Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1731/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/308/26
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції) ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 18.12.2025, якою в межах кримінального провадження № 0000154 від 27.07.2025 по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 152 КК України, задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області обвинуваченому ОСОБА_8 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 15.02.2026 включно без визначення розміру застави.

Своє рішення суд мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, а сукупність доказів, зібраних під час досудового розслідування та досліджених судом, є достатньою для висновку про можливу причетність обвинуваченого до інкримінованого діяння. Суд погодився з наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років, у разі визнання винуватим, обвинуваченому загрожує реальне позбавлення волі, що, враховуючи його попередні судимості, створює значний мотив для втечі. Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків продовжує існувати, так як судовий розгляд справи триває, і не всі свідки допитані. Крім того, враховуючи насильницький характер злочину, суд взяв до уваги обґрунтовані побоювання потерпілої ОСОБА_9 щодо своєї безпеки. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є високим, так як ОСОБА_8 має 11 притягнень до кримінальної відповідальності. Він звільнився з місць позбавлення волі 09.10.2024, і вже 26.07.2025 (менш ніж через рік) був затриманий за підозрою у вчиненні нового умисного тяжкого злочину. Це свідчить про те, що попередні покарання не досягли мети виправлення, а обвинувачений демонструє стійку схильність до протиправної поведінки.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою у виді домашнього арешту. Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, так як перебуває під вартою вже 5 місяців, заперечив щодо вчинення злочину, вказав про допит всіх свідків та потерпілої. В письмових доповненнях на апеляційну скаргу від 06.01.2025 обвинувачений наголосив, що ризики, встановлені при обранні запобіжного заходу, перестали існувати, досліджені в суді докази не підтверджують скоєння ним злочину.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив щодо її задоволення, перевіривши ухвалу суду в межах, передбачених ст. 404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано було враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років, що, враховуючи попередні судимості обвинуваченого, обґрунтовано допускає існування мотиву для втечі. Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків продовжує існувати, так як судовий розгляд справи триває. Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є високим, так як ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, звільнився з місць позбавлення волі лише 09.10.2024, і вже 26.07.2025 (менш ніж через рік) був затриманий за підозрою у вчиненні нового умисного тяжкого злочину. Вказане вище свідчить про те, що попередні покарання не досягли мети виправлення.

Таким чином, судом встановлені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та враховано особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки він не працевлаштований, не має такого житла на території юрисдикції суду чи поблизу, зареєстрований в іншій області. Доводи про придбання будинку в межах Житомирської області жодним доказом не підтверджені. Суду не надано відомостей, що стан здоров`я обвинуваченого вказував би на неможливість утримання в умовах тримання під вартою. Тобто більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти встановленим ризикам.

Крім того, з пояснень в судовому засіданні вбачається, що на даний час ще не всі свідки допитані, а потерпіла буде допитуватись повторно, тобто відповідні доводи апеляційної скарги в цій частині також спростовані.

З журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні як прокурора, так і сторони захисту доводи перевірялись судом при їх розгляді.

Доводи обвинуваченого про те, що дослідженими доказами спростовується його причетність до інкримінованого злочину суд відхиляє, оскільки така оцінка доказів у їх сукупності буде надана судом першої інстанції в нарадчій кімнаті по завершенню судового розгляду справи по суті.

Суд зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість та обсяг обвинувачення, оскільки можливе покарання у разі визнання обвинуваченого винуватим є істотною характеризуючою ознакою для вирішення питання існування та доведеності такого ризику, як ухилення від суду, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Враховуючи зазначене та доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

На підставі наведеного, суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, ухвалена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, підстав для зміни запобіжного заходу апеляційний суд на даний час не вбачає, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Хорошівського районного суду Житомирської області від 18.12.2025, якою в межах кримінального провадження № 0000154 від 27.07.2025 по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 152 КК України задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її оголошення й оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений і оголошений 14.01.2026.

СУДДІ