УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 760/17893/24

провадження № 51-3444ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року,

встановив:

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миронівське Бахмутського району Донецької області, зареєстрованого там само ( АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК), і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Суд також вирішив питання щодо процесуальних витрат, накладеного арешту, а також долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду за обставин, детально викладених у судовому рішенні, ОСОБА_5 09 травня 2024 року о 16:25, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року вирок суду першоїінстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року і на підставі ст. 69 КК призначити ОСОБА_5 основне покарання у виді обмеження волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Також захисник заявив клопотання про зупинення виконання рішення суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування вимог зазначає, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували, чому під час призначення засудженому покарання не було застосовано ст. 69 КК, за наявності більше двох пом`якшуючих обставин та за відсутності обтяжуючих обставин.

Вказує, що судами попередніх інстанцій не було надано належну оцінку особі обвинуваченого, його відношенню до вчинення кримінального правопорушення, наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, а також не було враховано позицію потерпілого, який вказував про відшкодування обвинуваченим завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоди, підтримав апеляційну скаргу захисника та просив застосувати більш м`яке покарання.

Захисник наголошує, що вказані обставини свідчать про можливість призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбачено в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій оскаржених судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що обираючи засудженому ОСОБА_5 вид та розмір покарання, місцевий суд відповідно до ст. 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, не одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, його ставлення до вчиненого, поведінку до та після вчинення злочину. До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд відніс щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, молодий вік обвинуваченого. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд також врахував думку потерпілого ОСОБА_6 , якій не наполягав на суровій мірі покарання, оскільки примирився з обвинуваченим, матеріальних претензій до нього не має, що спростовує доводи захисника в цій частині.

Крім того, суд взяв до уваги те, що обвинувачений керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є одним із найбільш тяжких порушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Врахувавши наведені вище обставини, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі в межах санкції ч. 2 ст. 286-1 КК з позбавленням права керувати транспортними засобами, що є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідає меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Місцевий суд також дійшов вмотивованого висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за правилами ст. 69 КК попри його щире каяття, молодий вік та відшкодування завданої шкоди.

Не погоджуючись із висновками місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу, де наводив доводи про наявність підстав до застосування ст. 69 КК, аналогічні тим, що наведені у касаційній скарзі.

За результатом апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції не встановив порушень, погодився з висновками місцевого суду та зазначив мотиви, з яких залишив апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи захисника, які стосувались призначення покарання, й не встановивши підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду в цій частині, навів достатні мотиви та підстави для залишення його без змін. Суд апеляційної інстанції перевірив вирок місцевого суду на предмет дотримання загальних засад призначення покарання, де констатував, що вимоги статей 50, 65 КК дотримано, суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.

З урахуванням обставин вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно порушуючи швидкісний режим, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, не впорався з керуванням транспортного засобу, допустив втрату його курсової стійкості, перебуваючи в стані заносу, виїхав в першу (крайню праву смугу) попутного напрямку руху проїзної частини, де здійснив наїзд на нерухомі припарковані автомобілі, після чого виїхав за межі проїзної частини праворуч, де здійснив наїзд на дерево, враховуючи наслідки, що настали в результаті ДТП для здоров`я потерпілого, апеляційний суд не встановив достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК.

Апеляційний суд також зазначив, що відсутність претензій з боку потерпілого та відшкодування йому заподіяної шкоди заслуговують на увагу, однак в даному випадку не є підставою для призначення більш м`якого покарання.

Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість судом апеляційної інстанції не встановлено.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги захисника та надано на них вичерпні відповіді.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, його тяжкості, даних про особу засудженого ОСОБА_5 , за доводами сторони захисту Верховний Суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржених судових рішень в частині покарання, призначеного за ч. 2 ст. 286-1 КК, оскільки висновки судів є вмотивованими, обґрунтованими і правильними. За доводами касаційної скарги колегією суддів не встановлено явної невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість в розумінні приписів ст. 414 КПК.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для досягнення його цілей (ч. 2 ст. 65 КК).

З оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій надали належну оцінку на предмет наявності або відсутності обставин у цьому кримінальному провадженні, які пом`якшують покарання, або його обтяжують, зокрема й тим, про які йдеться у касаційній скарзі, та відсутності підстав до застосування ст. 69 КК.

З огляду на викладене, безпідставним є посилання захисника на те, що суди попередніх інстанцій не врахували встановлених обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що його обтяжують.

Як убачається з оскаржених судових рішень, суди попередніх інстанцій дотримались вимог закону України про кримінальну відповідальність щодо призначення покарання.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Оцінюючи правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо незастосування положень закону, які дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

У даному кримінальному провадженні в діях засудженого суди не встановили наявності таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому обґрунтовано не застосували приписи ст. 69 КК, не вбачається таких і зі змісту касаційної скарги захисника, який посилається на ті самі обставини, що вже були враховані судами попередніх інстанцій.

Колегія суддів відхиляє доводи про те, що апеляційний суд не врахував думку потерпілого, яка взята до уваги апеляційним судом в аспекті застосування приписів статей 50, 65 КК і оцінена з урахуванням всіх встановлених обставин.

Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням усіх обставин, в тому числі й тих, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а також даних про особу винуватого, його ставлення до скоєного, дійшли вірного переконання про відсутність обґрунтованих підстав до призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК.

Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 69 КК, доводи касаційної скарги не містять.

Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак не є достатніми підставами до призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, з точки зору необхідності та достатності для виправлення засудженого, захисник у касаційній скарзі не навів. Не вбачається таких обставин і зі змісту оскаржених судових рішень.

Клопотання про зупинення виконання судових рішень, відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК, суддя-доповідач вирішує тільки після відкриття касаційного провадження і таких підстав за касаційною скаргою захисника не встановлено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 листопада 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3