ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2140/25 Справа № 204/5593/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000003 від 02 січня 2023 стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Громовка, Новотроїцького району, Херсонської області, громадянина України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 16 липня 2024 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до п`яти років шести місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 153 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК та призначено йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року, більш суворим покаранням за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

На підставі ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 березня 2023 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення будь-яких насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, вчинені щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах та яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди, при наступних обставинах.

21 листопада 2022 року близько 12:00 години, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_7 , проживаючого з 2016 року в будинку АДРЕСА_2 , разом з цивільною дружиною ОСОБА_9 та її малолітньою донькою від першого шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також ще двома малолітніми дітьми ОСОБА_9 від першого шлюбу та трьома малолітніми, які є спільними дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які у свою чергу є особами, що спільно проживають та пов?язані спільним побутом, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, з якою спільно проживав однією сім?єю, а саме сексуального насильства щодо малолітньої ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на задоволення своєї статевої пристрасті, усвідомлюючи малолітній вік ОСОБА_10 , природну вікову незрілість, 21 листопада 2022 року близько 12:00 години, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , користуючись відсутністю поблизу матері малолітньої особи та інших дорослих осіб, які могли б перешкодити вчиненню злочину, достовірно розуміючи те, що ОСОБА_10 є малолітньою, перебуваючи у безпосередній близькості до останньої, почав знімати одяг з потерпілої.

Далі ОСОБА_7 поклав оголену ОСОБА_10 на диван та зняв із себе одяг, залишившись в одних трусах чорного кольору. Далі ОСОБА_7 будучи без одягу, в одних трусах чорного кольору, ліг на диван зверху на малолітню ОСОБА_10 та почав торкатися своєї рукою статевих органів оголеної малолітньої потерпілої, далі ОСОБА_7 , знявши з себе труси чорного кольору, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, почав торкатися пальцями своєї руки анального отвору малолітньої потерпілої, після чого ОСОБА_7 засунув свій язик до рота ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_7 , маючи на меті задоволення свої статевої пристрасті, посягаючи на нормальний моральний, фізичний та психічний розвиток малолітньої потерпілої, будучи достовірно обізнаним про вік ОСОБА_10 , вчинив насильницькі дії сексуального характеру відносно останньої.

Далі ОСОБА_7 наказав малолітній ОСОБА_10 не розповідати нікому про те, що між ними сталося, зокрема погрожував перерізати горло матері останньої, тим самим здійснив на малолітню потерпілу моральний тиск та залякування останньої, з метою приховування своїх злочинних дій.

Внаслідок злочинних дій, які знаходяться в явній суперечності з існуючими в суспільстві традиціями інтимного спілкування людей, ОСОБА_7 , посягнув на основні принципи суспільної моралі у сфері стосунків, вчиняючи сексуальне насильство щодо малолітьої ОСОБА_10 , він створив загрозу деформації її моральних уявлень і понять про сексуальні відносини між людьми та нормальному моральному і фізичному становленню, а також формуванню у неї антиморальних поглядів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на неповноту судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Суд першої інстанції, посилаючись на покази малолітньої потерпілої у вироку, проігнорував ту обставину, що її мати як законний представник неодноразово переривала дитину під час надання нею свідчень, щось підказувала їй, користуючись при цьому мовою, якою не володіють учасники кримінального провадження за виключенням малолітньої потерпілої, законного представника та обвинуваченого. При цьому ОСОБА_7 звертав увагу, що ОСОБА_9 підказує доньці, що казати, використовуючи ромську мову та здійснює вплив на неї. Крім того, залишено поза увагою суду, що саме законний представник ОСОБА_9 розпочала розповідь замість малолітньої потерпілої і лише після цього були надані свідчення дитиною.

