Номер провадження: 11-кп/813/2065/25
Справа № 504/759/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Доброславського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000255, внесеному до ЄРДР 26 вересня 2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тирасполь Республіки Молдова, громадянина Республіки Молдова, освіта вища, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання на виконання цього вироку.

До набрання вироком законної сили застосовано відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з обов`язком, передбаченим ч. 5 ст. 194 КПК України: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 суму моральної шкоди у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн., а також витрати на правову допомогу у розмірі 94225 (дев`яносто чотири тисячі двісті двадцять п`ять) гривень, а всього стягнуто 194 225 (сто дев`яносто чотири тисячі двісті двадцять п`ять) грн.

Речові докази у справі, а саме чоловічу футболку чорного кольору з білими фігурними малюнками на комірці під назвою «BERBERRY», розмір XXL, яка була запакована у сейф-пакет EXP0306059, яку передано на зберігання до кімнати речових доказів ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області, повернуто власнику ОСОБА_10 .

Відповідно до вироку суду першої інстанції 24.09.2022р., близько 17:40 год, більш точний час не встановлений, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 перебували біля автомобіля марки «Тойота Каріна Е», 1996 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був розташований на узбіччі дороги поряд з входом до подвір`я будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де між ними виникла сварка.

У ході конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , діючи умисно, протиправно, наніс правою рукою не менше двох ударів в область нижньої щелепи та голови ОСОБА_10 , які призвели до забою м`яких тканей та перелому щелепи зліва, які потребують для одужання строк більше 21-го дня та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оскаржує правильність кваліфікації дій та доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, проте вважає, що призначене покарання у виді позбавлення волі не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, є надто суворим, доцільним є пом`якшення покарання з огляду на таке:

-суд першої інстанції безпідставно зазначив, що відсутні обставини, які пом`якшують покарання, оскільки вину у вчиненому визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та усвідомив протиправність своїх дій. Надані у суді пояснення щодо невизнання вини обумовлені незнанням правил кримінального процесу, відсутністю захисника, а також подіями, пов`язаними з особистими родинними відносинами;

- судом першої інстанції не у повній мірі враховано дані, які характеризують особу, а саме з моменту вчинення кримінального правопорушення до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався; має постійне місце робити, стійкі соціальні зв`язки та позитивні характеристики;

- бажає відшкодувати заподіяну потерпілому шкоду, та з метою вказаного, уклав договір про акцепт публічної пропозиції на укладання договору банківського рахунку;

На підставі наведеного обвинувачений просить вирок змінити в частині покарання, застосувавши ст. 75 КК України, та звільнити його від відбування покарання з випробувальним строком на 1 рік.

Від представника потерпілого ОСОБА_7 надійшли заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких останній вважає її необґрунтованою та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін, оскільки доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , є неспроможними та не відповідають дійсності.

Позиції учасників судового розгляду.

Потерпілий ОСОБА_10 надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Вислухавши думку прокурора, представника потерпілого, обвинуваченого та захисника, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого ОСОБА_10 , апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності потерпілого, оскільки участь останнього у даному випадку є необов`язкова.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник потерпілого ОСОБА_7 у судовому засіданні 29 вересня 2025 року підтвердив відшкодування обвинуваченим шкоди завданої у наслідок вчинення кримінального правопорушення, а при вирішення апеляційної скарги сторони захисту поклався на розсуд апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ учасників судового засідання; дослідивши матеріали провадження та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку у цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог зазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання про призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Оскільки у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію вчинення кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Так, санкція ч.1 ст. 122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Повертаючись до обставин цієї справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення - умисне кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, якийуперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів: нарколога, психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем проживання та позитивно, згідно відомостей Федерації регбі Одеської області,у тому числі матеріали наданої досудової доповіді, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства є середніми; а також конкретні обставини справи відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС по справі № 523/12810/15-к від 26.05.2020 року зазначено, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, утому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому, з огляду на позицію ВС ККС викладену у постанові від 10.08.2021 р. у справі № 235/689/20 (провадження № 51-1411км21), звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Крім цього, слід вказати, що висновки про неможливість застосування інституту призначення покарання з випробуванням, підґрунтям яких є тяжкість та ступінь суспільної небезпеки інкримінованого злочину, не узгоджуються із усталеною правовою позицією, зокрема викладеної у Постанові ВС ККС від 9 червня 2022 р. у справі № 389/936/19 (провадження № 51-5584км21), відповідно до якої врахування тих чинників, які охоплюються об`єктивною стороною злочину, для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд оцінюючи доводи сторони захисту бере до уваги, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності не притягувався (а.с.98 т. 2); має постійне місце проживання, за яким компроментуюча інформація відсутня (а.с.100-102 т.2), позитивно характеризується (а.с. 4-5 т.3), на обліку у лікаря та психіатра не перебуває (а.с.99 т.2), згідно з висновком досудової доповіді органу пробації його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі та не становить дуже високої небезпеки для суспільства (а.с.70-72 т.1), а у судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений запевнив, що забезпечить свою законослухняну поведінку, зробив для себе належні висновки.

У постанові Другої судової палати ККС ВС від 16 серпня 2022 року у справі №592/5779/20 зазначено, що ставлення винного до скоєного передбачає належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, а не лише формальна вказівка обвинуваченого на визнання свої вини.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_8 у повному обсязі повернув потерпілому визначені судом розміри матеріальної та моральної шкоди, що підтверджується листом-підтвердженням від представника потерпілого ОСОБА_7 про отримання грошових коштів у розмірі 194 225 грн. (а.с. 50, т.3).

Відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, як підстава для застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України має бути встановлена на стадії судового розгляду кримінального провадження, до ухвалення вироку та призначення покарання, або ж на стадії оскарження такого вироку в апеляційному порядку, тобто до набрання вироком законної сили. Про що зазначено в постанові ККС ВС від 6 грудня 2023 року у справі № 501/740/20 (провадження № 51-3646км23).

Відтак, з огляду на зазначені обставини апеляційний суд вважає відшкодування майнової шкоди обвинуваченим ОСОБА_8 обставиною, яка пом`якшує його покарання.

Що стосується такої обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 як щире каяття, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

У постанові Другої судової палати ККС ВС від 09.02.2023 (справа №448/1911/18) зазначено, що для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Колегія суддів приймає до уваги, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому та висловив вибачення за своє протиправне діяння у судовому засіданні апеляційного суду, а також повністю відшкодував потерпілому завдану шкоду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинувачений усвідомив протиправність своїх дій та спроможний самокритично їх оцінити, бажає виправитись і не допускати подібного у майбутньому, і встановлені у ході апеляційного розгляду обставини не є формальними та свідчать про усвідомлення обвинуваченим суспільної небезпеки вчинених ним діянь та намір виправитись.

Таким чином, апеляційний суд вважає за можливе визнати щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Слід також звернути увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 добросовісно виконував покладені на нього обов`язки, передбачені ч.7 ст. 42 КК України. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що обвинувачений з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, після якого минуло три роки, вчиняє нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто, останній приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

Отже, зважаючи на приписи ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, беручи до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_8 вчинив умисний нетяжкий злочин; дані про особу обвинуваченого та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання у цьому конкретному випадку,колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування ним реального покарання, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК України в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_8 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні, в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 408, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Доброславського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року, у кримінальному провадженні №0000255, внесеному до ЄРДР 26 вересня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік.

На підставі ч.1 ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4