УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 569/12226/24

провадження № 51-4726ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Сєвєродонецька

Луганської області,

громадянина України,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Рівненський міський суд Рівненської області вироком від 24 лютого 2025 року, залишеним без змін ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року, визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, тобто добровільному обранні до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території та кримінальному правопорушенні, та передбаченому ч. 2 ст. 111 КК - умисному вчиненні громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній безпеці України, а саме наданні іноземній державі, допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненому в умовах воєнного стану і призначив йому покарання у виді позбавлення волі:

· за ч. 2 ст. 111 КК на строк 15 років з конфіскацією належного йому на праві власності майна;

· за ч. 5 ст. 111-1 КК на строк 8 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій строком 15 років та зконфіскацією належного йому на праві власності майна.

На підставі ст. 70 ККза сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років зпозбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій на строк 15 років та з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Вирішив питання щодо запобіжного заходу та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_5 ухвалив рахувати з моменту виконання вироку, а строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих та/або адміністративно-господарських функцій з моменту відбуття основного покарання.

Цей же суд ухвалою від 25 лютого 2025 року виправив описку у вказаному вище вироку, вказав уважати правильним у тексті вироку кримінальне провадження № 0000094 замість № 00000947.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, у невстановлений час, але до 10 вересня 2023 року, погодився на пропозицію представників окупаційної адміністрації щодо реєстрації його «кандидатом в депутати ради Сєвєродонецького муніципального округу Луганської Народної Республіки» від партії «Комуністична партія Російської Федерації (далі -РФ)».

Продовжуючи свою протиправну діяльність, діючи умисно, в умовах воєнного стану, всупереч державному суверенітету України та законодавству України, ОСОБА_5 , того ж дня, перебуваючи у невстановленому місці на тимчасово окупованій території Луганської області, взяв участь у незаконних «виборах» у якості «кандидата в депутати ради Сєвєродонецького муніципального округу Луганської Народної Республіки», чим вчинив дії, спрямовані на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній безпеці України.

Крім того, ОСОБА_5 , діючи умисно, будучи громадянином України, обізнаним про узурпування влади на тимчасово окупованій території Луганської області окупаційною адміністрацією держави-агресора та, що її дії спрямовані на порушення державного суверенітету України, 10 вересня 2023 року, перебуваючи у невстановленому місці на тимчасово окупованій території Луганської області, добровільно взяв участь у незаконних «виборах» як «кандидат в депутати Ради Сєвєродонецького муніципального округу Луганської Народної Республіки» та за їх результатами був обраний депутатом до незаконного органу влади, створеному на тимчасово окупованій території - «Ради Сєвєродонецького муніципального округу Луганської Народної Республіки».

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю достатніх і належних доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

У обґрунтування зазначених вимог стверджує, що суди не дали належної оцінки відсутності суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, не доведеності умислу дій ОСОБА_5 і його причетності до вчинення інкримінованих правопорушень.

Зазначає, що судами не досліджувалося питання, чи діяв ОСОБА_5 добровільно або під примусом, у тому числі шляхом вчинення щодо нього актів насильства, залякування та погроз із метою спонукання, змушування вчиняти певні дії.

На думку автора скарги висновки судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, а докази зібрані у провадженні базуються на припущеннях.

Касатор стверджує, що під час розгляду вказаної справи судами обох інстанцій було порушено загальні засади кримінального провадження через неналежне повідомлення ОСОБА_5 про судовий розгляд, при цьому, на думку адвоката, визначені у законі засоби повідомлення у разі проведення судового розгляду у відсутності засудженого не є достатніми та не свідчать про обізнаність громадянина про наявність кримінального провадження стосовно нього, уважає, що ці суди, у контексті зазначеного,не обґрунтували, чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом, заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Звертає увагу, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, відступив від принципу об`єктивності та неупередженості, проігнорував дотримання принципу безсторонності судового розгляду, однобічно,з обвинувальним ухилом не дослідив повно, всебічно і об`єктивно наявні докази та дав їм неправильну оцінку, помилково визнавши докази належними та допустимими, при цьому апеляційний суд, не надав належної правової оцінки доводам сторони захисту, не вжив необхідних заходів для перевірки доказів сторони обвинувачення на предмет належності, допустимості і достатності та мотивував своє рішення ідентичними висновками місцевого суду.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції,з яким погодився апеляційний суд, висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 111-1 КК, зробив виходячи з аналізу сукупності доказів, які місцевий суд безпосередньо дослідив, проаналізував, детально навів у вироку та дав їм відповідну правову оцінку.

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які перекликаються із доводами його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними.

Так, предметом перевірки апеляційного суду були доводи захисника щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції взяв до уваги фактичні дані, які містяться, зокрема, у протоколі огляду від 10 січня 2024 року мережі Інтернет, а саме сайту «Луганский Информационный Центр», який містить статтю від ІНФОРМАЦІЯ_4 з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3», у якій зазначено, що голова парламенту, секретар Луганського регіонального відділення всеросійської політичної партії «Единая Россия» ОСОБА_6 повідомляє, що вибори до так званого «Народного Совета ЛНР» та органів місцевого самоврядування так званої «ЛНР» пройдуть у вересні 2023 року;

протоколі огляду від 07 листопада 2023 року сторінки у «Telegram - каналі» із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_12 », з дописом від ІНФОРМАЦІЯ_5 із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_6», де наявний список кандидатів у депутати до так званих органів місцевого самоврядування, серед яких під номером «62» вказаний « ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , КПРФ» та дописом від ІНФОРМАЦІЯ_7: «ІНФОРМАЦІЯ_8». У цій публікації розміщено «список колаборантів», у якому наявна така інформація: «КПРФ 1. ОСОБА_9 ; 2. ОСОБА_8 »; інформації з телеграм каналів від ІНФОРМАЦІЯ_10, яка містить ряд публікацій із фотозображеннями під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_9», розміщеної на веб-порталі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_11», з відомостями у табличній формі щодо так званих депутатів Совета городского округа города «Северодонецк», у тому числі ОСОБА_5 .