Крім того, суд першої інстанції посилається в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_7 на покази свідка ОСОБА_11 , які не відповідають обставинам, встановленим в обвинувальному акті та судом. Даний свідок показав, що вона особисто бачила як обвинувачений здійснював певні дії стосовно дитини, які відбувалися влітку та в приміщенні ванної кімнати на підлозі. Водночас суд у вироку встановив, що подія мала місце 21 листопада 2022 року на дивані в житловій кімнаті, що також зазначено в обвинувальному акті і підтвердила малолітня потерпіла під час допиту. При цьому законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_9 під час допиту повідомила про події, які начебто відбувалися з її донькою та обвинуваченим, та про які вона дізналася від свідка ОСОБА_11 . Крім того, ОСОБА_9 зазначила, що обвинувачений начебто вмовляв свідка ОСОБА_11 не розповідати про подію, проте як пояснила цей свідок в судовому засіданні, вона заховалася, щоб обвинувачений її не побачив, а пізніше зателефонувала ОСОБА_9 та поїхала, бо боялася там знаходитися. Вказані обставини свідчать, що обвинувачений не міг вмовляти ОСОБА_11 , оскільки не міг її бачити.

Крім того суд послався як на доказ на протокол проведення слідчого експерименту від 04.03.2023 за участю свідка ОСОБА_11 , свідчення якої не відповідають встановленим обставинам.

Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками не відповідає вимогам ч. 7 ст. 228 КПК, оскільки фотознімки в ньому мають суттєві відмінності між собою, на фото з обвинуваченим як особу, яку впізнали на фоні є вулиця, а всі інші фото зроблені в приміщенні з фоном стіни білого кольору, також особи на фото зовнішньо не всі належать до ромської національності, мають різні зачіски та довжину волосся.

Суд не взяв до уваги надані стороною захисту документи з підстав того, що вони не стосуються обставин, які підлягають доказуванню, проте в той же час дані документи надають характеристику законному представнику малолітньої потерпілої та частково доводять позицію ОСОБА_7 , який стверджував, що саме з її ініціативи та по її обмову його притягли до кримінальної відповідальності.

Крім того суд взагалі не врахував, як і орган досудового розслідування, тривалий проміжок часу, який минув з дня події та написання заяви про злочин до дня, коли обвинуваченого було фактично затримано з обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на ту обставину, що він протягом цього часу (трьох місяців) продовжував проживати разом з ОСОБА_9 та дітьми. Вказана обставина, на думку захисту, непрямо свідчить, що обвинувачений не скоював інкримінованого йому злочину.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений в режимі відеоконференції підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просили їъ задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вирок суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін, а скаргу - без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. ч. 1 - 4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: (1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); (2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; (3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; (4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, та ін.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, зокрема місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Суд апеляційної інстанції зважає на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену, зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі №589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Сам апелянт визначає те коло питань, які є предметом перевірки апеляційного суду.

Таким чином, процесуальні вимоги сторін відіграють роль орієнтиру, показуючи, з якими частинами судового рішення учасник судового провадження не погоджується, та зобов`язують апеляційну інстанцію надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає їх неспроможними з огляду на таке.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими і перевіреними під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, а показання останнього, які він надавав на свій захист, перевірені та спростовані в ході судового розгляду в суді першої інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань, зміст яких детально викладено у вироку, безпосередньо допитаних під час судового розгляду малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , педагога ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_14 , а також досліджених в ході судового розгляду письмовими доказами.

За показами малолітньої потерпілої ОСОБА_10 , яка була допитана судом обвинувачений її роздягав, поклав на ліжко, роздягнувся та ліг на неї зверху боком. Вона була без одягу, коли обвинувачений ліг на неї, обвинувачений також був без одягу. Він терся об неї та засовував свій палець у її задній прохід, засовував свій язик до її роту. Ці події відбувались двічі в день. Коли обвинувачений терся об неї, то сказав їй, якщо вона комусь розповість про це, то він зарубає та задушить її маму. Вона мамі розповіла про це, на що остання почала викликати поліцейського та швидку, розповідала про дії обвинуваченого своєму батьку та своїй тітці. Потерпіла також пояснила, що в обвинуваченого були малюнки на тілі та вона із ним не залишалась ніколи наодинці, була із мамою, проживає разом із нею, трьома братами та трьома сестрами. До цього, разом із ними проживав обвинувачений. У неї із мамою гарні відносини, а з обвинуваченим були ненормальні, він неоднаково відносився до всіх дітей: до неї та ОСОБА_15 ставився гірше, сварив їх постійно, а до своїх дітей краще, бо любив. Мама їй не казала, що необхідно говорити в суді щодо обвинуваченого. Мама погано жила із обвинуваченим, він постійно напивався та бив маму. Коли обвинувачений був одягнений в чорних штанах, кофті та чорних трусах, все це робив із нею. Обвинувачений знімав труси. Підтвердила, що говорить правду.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції пояснила, що 21 листопада 2022 року, вона пішла на Укрпошту разом з синами ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , повернувшись запитала де ОСОБА_17 , на що обвинувачений сказав, що її не було і не потрібно її шукати. Її донька була у сусідки та коли вона прийшла за нею то дитина була бліда. Вона запитала у неї, що трапилося, донька відповіла їй, що боїться та коли все розповіла, то вона вигнала обвинуваченого. Потім зателефонувала до ОСОБА_18 та розповіла йому про все, що трапилося. Вони взяли дитину та поїхали до лікарні, вона все надала поліції. Донька їй розповідала, що вона повернулася додому, запитала у обвинуваченого де мати. Він їй сказав, що мати вдома, і сказав заходити. Донька зайшла і він почав лягати на дитину та роздягати її. ОСОБА_19 , яка все бачила через вікно, повідомила їй, що саме обвинувачений робив із її дитиною. Донька була роздягнута, коли обвинувачений лягав на неї, пхав язик до її рота, перевертав дитину, ліз пальцями. До цього, дитина розповідала їй, коли вона спала, обвинувачений вийшов із ванної кімнати, був обмотаний рушником та в нього були червоні очі, він її залякував. Вона ніколи не залишала дітей із обвинуваченим, оскільки він їх бив. Вона помічала те, що якщо обвинувачений подивиться на її дітей, то вони навіть не сідали їсти. Він не любив її дітей.

Малолітня потерпіла ОСОБА_10 була допитана в присутності педагога ОСОБА_20 , яка суду пояснила, що під час допиту спостерігала за дитиною, остання знаходиться в ситуації ситуативної тривожності та при згадуванні дій ОСОБА_16 у неї спостерігається посилене почуття сорому, вона не наважувалася розповісти все як було. Вказана ситуація є травмуючим досвідом для неї. Дитина говорить про спогади, які мала в житті, хвилюється та у неї посилюється почуття сорому. У дитини є рухова розгальмованість. У дітей при згадуванні подій, які мали місце в життєвому досвіді, якщо посилюються невербальні прояви та співпадають з тим, що вони говорять - це є випадком того, що дитина говорить достовірну інформацію. В даному випадку дитина говорила про події, які відбулися в її житті. Дитина говорить про те, як сприймає дані відносини. Досвід дитини спілкування із ОСОБА_16 формує її ставлення до нього і вона боїться. Під час того, як вона говорить про це, вона тремтить. Це ознака того, що дитина говорить правду. Коли у дитини наявні ознаки психотравмування, у неї співпадають вербальні прояви з поведінковими проявами, це є ознакою правдивих показань. Якщо дитина фантазує, то розповідала б про це спокійно. Дитина посоромилася сказати про те, що обвинувачений торкався її попи, казала, що він лягав на неї роздягнутий, і коли звучало якими частинами тіла, вона повідомляла, що ОСОБА_16 пальцями ліз до попи, вона дуже соромилася.

