Провадження №1-кп/761/1642/2025
В И Р О К

іменем України

10 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

Судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду в м. Києві кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, який депутатом та інвалідом не являється, неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 0000242 від 14.03.2023 року

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 , будучи громадянином України, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, з мотивів непогодження з політикою представників української державної влади, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у т.ч. щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів Російської Федерації, які передбачають перебування України у сфері її впливу, будучи обізнаним про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України та проведення у зв?язку з цим з боку Російської Федерації підривної діяльності проти України, з метою завдати шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній інформаційній безпеці України, став на шлях вчинення злочинів проти основ національної безпеки, що виразилося у добровільному зайнятті ним посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, за таких обставин.

Громадянин ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в повній мірі усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, а також здійснення відкритої російської агресії, що розпочалась приблизно о 5 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, усвідомлюючи російську агресію проти України, з мотивів непогодження з політикою представників української державної влади, підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, у т.ч. щодо подальшого розвитку України, виходячи з геополітичних інтересів Російської Федерації, які передбачають перебування України у сфері її впливу, будучи обізнаним про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України та проведення у зв?язку з цим з боку Російської Федерації підривної діяльності проти України, з метою завдати шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній інформаційній безпеці України, з метою переслідування своїх особистих інтересів, діючи умисно, протиправно, достеменно знаючи про те, що окупаційні війська, так званої «луганської народної республіки», є незаконними і спільно з військовими підрозділами ЗС РФ провадять свою діяльність на території України всупереч нормам чинного законодавства України та міжнародних договорів, в період часу з початку квітня 2022 року по лютий 2023 року, більш точний час встановити за об?єктивних причин не виявилось за можливе, перебуваючи на тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях України, а саме на території Луганської області, більш точне місце встановити не виявилось за можливе, при невстановлених органом досудового слідства обставинах, під час воєнного стану, маючи злочинний умисел, спрямований на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, добровільно зайняв посаду так званого «заступника начальника управління по роботі з особовим складом» в незаконному правоохоронному органі, так званому, «міністерстві внутрішніх справ лнр» створеному на тимчасово окупованій території Луганської області.

Таким чином, ОСОБА_5 добровільно зайняв посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Судовий розгляд цього кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia) ОСОБА_5 , який показань суду не надавав, будь-яких клопотань від останнього до суду не надходило.

При цьому, враховуючи положення ч. 5 ст. 374 КПК України, суд переконався, що стороною обвинувачення під час здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження (in absentia) використані всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Так, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2023 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування відносно підозрюваного ОСОБА_5 за ч. 7 ст. 111-1 КК України.

При цьому у передбачений вимогами ст. 111, 135 КПК спосіб, враховуючи перебування ОСОБА_5 на тимчасово окупованій території, у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, зокрема, у газеті "Урядовий кур`єр" та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора публікувалася інформація щодо здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, повідомлення про підозру, виклики до слідчого тощо.

Захисник вважав, що вина ОСОБА_5 поза розумним сумнівом не доведена через неможливість здійснити комунікацію з обвинуваченим та отримати від ОСОБА_5 показання та інші докази під час судового розгляду.

Суд не бере до уваги доводи сторони захисту, оскільки під час судового розгляду обвинуваченому створено передбачені кримінальним процесуальним законом можливості бути обізнаним про кримінальні провадження щодо нього та взяти участь у розгляді справи як безпосередньо, так і за допомогою технічних засобів зв`язку.

Відмова обвинуваченого від реалізації свого права бути присутнім у судовому засіданні під час розгляду справи щодо нього розцінюється судом як використання ОСОБА_5 гарантованого пп. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 63 Конституції України права на свободу від самозвинувачення та самовикриття.

