ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3669/25 Справа № 175/5021/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року Кривий Ріг

24.12.2025р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Дніпропетровського районного Дніпропетровської області від 18.11.2025р., якою обвинуваченій за ч. 2 ст.111 КК України

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрований в АДРЕСА_1 , до затримання мешкала в АДРЕСА_2 , утримується в ДУ «Дніпровська УВП № 4» м. Дніпро

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 16.01.2025. включно, без визначення розміру застави

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 16.01.2026. включно, без визначення розміру застави.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився захисник ОСОБА_8 , який подав апеляційну скаргу, в якій:

- вказує, що у ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 не вчиняла жодного кримінального правопорушення, у якому її обвинувачують. Зібрані стороною обвинувачення матеріали не містять доказів складу злочину за ч.2 ст.111 КК України, що неодноразово та послідовно доводилося стороною захисту. За своєю суттю ОСОБА_7 є не особою, яка вчинила злочин, а особою, щодо якої були вчинені неправомірні дії працівників правоохоронних органів, у тому числі пов`язані зі штучним формуванням доказової бази, психологічним тиском та фальсифікацією окремих матеріалів, що є елементами злочину проти правосуддя.

- зазначає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення досудове розслідування завершено, судове слідство завершено, суд перейшов до стадії судових дебатів, тобто досліджені всі матеріали сторони обвинувачення, включно з так званими «доказами», які не підтверджують ані події злочину, ані складу злочину, ані умислу;

- наголошує, що суд першої інстанції вже дослідив повний обсяг доказів, обвинувачена не має жодної об`єктивної можливості впливати на свідків, знищувати чи спотворювати речові докази або перешкоджати суду, ці ризики виключені самим фактом завершення судового слідства, та у такій процесуальній ситуації єдиним теоретично можливим ризиком може бути лише ризик переховування. Проте цей ризик має суто декларативний характер і не підтверджений жодним фактичним матеріалом;

- вважає, що обвинувачення не надало суду доказів наміру обвинуваченої ОСОБА_7 ухилятися, оскільки за весь час вона перебувала під вартою та не мала можливості і не демонструвала схильності порушувати обов`язки. Водночас об`єктивні обставини справи напряму заперечують навіть можливість існування ризику переховування, обвинувачена ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки: двох неповнолітніх дітей, які повністю залежать від неї; постійне місце проживання; родину, батьків, родинні обставини, що вимагають її присутності в Україні; відсутність будь-яких ресурсів чи можливостей для переховування. Крім того, вся територія України перебуває під посиленим режимом контролю у зв`язку з воєнним станом, що унеможливлює переховування будь-якої особи без негайного виявлення;

- зазначає, що суд першої інстанції не врахував можливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 інших, більш м`яких запобіжних заходів, зокрема цілодобового або нічного домашнього арешту, особистого зобов`язання, електронного контролю тощо, та не навів жодного обґрунтування, яке б свідчило, що інші заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченої;

- наголошує, що суд першої інстанції визнав, що прокурор не довів наявності ризиків за п.2, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, та залишив їх поза увагою, та за таких обставин застосування найсуворішого запобіжного заходу є непропорційним і суперечить ст. 178 КПК України, яка вимагає комплексної оцінки особи обвинуваченої;

- прохає запобіжний захід у виді тримання під вартою змінити на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони кримінального провадження повідомлені належним чином, клопотання про особисту участь у судовому засіданні не заявили, тому розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у державній зраді, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній, чи інформаційній безпеці України: наданні представникам іноземної організації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненій в умовах воєнного стану тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Суд першої інстанції обґрунтовуючи рішення про необхідність продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді триманні під вартою послався на те, що з боку обвинуваченої існує ризик, передбачений п. 1 ч.1 ст.177 КПК України. Відповідно до обвинувального акту, обвинувачена ОСОБА_7 здійснювала свою протиправну діяльність неодноразово на території м. Краматорська, який є прифронтовим містом та в тій частині області, де на теперішній час розміщуються підрозділи ЗСУ та інші військові формування, що може свідчити про продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції не встановив існування ризиків з боку обвинуваченої, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст.177 КПК України, оскільки на думку суду, вони належним чином не обґрунтовані стороною обвинувачення та не прийняті до уваги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що апеляційна скарга захисника подана до суду апеляційної інстанції 20.11.2025р., при цьому, на час розгляду апеляційної скарги захисника, а саме 24.12.2025р., у кримінальному провадженні № 0000690 від 06.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 Дніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено вирок від 01.12.2025р., яким обвинувачену ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та призначено покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві приватної власності. Запобіжний захід, застосований до обвинуваченої ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили залишити попередній - тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що є підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Підставами застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч . 1 ст. 177 КПК України, хоча зміст поняття «достатні підстави» не має чіткого законодавчого визначення, аналіз кримінального процесуального судочинства свідчить про те, що такими підставами є передбачувана небезпека вчинення обвинуваченим протиправних дій, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, та дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу.

У кримінальному судочинстві поняття ризиків передбачає як тактичні ризики, так і конкретні небажані для кримінального провадження наслідки поведінки підозрюваних та обвинувачених.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою є заходом забезпечення кримінального провадження, тобто заходом кримінального процесуального примусу, оскільки такий захід дає можливість виявляти та зберігати докази, запобігти прогнозованій протиправній поведінці чи унеможливити ухилення від слідства та суду обвинуваченого. Такий превентивний та забезпечувальний захід спрямований на недопущення можливої протидії з боку обвинуваченого провадженню у кримінальній справі, та є ефективним засобом коригування його неправомірної поведінки.

Обмежуючи конституційні права обвинуваченого у вчиненні злочину, запобіжні заходи виконують позитивну роль, реалізуючи у кримінальному процесі матеріальноправовий принцип крайньої необхідності: завдання меншої шкоди, щоб запобігти більшій шкоді.

На переконання суду апеляційної інстанції, доводи захисника та його посилання на наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, родини та дітей, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що обвинувачена може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, та особливо враховуючи обвинувальний вирок суду першої інстанції із призначеним реальним покарання у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та приписи вказаної вище статті не передбачають обрання альтернативного запобіжного заходу, тому відсутні підстави для застосування щодо неї інших більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі домашнього арешту, про що прохає сторона захисту.

Слід також звернути увагу, щодо до набрання вироком законної сили судом першої інстанції, в порядку ст. 374 КПК України, визначено обвинуваченій запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, недоведеність існування підстав для продовження стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є безпідставними.

Суд першої інстанції при продовженні строку тримання під вартою належним чином дотримався вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України, з`ясував та перевірив всі обставини для прийняття відповідного рішення.

Враховуючи викладене вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим судовим рішенням, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Дніпропетровського районного Дніпропетровської області від 18.11.2025р., якою обвинуваченій за ч. 2 ст.111 КК України ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 16.11.2026. включно, без визначення розміру застави - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського районного Дніпропетровської області від 18.11.2025р., якою обвинуваченій за ч. 2 ст.111 КК України ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 16.11.2026р. включно, без визначення розміру застави - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною, набирає законної сили після її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді