ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/99/26 Справа № 711/1657/24 Категорія: ч. 5 ст. 407 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора Черкаської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони

Центрального регіону ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Придніпровського райсуду м. Черкаси від 6.11.2024 р. у кримінальному провадженні № 0000322 від 26.06.2023 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Жовті Води Дніпропетровської

обл., громадянин України, українець, військо-

вослужбовець ВЧ НОМЕР_1 , військове звання

солдат, раніше не судимий, проживає:

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 рахується з моменту його затримання, після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений.

Судові витрати та речові докази у даному кримінальному провадженні відсутні.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи з прямим умислом, з мотивів тимчасово не виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово ухилитися від її проходження, в порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 6.05.2023 р. не з`явився вчасно на службу після закінчення відпустки без поважних причин в умовах воєнного стану до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та залишився за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину за наявності реальної можливості до цього, поки 22.02.2024 р. самостійно та з власної ініціативи не прибув до Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Черкасах) ТУ ДБР, розташованого у місті Києві, за адресою: м. Черкаси, вул. Байди Вишневецького, 17, та заявив про вчинене ним кримінальне правопорушення.

Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану, вчинене особою зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та пом`якшити йому призначене покарання з 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі. Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. В решті вказаний вирок просив залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України серед основних засад призначення покарання є врахування ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Крім того, в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 р. № 7 зазначено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також особливості конкретного злочину й обставин його вчинення. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд при винесенні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особистості обвинуваченого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 є визнання вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину, критична оцінка ним своїх дій.

З самого початку досудового слідства ОСОБА_8 давав зізнавальні, викривальні його показання, усіляко намагаючись сприяти слідству у об`єктивному встановленні всіх обставин по справі. Покараний докорами власної совісті, ОСОБА_8 22.02.2024 р. з власної ініціативи прибув до Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Черкасах) ТУ ДБР та заявив про вчинене ним кримінальне правопорушення. Перший раз ОСОБА_8 був мобілізований у 2014 р. та брав участь в АТО у складі Національній гвардії України. У 2015 р. він демобілізувався. Потім, 25.02.2022 р. він самостійно звернувся до військкомату та продовжив служити в лавах ЗСУ, відповідально та сумлінно виконуючи свій обов`язок в обороні своєї Батьківщини від збройної агресії російської федерації. На фоні постійних обстрілів в ході проходження ним військової служби у нього почали відмовляти ноги. Після того, як його військову частину вивели з м. Бахмута, командир запропонував йому пройти обстеження і його направили до в/ч НОМЕР_1 , де він пройшов обстеження і був визнаний обмежено придатним до військової служби. Після цього він просив командира частини направити його для служби у ТЦК та СП, але йому відмовили, повідомивши, щоб він повертався назад до військової частини для продовження служби. Він розумів, що не зможе приймати безпосередню участь у боях, тому вирішив не повертатись у військову частину. Розумів, що вчиняє неправильно. Пізніше, побратим запропонував йому поїхати у ВСП Дніпропетровської обл., там його направили до с. Гвардійське, але командири, які зверталися до військової частини для набору військовослужбовців, його не брали, оскільки він пересувається надто повільно. У центрах рекрутингу з цих же підстав йому також відмовили.

Обставин, які обтяжують відповідальність ОСОБА_8 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Щодо даних, які характеризують особу ОСОБА_8 , то суд першої інстанції належним чином не взяв до уваги, що останній є особою раніше не судимою, проходить військову службу за призовом за мобілізацією та вчинив злочин на фоні психоемоційного перевантаження, що є наслідком психотравмуючої напруги та психологічного виснаження, викликаного в умовах збройної агресії проти України та є цілком очевидним і природнім наслідком для організму людини, яка безпосередньо проходить військову службу та має пов`язаний з цим інстинктивний острах самозбереження.

З огляду на вищевикладене, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 3.02.2021 р. у справі № 629/2739/18, відповідно до якої ч. 1 ст. 69 КК України надає суду повноваження у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин або перейти до більш м`якого виду основного покарання, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупністьобставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. ч. 1 та/або 2 ст. 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, захисник вважає, що суд першої інстанції мав можливість призначити остаточне покарання із застосуванням ст. 69 КК України, визначивши ОСОБА_8 покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, проте призначив, на думку захисника, явно несправедливе покарання внаслідок своєї надмірної суворості.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання Черкаського апеляційного суду, призначене на 22.01.2026 р. не з`явився, належним чином був повідомлений про день, час та місце судового засідання, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення на адресу ОСОБА_8 (а. пр. 129). Заяви про відкладення розгляду не надав. Справу було розглянуто без його участі тому, що відповідно до вимог ст. 405 КПК України, його участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її із вказаних у ній мотивів, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так, відповідно до змісту вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненому. З огляду на це, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, окрім того захисник в апеляційній скарзі не оскаржує обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок переглядається лише в частині законності та правильності призначеного покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України;

2) відповідно до положень Загальної частини КК України;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність виконав у повному обсязі.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд, перевіривши відповідність виду та розміру покарання, встановив, що воно у даному кримінальному провадженні обґрунтовано призначене у виді реального позбавлення волі строком 5 років.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів; відомості про обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно; неодружений; на утриманні неповнолітніх дітей немає; раніше не судимий; не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, в період з 6.05.2023 по 22.02.2024 р., а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням вимог ст. ст. 69, 75 КК України, як про це просить захисник.

