Справа № 740/4992/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/804/25
Категорія - ч.1 ст.389 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № № 0000202 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, працює різноробочим у ФГ «АРІАДНА-2022», раніше судимий: 07.11.2024 Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області, який змінений ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2025, за ч.1 ст.286-1, ст.69 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки,

засуджений за ч.1 ст.389 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.ч.1, 3 ст.71 КК України, до основного покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину додаткового покарання за ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2025 та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки шість місяців шість днів.

Відповідно до ч.3 ст.72 КК України, покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців 6 (шість) днів ухвалено виконувати самостійно.

Строк покарання ОСОБА_8 у виді обмеження волі обчислювати з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.

Вироком місцевого суду встановлено, що 07.11.2024 ОСОБА_8 був засуджений Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за ч.1 ст.286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2025 вирок змінено, та призначено йому покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 51000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Незважаючи на це, ОСОБА_8 , достовірно знаючи про призначене йому покарання відповідно до вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.11.2024 та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2025, маючи реальну можливість виконувати судове рішення в частині призначеного покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та будучи зобов`язаним це робити, 20 березня 2025 року, близько 11 год. 58 хв., здійснював керування автомобілем марки «ВАЗ 2105», р.н. НОМЕР_1 , у м. Ніжин Чернігівської області, по вул. Шевченка, що було зафіксовано в результаті зупинки вищевказаного автомобіля співробітником ВРПП Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області та притягнення засудженого ОСОБА_8 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, передбаченого ч.5 ст.121 КУпАП.

Отже, ОСОБА_8 не виконав покладений на нього обов`язок, визначений ст.34 Кримінально-виконавчого кодексу України, у виді виконання судового рішення та ухилився від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, призначеного йому вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07.11.2024 та ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11.03.2025.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій його підзахисного, просив змінити вирок суду першої інстанції, призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки 6 місяців 6 днів. Відповідно до ст.72 КК України, покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки 6 місяців 6 днів - виконувати самостійно. На підставі п.п.1, 2 ч.2 ст.59-1 КК України, покласти на ОСОБА_10 певні обов`язки. В обґрунтування скарги посилається на те, що місцевий суд не в повній мірі врахував дані, що характеризують особу його підзахисного, зокрема, його молодий вік, що проступок був вчинений особою, яка не мала необхідного життєвого досвіду; що він працює різноробочим у фермерському господарстві «Аріадна-2022» з 01.07.2025 по цивільному договору, а до цього працював з 2021 року на різних роботах, офіційно сплачував податки, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок ніколи не порушував, за свідченням сусідів працьовитий, доброзичливий, ввічливий, надає допомогу тим, хто її потурбує, спиртними напоями не зловживає, скарги на нього не надходили. Також на його утриманні перебувають мати, брат та батько, мати є особою з інвалідністю 3 групи.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; думку прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюється.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке є проступком, наслідки, що настали; дані про його особу, який раніше судимий за нетяжкий злочин, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді обмеження волі, в межах санкції інкримінованої статті, із застосуванням положень ст.ст.71, 72 КК України при визначенні остаточного покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки менш суворий вид покарання не забезпечить виправлення і перевиховання особи, з чим погоджується і колегія суддів.

Наявність пом`якшуючої обставини, дані про особу ОСОБА_8 , його сімейний стан, молодий вік, працевлаштованість, відсутність негативних характеристик, не є безумовними підставами для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, зокрема, у виді пробаційного нагляду.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4