Згідно з висновком спеціаліста практичного психолога ОСОБА_20 за результатами опитування малолітньої ОСОБА_10 , від 04 січня 2023 року, відповідно до якого за результатами роботи з малолітньою ОСОБА_10 при проведенні опитування в умовах «Кімнати дружньої до дитини» слідує, що дитина отримала психотравму, яка має ознаки сексуального, фізичного та психологічного насильства з боку вітчима. Розуміння ситуації та правдивість слів дитини підтверджується синхронним перебігом невербальних та вербальних проявів у поведінці та стані дитини. Такі стани потребують проведення відповідної корегувальної роботи з травма терапевтом.

З висновку експерта № СЕ-19/112-23/1106-ПС від 21 лютого 2023 року слідує, що комунікативна діяльність особи ОСОБА_10 у процесі відтворення нею подій сексуального характеру, під час проведення допиту потерпілої у зеленій кімнаті, від 04 січня 2023 року, які записувались на відеокамеру, характеризується загальною діалоговою активністю, схильністю надання стверджувальних відповідей з періодичним розширенням повідомлень, внесенням специфічних деталей, уточнень, асоціативних зв?язків, передачі діалогів, описом власних дій, наявністю візуальної інформації. При наданні відповідей посилалась на власну систему цінностей, особисте ставлення до повідомленої інформації та власний емоційний, фізичний стан. Наявні логічні взаємозв?язки у судженнях. Невербальні прояви ОСОБА_10 , доступні для візуального дослідження, в ході слідчої дії відзначаються вираженою емоційною включеністю, помірною активністю, орієнтацією на співрозмовника, періодичній напрузі при відтворенні нею ключових події. Слід зазначити, що поява ознак напруженості у підекспертної та відчуття емоційного дискомфорту, з великою вірогідністю обумовлені безпосередньо умовами слідчої дії та емоційним впливом повідомлюваної інформації. З урахуванням параметрів комунікативної поведінки ОСОБА_10 в ході процесуальної дії, її прояви психічної діяльності відображають достатній комплекс ознак, що за своєю суттю є психологічними «слідами» минулого досвіду відносно реконструйованих подій та об?єктів. У комунікативній поведінці ОСОБА_10 , доступній для візуального дослідження, констатуються психологічні особливості властиві для самостійного відтворення подій під час проведення за її участю відповідної слідчої дії. Виключення становить відповідь ОСОБА_10 на питання сугестивного характеру, що не виключає впливу. В той же час, неможливо одночасно констатувати, що вказана в такій відповіді підекспертної інформація, не відповідає її пережитому досвіду (психолог: «А скажи мне, пожалуйста, когда он, ааа, лежал на тебе, да, у него никакой водички не было?», потерпіла ОСОБА_10 : «Нет»).

В ході судового розгляду була допитана експерт ОСОБА_14 , яка підтримала наданий висновок. Зазначила, що під час проведення експертного дослідження щодо малолітньої ОСОБА_10 їй було надано достатньо матеріалів на експертне дослідження. За результатами дослідження комунікативна діяльність малолітньої ОСОБА_10 характеризувалася тим, що вона при наданні відповідей посилається на систему цінностей при наданні інформації, при цьому вона відповідала із включеною емоційністю. У малолітньої потерпілої не було ознак стороннього впливу задля надання неправдивої інформації. Вона виходила із того, що не було впливу на малолітню потерпілу, оскільки не було виявлено зовнішніх факторів, які б впливали на експертну особу, фізичного контакту. Наявність питань, які б не спонукали малолітню потерпілу на надання відповідних відповідей. Також, була різна послідовність питань, до яких дитина не була готова. Не було повторюваності розповіді дитини під час надання відповідей на запитання. Ці всі ознаки (похитування, певні маніпуляції із фломастерами) можуть вказувати на ту реакцію, що дитина хвилюється при відповіді на питання, які їй є незручними. Підекспертна на відкриті питання відповідала більш ширше, ніж завуальовані. Малолітня потерпіла надавала правдиві відповіді на поставлені запитання. В даному випадку, згідно методики, вказані відповіді, надані дитиною, відповідали пережитому нею досвіду. Всі відповіді та реакції дитини є пережитими нею емоціями раніше. У зв`язку із розташуванням камери, вона не могла спостерігати за певними рухами тіла дитини та емоціями на обличчі. Амбівалентність була встановлена лише за зображеннями. У зв`язку із тим, як була знята на відеозаписі дитина, вона не могла повністю визначити амбівалентність. Зазначення про те, що неможливо було дослідити зорову реакцію та вербальні реакції, можливо сказати, що воно суттєвого впливу на результат експертного дослідження не мало. Вказане не вплинуло на повноту висновку, їй було достатньо відео та його ракурсу для надання відповідного висновку, яке було всебічним та не залежало від розташування відеокамери.

