УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 333/7229/24

провадження № 51-5626 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

установила:

Як убачається з матеріалів за скаргою, суддя Комунарського районного суду м. Запоріжжя, на стадії розгляду справи стосовно обвинувачених: ОСОБА_6 - за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 3692, ч. 2 ст. 3692 Кримінального кодексу України, ОСОБА_7 - за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 3692, ч. 3 ст. 307 цього Кодексу, ОСОБА_8 - за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 3692 вказаного Кодексу, 15 жовтня 2025 року відмовив у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в кримінальному провадженні № 0001294, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2023 року.

Таке рішення суду ОСОБА_4 оскаржив за апеляційною процедурою.

Суддя Дніпровського апеляційного суду, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвалою від 26 листопада 2025 року відмовив у відкритті провадження за поданою скаргою.

ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати згадану ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суті. Суть доводів скаржника зводиться до того, що апеляційний суд неправомірно відмовив у відкритті провадження, адже згідно з окремою думкою суддів Верховного Суду, Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду прийняте на підставі ст. 174 КПК рішення слідчого судді про відмову в скасуванні арешту майна підлягає апеляційному оскарженню, натомість протилежна позиція унеможливлює реалізацію гарантованого конвенційного права на мирне володіння майном.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.

Додатковий протокол до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (ст. 1) гарантує кожному право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правосуддя в Україні здійснюється судами відповідно до визначених законом процедур судочинства (ч. 1 ст. 5 Закону України від 2 червня 2016 року 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ст. 1 КПК).

Провадження з перегляду судових рішень у суді апеляційної інстанції регламентовано в главі 31 розділу V КПК.

Частиною 1 ст. 392 вказаного Кодексу передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали чинності, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Також у ч. 2 згаданої статті міститься вказівка на те, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, окрім випадків, визначених КПК. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.

Апеляційний суд, перевіряючи наявність підстав для прийняття скарги ОСОБА_4 , установив, що ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2025 року була постановлена під час судового розгляду кримінального провадження, який не завершено, а тому на цій стадії не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

Застосований підхід узгоджується з висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року (справи № 456/3303/21).

За правилами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_4 суддя апеляційного суду діяв згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК, а посилання у касаційній скарзі на протилежне та прийняття такого рішення всупереч нормам права є неспроможними. Щодо посилань скаржника на окрему думку суддів, то такі письмові міркування в розумінні ст. 1 КПК не є нормами права і не перекреслюють їх.

Оскільки з касаційної скарги, доданої до неї копії судового рішення не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів судового провадження.

Тому в силу п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК належить відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 .

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3