КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6202/23 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3506/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суд м. Києва від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дніпровського районного суд м. Києва від 15 січня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26.01.2004 року або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Прийняте рішення суд вмотивував тим, що з огляду на зміст заявленого клопотання та досліджені судом матеріали, строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, у даному випадку не починався і не закінчувався, оскільки встановлено, що вирок суду виконується, останній перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Засуджений необґрунтовано та безпідставно посилається на п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України і вважає, що на нього розповсюджується строк давності виконання обвинувального вироку у 15 років.

Разом з тим, засуджений ОСОБА_7 свідомо залишає поза увагою те, що він не є особою засудженою до строкового позбавлення волі, а є засудженим до окремого виду покарання - довічного позбавлення волі, який статтею 51 КК України віднесено з позбавленням волі на певний строк до різних видів покарань.

Частина 1 ст. 80 КК України зі всіма пунктами до ОСОБА_7 не застосовується.

Вирішуючи вказане, а саме питання застосування давності до ОСОБА_7 , як до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, колегія суддів дійшла висновку, що у справі відсутні будь-які правові підстави стверджувати про закінчення строків давності виконання обвинувального вироку, правові підстави для початку перебігу будь-якого строку, або розгляду питання застосування інституту давності виконання обвинувального вироку.

Таким чином, вирок щодо засудженого ОСОБА_7 виконується і останній відбуває покарання на підставі вироку, що набрав законної сили.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року. Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, в якому відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.80 та ч.5 ст.80 КК України вирішити питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку від 26.01.2004 року Апеляційного суду АР Крим до «Д.П.В.».

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною, невмотивованою та ухваленою з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Так, під час судового розгляду не було оголошено та досліджено клопотання в порядку ч.1 ст.358 КПК України та п.5 ч.1 ст.80 та ч.5 ст.80 КК України. Звертає увагу на те, що дослідження даної документації містить відомості, які мають значення для встановлення фактів і обставин в кримінальному провадженні. Про дослідження даної документації засудженим було подано клопотання, але суд його проігнорував, чим допустив неповноту судового розгляду.

Засуджений зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Так, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: відсутність «розпорядження» щодо виконання обвинувального вироку від 26.01.2004 р. Апеляційного суду АР Крим, що є фактом того, що даний вирок не є зверненим до виконання і не може вважатися таким, що в повному обсязі виконується.

Крім того, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Апелянт зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, а саме вимогам ч.5 ст. 80 КК України.

Разом з тим, ОСОБА_7 зазначає про те, що порушена процедура судового розгляду судом першої інстанції. Так, під час судового розгляду не було судових дебатів, тому засуджений був позбавлений права як учасник навести доводи і свою позицію «захисту», що є істотним порушенням кримінально-процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла наступного.

Частина 1 ст.404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Як вбачається з матеріалів судової справи, ОСОБА_7 згідно вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року був засуджений за ст. 93 п. п."ж, з, і", ст. 19, 93 п. п. "ж, з. і", ч. 3 ст. 142, 42 КК України (у редакції 1960 року), ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України (у редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з 26.12.2000 року. Ухвалою Верховного Суду України від 21.07.2005 року вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26.01.2004 року залишено без змін.

Крім того встановлено, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2025 року, серед іншого, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 6 ст. 19, п. «ж», «і» ст. 93 КК України 1960 року визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України 2001 року визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Дії ОСОБА_7 по епізоду вбивства ОСОБА_8 кваліфіковано за п. «ж», «і» ст. 93 КК України 1960 року, як умисне вбивство з метою приховати інший злочин, вчинене за попереднім зговором групою осіб та постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за вказаною статтею до покарання у виді 15 років позбавлення волі. З урахуванням ст. 42 КК України 1960 року, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року в частині засудження за вчинення злочинів, що не переглядались та покарання призначеного за вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 22.02.2001, більш суворим за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке йому належить. Призначене ОСОБА_7 покарання визначено вважати відбутим та негайно звільнено його з-під варти з зали суду.

Статтею 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно із приписами ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Що ж стосується посилання засудженого ОСОБА_7 на ст. 80 КК України, вважаючи, що строк відбування ним покарання минув, то колегія суддів зазначає наступне.

Такі строки визначені ч. 1 ст.80 КК України, яка передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені законом строки.

Відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Таким чином, суд першої інстанції в ухвалі обґрунтовано зазначив про те, що суть заміни невідбутої частини покарання більш м`яким його видом полягає в тому, що засуджений повністю не звільняється від покарання, а йому лише замінюється один вид покарання (його невідбута частина) на інший. Тобто, з моменту заміни особа відбуватиме вже новий вид покарання, призначений їй не вироком, а іншим рішенням суду.

З огляду на зміст заявленого засудженим клопотання та досліджені судом матеріали провадження, суд першої інстанції вірно зробив висновок про те, що строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, у даному випадку не закінчувався, оскільки на момент розгляду клопотання встановлено, що вирок суду виконується, останній перебуває у місцях позбавлення волі, відбуваючи визначене судом кримінальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Окрім того, встановлено що на момент розгляду апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 звільнений з-під варти за відбуттям покарання згідно вироку Оболонського районного суду м. Києва від 03.03.25р.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_7 щодо можливості застосування положень п.5 ч.1 ст.80 КК України, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КК України) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Твердження ОСОБА_7 про порушення порядку судового розгляду через відсутність дебатів є необґрунтованим та не відповідає нормам кримінального процесуального закону. Розгляд клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку здійснюється в порядку, передбаченому статтями 537 та 539 КПК України, і не прирівнюється до розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення.

Відповідно, відсутність судових дебатів не є істотним порушенням кримінального процесуального закону, не порушує права засудженого на захист і не може бути підставою для скасування ухвали суду.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема журналу судового засідання (т.2, а.с.122-124), вбачається, що засуджений ОСОБА_7 був присутнім в судовому засіданні 15.01.2025 року та мав можливість висловити свою позицію стосовно заявленого клопотання.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що в цьому випадку строк давності виконання обвинувального вироку суду застосуванню не підлягає, а доводи засудженого щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтуються виключно на довільному тлумаченні останнім норм кримінального закону, на що також обґрунтовано послався суд першої інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги засудженого, а тому ухвала Дніпровського районного суд м. Києва від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суд м. Києва від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4