Підстав для застосування ст. 69 1 КК України до обвинуваченого місцевий суд не вбачав, як не вбачає їх і апеляційний суд, враховуючи, що всю сукупність встановлених обставин судом було аргументовано наведено для призначення мінімального розміру покарання ОСОБА_8 , встановленого санкцією відповідної статті.

З урахуванням всіх цих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_8 покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі, але в мінімальному розмірі визначеному санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

З таким висновком повністю погоджується апеляційний суд і вважає його обґрунтованим та переконливим.

При цьому, на переконання апеляційного суду, місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування ст. ст. 69 та 75 КК України, з таким висновком повністю погоджується апеляційний суд, оскільки у кримінальному провадженні дійсно відсутні законні та обґрунтовані підстави для застосування вимог цих статей КК України.

Крім того, обираючи вид та міру покарання, суд дійшов правильного висновку, що покарання за своїм видом та розміром має відповідати загальним засадам призначення покарання, визначених ст. ст. 50 та 65 КК України, ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, з врахуванням із набранням 27.01.2023 р. чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022 р. № 2839-IX, посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень, та обмежено застосування ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану.

Таким чином, суд першої інстанції виклав у вироку всі обставини, які кримінальний закон вимагає встановити та враховувати при призначенні покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що вирок суду в частині призначеного ОСОБА_8 покарання є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного та що з самого початку досудового слідства ОСОБА_8 давав визнавальні показання, усіляко намагаючись сприяти слідству у об`єктивному встановленні всіх обставин по справі. ОСОБА_8 22.02.2024 р. з власної ініціативи прибув до Четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Черкасах) ТУ ДБР та заявив про вчинене ним кримінальне правопорушення. ОСОБА_8 брав участь в АТО в складі Національній гвардії України. У 2015 році він демобілізувався. Потім 25.02.2022 р. він самостійно звернувся до військкомату та служив в лавах ЗСУ, виконуючи свій обов`язок в обороні своєї Батьківщини від збройної агресії російської федерації. На фоні постійних обстрілів в ході проходження ним військової служби у нього почали відмовляти ноги. Після того, як його військову частину вивели з м. Бахмута, командир запропонував йому пройти обстеження і його направили у ВЧ НОМЕР_1 , де він пройшов обстеження і був визнаний обмежено придатним для проходження служби. Після цього він просив командира частини направити його для служби у ТЦК та СП, але йому відмовили, повідомили, щоб він повертався назад до військової частини для продовження служби.

Такі доводи апеляції до задоволення не підлягають, оскільки вони були предметом розгляду суду першої інстанції та фактично враховані при обранні виду та розміру покарання, яке за своїм видом і розміром відповідає характеру вчинених дій, їх ступеню небезпечності та даним про особу винного і дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_8 покарання у виді реального позбавлення волі строком 5 років, яке повністю відповідає вимогам КК України, крім того є мінімальним.

Посилання захисника в апеляції на обставини іншого кримінального провадження, які викладені у постанові ККС ВС від 3.02.2021 р. у справі № 629/2739/18, апеляційний суд вважає безпідставними, тому що встановлені судом першої інстанції обставини, з якими повністю погоджується і апеляційний суд, жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_8 діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., встановлено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09.04.2020 р.) та у справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16.07.2020 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016 р.) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на це, наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання, про що ставилося питання в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що необхідно змінити вирок стосовно ОСОБА_8 та пом`якшити призначене покарання шляхом застосування вимог ст. 69 КК України, то на переконання апеляційного суду вказані доводи є безпідставними та не підлягають до задоволення, оскільки місцевий суд при призначенні покарання виконав передбачені для цього вимоги кримінального закону, а тому апеляційний суд вважає, що саме такий вид покарання і на такий строк, як призначив суд першої інстанції буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного покарання, як про це просить апелянт.

Зазначене покарання апеляційний суд вважає справедливим, таким, що відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, оскільки захисником в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду не наведено переконливих даних, які б давали підстави для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, підстав для зміни вироку суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Інші доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Придніпровського райсуду м. Черкаси від 6.11.2024 р. стосовно ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 407 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а засудженим який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Головуючий

Судді