 6 та 13 років, проживає в АДРЕСА_1 , разом з дружиною ОСОБА_13 , трьома малолітніми дітьми, а також з батьками, які є пенсіонерами та по суті перебували на його утриманні. Окрім того, батько ОСОБА_14 являється інвалідом 3 групи загального захворювання та хворіє з приводу цукрового діабету, пертонічної хвороби ст. 2, а син ОСОБА_11 - малолітній ОСОБА_15 хворіє та йому встановлено діагноз: геморагічний васкуліт Шенлян - Геноха (імуноглобулін А-пурпура), шкірно-суглобова форма (алергічна пурпура). Також ОСОБА_3 позитивно характеризується як за місцем проживання, надавав волонтерську допомогу благодійному фонду «Цех доброти», що розташований в м. Дрогобич, у зв`язку з чим ОСОБА_11 неодноразово було нагороджено подяками за надану допомогу та підтримку у скрутний для нашої Батьківщини час. Вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії злочинів вчинених з необережності, будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які зазначив прокурор є нічим не обгрунтовані та відсутні, так як ОСОБА_9 бажає давати суду покази, експертизи вже проведені, отож у нього не має жодного наміру впливати на експертів, свідків чи на потерпілу, а також у нього немає жодного наміру ухилятися чи переховуватися від суду. Крім цього, на даний час змінились обставини, а саме ОСОБА_3 потребує прискіпливого ставлення до власного здоров?я, оскільки з листопада 2024 року хворіє, йому встановлений діагноз: астено - невротичний синдром з тривожними розладами, остеохондроз, спондилоартроз шийного відділу хребта. Окрім цього, він внаслідок даної ДТП отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому зовнішнього виростку правої великогомілкової кістки зі зміщенням фрагментів, що відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров?я і йому потрібне тривале лікування. У зв?язку із наведеним вважаю, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді застави буде більш ніж достатнім для забезпечення виконання покладених на нього обов?язків, при цьому він зможепройти необхідне лікування та зможе продовжувати утримувати свою сім?ю (жодних інших працездатних осіб у їхній сім?ї, крім ОСОБА_16 немає), а головне зможе заробляти кошти і відшкодовувати завдану потерпілій шкоду.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечили щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави з підстав що наведені у запереченні та просили визначити розмір застави.

Представники потерпілої захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у судовому засіданні підтримали клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому без визначення розміру застави.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Статтею 183КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

Частиною 5 ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, підставою для продовження тримання особи під вартою є, зокрема, встановлення, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 15 вересня 2025 щодо ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 13 листопада 2025 року, без визначення розміру застави.

До вказаної дати неможливо завершити судовий розгляд даного кримінального провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно зі ст. 131 КПК України запобіжні заходи є видом заходів забезпечення кримінального провадження. Отже, на них розповсюджуються такі загальні правила застосування останніх: заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом; застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби судового слідства виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням; під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати судудокази обставин, на які вони посилаються.

Під час обрання запобіжного заходу мають враховуватися не лише загальні, але й спеціальні критерії, що визначені законодавцем як мета та підстави для ухвалення рішення. Вони визначені у ст. 177 КПК. Зокрема, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, які наведені в ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому запобіжний захід може застосовуватися лише з метою запобігання спробам вчинення дій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК. Отже, сторона обвинувачення може ініціювати обрання (продовження) запобіжного заходу лише у зв`язку з необхідністю запобігання спробам особи, які мають виявлятися в реальних діях, а не через їх уявну можливість вчинення чи у припущеннях таких дій у майбутньому.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р.№511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань,суд щоразу зобов`язаний: здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК); пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені уч. 1 ст. 194 КПК, а тому суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбаченихст. 177 КПК, та на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, суд під час продовження запобіжного заходу, в кожному випадку розгляду відповідного клопотання, зобов`язаний зробити висновок про наявність/відсутність ризику/ризиків у вигляді вчинення відповідних спроб порушеннявиконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують його подальше застосування (п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК).

