КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3314/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

обвинуваченої (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року, серед іншого, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строком на 60 днів, тобто по 13 лютого 2026 року включно, з визначенням застави у розмірі зазначеному в попередній ухвалі суду від 14.11.2025, з покладенням тих самих додаткових обов`язків.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти громадської безпеки, те, що у разі доведення винуватості їй може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, особу обвинуваченої та дійшов висновку, що продовжують існувати ризики переховування обвинуваченої від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, суд зважаючи на наявні ризики, враховуючи суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, дійшов до переконання, що загальносуспільний інтерес у даному випадку, переважає інтереси конкретної особи, а саме обвинуваченої ОСОБА_6 на особисту свободу та про відсутність у зв`язку з цим підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу. При цьому суд визначив альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в межах, визначених ст. 182 КПК України, з урахуванням доведення ризиків та розміру шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року скасувати та звільнити її з-під варти в залі суду. Застосувати щодо неї будь-який інший запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачена вказує, що оскаржувана ухвала має лише абстрактні припущення існування ризиків, які прокурором у клопотанні наведені без жодної аргументації та доказів, тобто по суті вони нічим не підтверджені.

Апелянт зазначає, що припущення прокурора щодо ризику можливого переховування від суду з метою уникнення покарання мають місце лише припущення, яке не обґрунтовано належним чином. При цьому апелянт вказує, що захист зазначав про можливе застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою і пропонував домашній арешт в нічний час доби та зменшення розміру застави, проте доводи сторони захисту з цього приводу залишились поза увагою.

Також апелянт вказує, що абстрактним припущенням є посилання суду на доведеність існування ризику впливу на свідків. Так, апелянт звертає увагу що у рішенні ЄСПЛ, зокрема по справі «Ігнатов проти України» зазначено, що такі побоювання мають бути підкріплені фактичними доказами, а не базуватися на вигаданих міркуваннях. Крім того, як вказує апелянт, захистом наголошувалось про обізнаність її про кримінальну відповідальність за ст. 386 КК України щодо впливу на свідків, перешкоджання їх з`явленню, примушування їх до відмови дачі показань. Також апелянт звертає увагу на те, що всі інші ризики також не були належним чином обґрунтовані.

Крім того, апелянт наголошує, що у клопотанні не вказано на жодні переконливі аргументи щодо неможливості застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, у той час як Закон вимагає довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти ризикам.

Окрім іншого, обвинувачена вказує, що визначена застава у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб з урахуванням її матеріального становища - відсутності джерел для отримання будь-якого доходу в умовах перебування в СІЗО, у сукупності свідчить, що такий альтернативний запобіжний захід є цинічним глузуванням над її правом бути звільненою з-під варти за рахунок застави, адже сума застави у такому розмірі є явно і завідомо непомірною для неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному доЄдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000474 від 09.04.2025, за обвинуваченням ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.258 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів з можливістю внесення застави, у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 757000 грн. 00 коп..

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченої, суд першої інстанції розглядаючи питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що характер висунутого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти громадської безпеки, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, фактичні обставини за яких інкримінується вчинення кримінального правопорушення, усвідомлення обвинуваченою, що у разі доведення винуватості їй може бути призначено покаранняу виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої, у сукупності зданими щодо особи обвинуваченої, яка має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштована, незаміжня, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше її тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченої ОСОБА_6 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченій, на даному етапі провадження, яке на час постановлення оскаржуваної ухвали перебувало на стадії підготовчого судового засідання, докази сторони обвинувачення ще не досліджувались, існують достатні підстави вважати, що обвинувачена з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на недопитаних судом свідків у даному кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченої на те, що наведені в клопотанні прокурора ризики є лише припущеннями, які не підтвердженні доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, які судом було перевірено та надано належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченої та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_6 , під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченої під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про її особу підтверджують на даному етапі провадження потребу в подальшому триманні під вартою. За таких обставин, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченої про недоведеність та відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої про надмірну суму застави, то колегія суддів, вважає їх неспроможними, з урахуванням характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_6 злочину, в якому вона обвинувачується, встановлених ризиків,даних, які характеризують її особу та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів, визначений в межах ст. 182 КПК України альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі зазначеному в ухвалі від 14.11.2025, а саме 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, на даній стадії судового провадження буде цілком достатнім для виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення нею встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з її сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376,405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2025 року, в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто по 13 лютого 2026 року включно, з визначенням застави у розмірі зазначеному в попередній ухвалі суду від 14.11.2025, з покладенням тих самих додаткових обов`язків - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4