З вищевикладеного слідує, що покази малолітньої потерпілої є незмінними, послідовними та повністю узгоджуються з письмовими доказами, ретельно дослідженими судом першої інстанції та обґрунтовано покладені в основу вироку, при цьому правдивість її показань підтверджується висновками спеціаліста практичного психолога та судової психологічної експертизи, а також поясненнями, наданими безпосередньо допитаних судом педагога та експерта. Тому неспроможними є доводи захисту про непричетність обвинуваченого до інкримінованого йому злочину та те, що законний представник малолітньої потерпілої намовила дитину оговорити його.

Доводи апеляційної скарги захисника, що під час допиту малолітньої потерпілої її мати неодноразово переривала дитину, щось підказуючи та користуючись мовою, якою не володіють інші учасники кримінального провадження, апеляційний суд вважає непереконливими, оскільки з журналу та технічного запису судового засідання видно, що допит проводився у відповідності до вимог КПК за участю усіх учасників провадження та в присутності психолога, суд безпосередньо спостерігав за ходом допиту, усуваючи всі порушення, а дитина надавала відповіді на поставлені питання, при цьому її покази повністю узгоджуються з поясненнями, наданими нею в зеленій кімнаті, правдивість яких підтверджена висновками спеціаліста та експерта. Тому підстав ставити під сумнів достовірність цих показань малолітньої потерпілої апеляційним судом не встановлено.

Захисник в апеляційній скарзі вказує також на недостовірність показів свідка ОСОБА_11 , оскільки вони не відповідають встановленим обставинам, а протокол проведення слідчого експерименту від 04.03.2023 за її участю є недопустимим доказом.

Аналогічні доводи сторона захисту наводила в суді першої інстанції, які належним чином перевірені та обґрунтовано спростовані у вироку, з чим погоджується апеляційний суд.

В ході судового розгляду свідок ОСОБА_11 , яка була безпосереднім очевидцем події, пояснила, що, прийшовши до будинку ОСОБА_9 , бачила через вікно як обвинувачений, роздягнений до пояса в шортах, поклав роздягнуту дівчинку на підлогу та ліг на неї, після чого вона зателефонувала ОСОБА_9 та сказала терміново їхати додому, а сама пішла. Водночас вона пояснила, що подія відбувалася влітку в приміщенні ванної кімнати на підлозі.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту та відеозапису до нього від 04.03.2023 за участю свідка ОСОБА_11 , остання пояснила та продемонструвала, як в день події 21.11.2022 прийшовши до дому ОСОБА_9 та підійшовши до одного з вікон будинку, побачила як ОСОБА_7 ліг зверху ОСОБА_21 обличчям до неї, напівоголений на оголену дівчину, голова її була видна з-під тіла ОСОБА_7 . На питання слідчого свідок підтвердила, що вони лежали на ліжку в кімнаті.

На переконання апеляційного суду, вказані розбіжності показів свідка ОСОБА_11 обумовлюються особливостями пам`яті свідка, враховуючи її вік, та значний проміжок часу, що минув з моменту події до надання нею показань в суді першої інстанції. Крім того, згідно з протоколом огляду місця події від 09.03.2023 через всі вікна будинку проглядається приміщення будинку. В іншій частині показання даного свідка повністю узгоджуються з показами малолітньої потерпілої та іншими дослідженими судом доказами, у тому числі з протоколом проведеного з нею слідчого експерименту та його відеозаписом.