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Прокурор у поданому клопотанні про продовження строку тримання під вартою, зазначив наявність ризиків, а саме передбачених п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Однак, всупереч вимогам ст. 184, 199 КПК України, прокурор продовження існування таких не обґрунтовує. Натомість подаючи неодноразово при закінченні строку запобіжного заходу клопотання про продовження строку тримання під вартою, обмежується щоразу аналогічними доводами.

Так, щодо ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_3 від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), зазначає його наявність вчиненню тяжкого злочину, за вчинення якого передбачена міра покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а його обґрунтування лише тяжкістю та суворістю покарання суперечить практиці ЄСПЛ з цього питання.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження відносно ОСОБА_3 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою.

Щодо ризику впливу незаконного на потерпілих, свідків, експертів (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), прокурор обґрунтовує його наявність тим, що ОСОБА_3 може незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів, оскільки може впливати шляхом їх переконання, залякування чи схиляння до певних дій.

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Так, ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 31 травня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у даному кримінальному провадженні застосовано найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відтак з того часу останній безперервно утримується в слідчому ізоляторі.

В даному випадку, суд додатково звертає увагу та враховує те, що обвинувачений ОСОБА_3 є особою молодого віку, раніше не судимий, має тісні соціальні зв`язки, одружений, має на вихованні трьох малолітніх дітей, за матеріалами провадження має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає разом з трьома малолітніми дітьми ОСОБА_15 , 2012 року народження, ОСОБА_17 , 2019 року народження та ОСОБА_15 , 2021 року народження та з батьком ОСОБА_14 , який є особою пенсійного віку, та має 3 групу інвалідності. За місцем проживання характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою КП «Управитель «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради.

З урахуванням вищевикладеного, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно продовжити строк тримання під вартою на шістдесят днів, із визначенням розміру застави, у зв`язку із чим клопотання прокурора підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Частиною 4 ст. 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

Як вбачається з формулювання самої норми ч. 4 ст. 183 КПК України, що суд має право, а не зобов`язання не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

Пунктом «с» §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що людину може бути позбавлено волі лише через законний арешт або затримання, здійснене з метою доправлення до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню правопорушення чи втечі після його вчинення.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, застава визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 5 ст. 182 КПК України).

При визначенні розміру застави у даному кримінальному провадженні, суд враховує обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

У відповідності до ст.29 Конституції України право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним чи обвинуваченим процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.

За таких обставин, зважуючи на обставини цієї справи суд вважає за можливе визначити розмір застави з урахуванням положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що обвинуваченому слід визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн., який є максимальним згідно допустимого розміру передбаченої норми статті, що, на думку суду, зможе забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків та буде достатнім стримуючим фактором, щоб загроза його втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

При цьому, на обвинуваченого слід покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до прокурора, суду за першою вимогою; не відлучатись із м.Дрогобич Львівської області, без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; утримуватися від спілкування з свідками та експертами у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, а також роз`яснити наслідки їх невиконання, передбачені ч. 8 ст. 182 КПК України, а саме те,що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо він, будучи належним чином повідомленим, не буде з`являтися за викликом до суду без поважних причин, чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314-316, 331 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

Клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, Львівської обласної прокуратури ОСОБА_4 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів, починаючи з 15 год. 20 хв. 10 листопада 2025 року до 15 год. 20 хв. 08 січня 2026 року.

Визначити ОСОБА_3 заставу для забезпечення виконання обов`язків визначених КПК України, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 242 240,00 грн, після внесення якої обвинувачений ОСОБА_3 звільняється з-під варти під заставу.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 в разі внесення застави, наступні обов`язки:

- прибувати до прокурора, суду за першою вимогою;

- не відлучатись із м.Дрогобич Львівської області, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

-утримуватися від спілкування з свідками та експертами у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 08 січня 2026 року включно.

Уповноваженій службовій особі місця ув`язнення після внесення застави, перевірки документа, що підтверджує її внесення негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_3 з-під варти.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, ОСОБА_3 зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

У разі невиконання таких обов`язків, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться за викликом до суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, застава звертається в дохід держави.

Копію ухвали вручити сторонам кримінального провадження та направити у Львівський слідчий ізолятор для виконання.

Ухвала в частині продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду впродовж семи днів з дня оголошення ухвали.

Суддя: ОСОБА_1