Так, судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню у межах цього провадження, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20.02.2014 та повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022, а також анексія з боку РФ частини території України є загальновідомими фактами, які за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у цьому випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, внаслідок якого прийняті такі акти; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК, стороною обвинувачення надано і досліджені судом такі докази: копії матеріалів оперативного підрозділу за результатами виконання доручення слідчого зі встановленими відомостями про причетність до вчинення кримінального правопорушення громадянина ОСОБА_5 ; Протокол огляду від 16.03.2023 з додатком та диском; Копія супровідного листа з матеріалами оперативного підрозділу за результатами виконання доручення слідчого зі встановленими відомостями про причетність до вчинення кримінального правопорушення громадянина ОСОБА_5 ; Протокол огляду від 24.03.2023 з додатком та диском; Протокол огляду від 09.02.2023 з додатком та диском; Протокол від 10.02.2023 допиту свідка ОСОБА_6 ; Протокол проведення свідком впізнання за фотознімками особи підозрюваного ОСОБА_5 ; Протокол від 10.02.2023 допиту свідка ОСОБА_7 ; Протокол проведення свідком впізнання за фотознімками особи підозрюваного ОСОБА_5 ; Протокол від 10.02.2023 допиту свідка ОСОБА_8 ; Протокол проведення свідком впізнання за фотознімками особи підозрюваного ОСОБА_5 ; Висновок від 14.02.2023 за результатами проведення судової портретної експертизи; Висновок від 08.03.2023 за результатами проведення судової портретної експертизи з додатками та диском; Повідомлення від 07.03.2023 про підозру громадянину ОСОБА_5 ; Протокол огляду від 07.03.2023, з додатком у вигляді роздруківки; Протокол огляду від 07.03.2023; Інформування оперативного підрозділу у кримінальному провадженні; Копія ухвали від 24.03.2023 про накладання арешту на майно підозрюваного; Ухвала від 24.03.2023 про обрання підозрюваному запобіжного заходу; Ухвала від 29.03.2023 про дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні: Протокол огляду від 10.04.2023 Протокол огляду від 10.04.2023, з додатком у вигляді роздруківки.

Положеннями ст. 62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За правилами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна встановити об`єктивну істину та на неї покладається обов`язок доказування, доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.04.2018 у справі № 658/1658/16-к зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад злочину це сукупність юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільне небезпечне діяння, як конкретний злочин, передбачений кримінальним законом.

Об`єктивними ознаками злочину є об`єкт і об`єктивна сторона, суб`єктивними суб`єкт і суб`єктивна сторона.

Відсутність хоча б однієї з цих ознак, складу злочину не утворюють.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях по справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine заява №39598/03) від 21.10.2011, у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom) від 18.01.1978 Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, що сформульована у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» («Kobets v. Ukraine») (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» («Avsar v. Turkey»), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Так, відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Нормами Закону України «Про громадянство України» визначено підстави і порядок набуття та припинення громадянства України. Зокрема ст. 2 зазначеного Закону встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: в Україні існує єдине громадянство та якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання.

Відповідно до ст.ст. 17-20 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави.

При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України та не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України.

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України, користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Так, ОСОБА_5 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України та залишається громадянкою України по теперішній час, незалежно від місця його проживання, та фактичне набуття ОСОБА_5 громадянства російської федерації не впливає на зміст його правових відносин з Україною, за якими він визнається лише громадянкою України.

При цьому, ОСОБА_5 добровільно зайняв посаду так званого «заступника начальника управління по роботі зособовим складом» в незаконному праоохоронному органі, так званому «міністерстві внутрішніх справ лнр» створеному на тимчасово окупованій території Луганської області, що підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами.

Крім того, вказані докази свідчать про те, що зайняття вказаної посади ОСОБА_5 , відбулось внаслідок порушення ним законодавства України, що в свою чергу з дослідженим доказами свідчить, що останній вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Виходячи із вказаного, судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 своїми умисними протиправними діями, які виразились у добровільному зайнятті посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Згідно з ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Так, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_5 , відповідно до ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обстави, суд вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 7 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, в органах влади та установах усіх форм власності та з конфіскацією майна, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами кримінальних правопорушень.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного взяття його під варту.

Враховуючи, що до ОСОБА_5 застосовано додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за необхідне, з метою забезпечення конфіскації майна, залишити діючим захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на майна ОСОБА_5 , який накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.03.2023 року.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Питання про долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності з вимогами ст. 100 КПК України.

Судові витрати у сумі 5097 (п`ять тисяч дев`яносто сім) гривень 6 копійок стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Керуючись статтями 2, 7, 349, 368 - 371, 373, 374, 376, 532 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначити йому покарання у виді 14 (чотирнадцяти) років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, в органах влади та установах усіх форм власності на строк 15 (п`ятнадцять) років та з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Арешт, накладений слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Києва 24.03.2023 року на майно ОСОБА_5 , у зв`язку з необхідністю виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна - залишити без змін.

Речові докази - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Судові витрати у сумі 5097 (п`ять тисяч дев`яносто сім) гривень 6 копійок стягнути з обвинуваченого на користь держави.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1