Необґрунтованими також є посилання захисника на невідповідність вимогам ч. 7 ст. 228 КПК протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.03.2023 за участю свідка ОСОБА_11 , оскільки фотознімки в ньому мають суттєві відмінності між собою.

Статтею 228 КПК встановлений порядок впізнання особи за фотознімками.

Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

За необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.

Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Відповідно до вказаного протоколу свідок ОСОБА_11 впізнала ОСОБА_7 як чоловіка, який 21.11.2022, знаходячись у приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 лежав зверху напівоголений на оголеній ОСОБА_10 . Свідок впізнала його за характерними ознаками обличчя, носу та лобу.

Апеляційний суд враховує також, що свідка ОСОБА_11 було опитано перед впізнанням чи може вона впізнати особу, про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, обставини, за яких вона бачила цю особу. На запитання слідчого, зокрема щодо того, чи впізнає вона на пред`явлених фотознімках особу, свідок указала на фото № 1, на якому зображений ОСОБА_7 . При цьому у протоколі відображено, за якими саме ознаками свідок ОСОБА_11 впізнала особу обвинуваченого за фотознімками. Для впізнання було надано фотознімки із зображеннями на них подібних між собою за рисами обличчя осіб чоловічої статі без різких відмінностей між собою. Всі учасники слідчої дії підписали протокол та не висловлювали будь-яких зауважень до нього.

Як хід процесуальної дії, так і її результати оформлено відповідно до приписів ст. 104 КПКз урахуванням особливостей, установлених у ст. 228 вказаного Кодексу. Таким чином, орган досудового розслідування дотримався вимог статей 228 КПК.

Відповідний протокол був предметом дослідження суду першої інстанції і відомості, відображені в ньому, правильно покладено в обґрунтування висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, при цьому судом належним чином перевірені та спростовані аналогічні доводи захисту в ході судового розгляду.

Крім того, процесуальний закон не забороняє пред`явлення особи для впізнання у разі особистого знайомства з особою, яка впізнає. Зазначена слідча дія проводиться не тільки задля отримання (збирання) доказів, а й з метою перевірки вже отриманих в ході досудового розслідування фактичних даних, зокрема показань свідка.

Викладене вище узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної в постанові від 25 вересня 2023 року у справі № 208/2160/18, провадження № 51-1868кмо22.

Апеляційний суд відхиляє доводи захисника, що суд не взяв до уваги надані стороною захисту документи, які надають характеристику законному представнику малолітньої потерпілої та частково доводять позицію ОСОБА_7 щодо його обмови, як необґрунтовані, та погоджується з висновками суду першої інстанції, що ці документи жодним чином ні прямо, ні опосередковано не підтверджують наявність чи відсутність обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а позицію захисту щодо непричетності ОСОБА_7 до даного злочину повністю спростовано в ході судового розгляду в суді першої інстанції дослідженими доказами.

Отже, усупереч твердженням у поданій апеляційній скарзі захисника суд першої інстанції, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування й ухвалив обґрунтоване та цілком мотивоване судове рішення.

Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його технічної фіксації, слідує, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, на які посилалась сторона захисту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Наведені положення закону кореспондуються з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК, відповідно до яких особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК.

Апеляційний суд погоджується зі встановленими обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини та характер кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, вчиненого стосовно малолітньої дитини, посягаючи на її нормальний моральний, фізичний та психічний розвиток. Суд взяв до уваги особу обвинуваченого, який вину не визнав, раніше судимий, не одружений, не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, відсутність обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі обставини справи, обраний судом першої інстанції обвинуваченому вид і розмір покарання є законним, обґрунтованим, відповідає меті покарання, а також є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги. Судом першої інстанції не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотними в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за частиною 4 статті 153 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4