Місцевий суд оцінюючи докази у сукупності, крім іншого, узяв до уваги наявну інформацію про тимчасову окупацію з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення цієї країни на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексію з боку РФ частини території України, що є загальновідомими фактами, які констатовані нормативними актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна.

Варто зауважити, що ОСОБА_5 засуджений за кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочинів проти основ національної безпеки України. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, здебільшого докази, які лежать в основі у цій категорії справ є електронні (цифрові) докази, які містяться у відкритих чи закритих мережах. Зокрема - мережа інтернет, різноманітні сайти, засоби масової інформації, соціальні мережі, приватні месенджери, телеграмканали, комп`ютерна техніка, мобільні телефони, флешносії, карти пам`яті тощо.

У цьому кримінальному провадженні, доказами є фактичні дані протоколів огляду публікацій на офіційних інтернет ресурсах, які мають загальний доступ.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи, оцінюючи докази у сукупності, дійшов висновку про належність, допустимість і достовірність зібраних у справі доказів.

Крім того апеляційний суд, за результатами перегляду кримінального провадження не встановив процесуальних порушень, щодо порядку збирання наведених у вироку доказів.

З указаними вище висновками судів попередніх інстанції погоджується і суд касаційної інстанції, тож доводи захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_5 не є слушними.

Предметом розгляду місцевого суду також були доводи адвоката про добровільну, не під тиском згоду засудженого на інкриміновані йому дії, цей суд обґрунтовано визнав їх неспроможними, оскільки про протилежне свідчать досліджені ним обставини і наведені докази, а також те, що засуджений будучи громадянином України виявив бажання взяти учать у виборах від «КПРФ» та був обраний до незаконних органів влади, створених на тимчасово окупованій території України та на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності і недоторканності, державній безпеці України, надав іноземній державі, допомогу в проведенні підривної діяльності проти України, в умовах воєнного стану.

Більше того, доводи захисника щодо фізичного чи психологічного тиску на ОСОБА_5 є не переконливими, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, будь-яких відомостей про наявність заяв про вчинення злочину щодо засудженого, членів його родини від ОСОБА_5 стороною захисту не надано, жодних доказів подання ним заяви відповідним органам про вчинення відносно нього злочинів з боку представників окупаційної влади стороною захисту не надходило, доказів, які б свідчили про вчинення відносно засудженого дій, передбачених статтями 39, 40 КК, під час розгляду справи судами теж надано не було.

Ураховуючи викладене вище та відсутність даних, які б підтверджували припущення захисника, місцевий суд, із висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_5 діяв з прямим умислом, з метою завдання шкоди Україні.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів висновки судів попередніх інстанцій, про що у своїй скарзі указує захисник.

Щодо доводів сторони захисту про недостатність заходів для повідомлення засудженого про розгляд справи стосовно нього і неналежне інформування про кримінальне провадження. Колегія суддів касаційного суду уважає такі доводи неспроможними з огляду на таке.

З наданих касатором судових рішень видно, що розгляд цього провадження здійснювався у спеціальному судовому провадженні на підставі ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 2024 року.

Таким чином, кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Верховний Суд неодноразово в своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2024 року (справа № 415/2182/20) зазначено, що законодавець дозволяє розгляд справи судом за відсутності обвинуваченого (in absentia), тобто застосування процедури спеціального судового провадження на підставі ч. 3 ст. 323 КПК. Означена процедура застосовується судом за клопотанням прокурора за умови підтвердження, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження.

Так законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Частиною 1 ст. 297-5 КПК передбачено, що повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Приписами абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК встановлено, що повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до судових рішень, у цьому кримінальному провадженні вимоги ч. 1 ст. 297-5 і абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК, щодо повідомлення ОСОБА_5 про розгляд стосовно нього справи були дотримані.

Повідомлення ОСОБА_5 про призначені судові засідання здійснювалося шляхом публікацій в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті відповідного суду, а копії процесуальних документів, що підлягали врученню ОСОБА_5 , відповідно до вимог ч. 2 ст. 297-5 КПК направлялися захиснику. Наявні у справі документи суд визнав такими, що свідчать про обізнаність ОСОБА_5 щодо розпочатого кримінального провадження стосовно нього. Своїм правом взяти участь у розгляді кримінального провадження він не скористався і будь-яких клопотань з цього приводу до суду не направляв.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення стосовно нього кримінального провадження.

Верховний Суд не заперечує, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження, можуть вживатися додаткові заходи, не визначені у статтях 297-5, 323 КПК щодо повідомлення особи. Водночас нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством України порядку здійснення повідомлення (виклику) особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження відповідно до процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

Поза тим, касаційний суд зазначає, що особа засуджена в порядку судового провадження (in absentia) не позбавлена права оскаржити ухвалені стосовно неї судові рішення навіть після закінчення строків на їх оскарження, подавши скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження з наведенням поважності причин його пропуску.

Частиною 3 ст. 400 КПК передбачено, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Таким чином, особа стосовно якої здійснюється спеціальне судове провадження, навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлена права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини її неявки дійсно виявляться поважними, під час якого вона не буде позбавлена можливості ставити питання про усунення порушень, які, на її думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Тож, постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК відповідно, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, відсутні.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 24 лютого 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3