ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/179/26 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційні скарги представника цивільного відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України - адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0001100 від 30.07.2021 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ревда, Свердловської області, Російської Федерації, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, працюючого водієм в ФОП « ОСОБА_13 », який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу статті 89 КК України раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 обчислюється з моменту його затримання, після набрання вироком законної сили. Цивільний позов ОСОБА_7 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_10 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_7 у відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю 260000 (двісті шістдесят тисяч) 00 коп., майнову шкоду за пошкодження транспортного засобу у розмірі 93253 (дев`яносто три тисячі двісті п`ятдесят три) грн. 07 коп., а всього 353253 (триста п`ятдесят три тисячі двісті п`ятдесят три) грн 07 коп. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди 100000 (сто тисяч) грн.00 коп., та матеріальну шкоду у розмірі 101102 (сто одна тисяча сто дві) грн 70 коп., а всього 201102 (двісті одна тисяча сто дві) грн 70 коп. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із вироком суду, представник цивільного відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України - адвокат ОСОБА_11 , представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подали апеляційні скарги. Представник цивільного відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України в своїй апеляційній скарзі просить вирок скасувати в частині вирішення цивільного позову до МТСБУ та відмовити в задоволенні цивільного позову. В обгрунтування апеляційних вимог посилається на те, що на адресу МТСБУ не надходило позовної заяви, у зв`язку із чим МТСБУ не мало можливості висловити свою позицію по суті позову та взагалі не було повідомлено про розгляд справи. Суд першої інстанції не направив до МТСБУ копії позовної заяви, належним чином не повідомляв про судові засідання. Крім того, цивільний позивач не надав жодного підтвердженого документа щодо лікування. До МТСБУ не було надано належним чином завірених копій документів та оригіналів чеків, що підтверджують витрати на лікування.

Представник потерпілого в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати в частині часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , та постановити новий вирок, яким задовольнити цивільний позов ОСОБА_7 у повному обсязі. В обгрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом надано неправильну оцінку розміру спричиненої шкоди. Потерпілий понад чотири місяці перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікування амбулаторно, що вимагає регулярні візити до лікарів, у потерпілого часткова втрата пам`яті, порушення координації рухів, мовлення, йому встановлено підгрупу Б 1 групи інвалідності. Суд у повному обсязі не врахував всі витрати, відповідно до медичних документів та чеків. Вважає, що розмір моральної шкоди в 300 000 гривень є мотивованим, та судом безпідставно його зменшено. Звертає увагу, що суд у мотивувальній частині вказав про стягнення 150 000 гривень моральної шкоди, а в резолютивній частині зазначено про стягнення 100 000 гривень, що є істотним порушенням вимог статті 374 КПК України. Також представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення щодо апеляційних скарг представника МТСБУ та захисника обвинуваченого. Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому змінив, та просить вирок суду скасувати, постановити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_10 за частиною 2 статті 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі статті 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік, у задоволенні позовної заяви потерпілого відмовити у повному обсязі, просить дослідити висновок експерта № 30419 від 07.06.2022, з метою встановлення обставин, які мають суттєве значення для прийняття рішення про допустимість доказів. В обгрунтування апеляційних доводів захисник посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_10 є особою похилого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягався. Вказує, що обвинувачений з перших днів вчинення злочину усвідомлював свою провину, мав щире бажання визнати вину та понести відповідальність, з дня вчинення ДТП жодного разу не керував транспортним засобом. Зазначає, що обвинувачений неодноразово намагався встановити контакт із потерпілим, запропонувати добровільне відшкодування шкоди, а саме 200 000 гривень, ще на стадії досудового розслідування, на що від потерпілих отримав відповідь або 420 000 гривень, або вони не домовляються, але таких коштів обвинувачений не має.

Від слідства не ухилявся, навпаки сприяв активному розкриттю злочину, надав слідчому пояснення щодо наслідків ДТП, проявляв ініціативу. Вказана обставина не була врахована судом, як позитивна характеристика. Звертає увагу, що обставин, які обтяжують покарання, не встановлено. Щодо особи обвинуваченого, захисник вказує, що він має вищу освіту, працює водієм у ФОП « ОСОБА_14 », не був судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою похилого віку, характеризується роботодавцем з позитивного боку. У сукупності всі обставини, а саме: сприяння розкриттю злочину, позитивна характеристика, щире каяття, визнання вини, бажання відшкодувати шкоду та спроби це зробити, відсутність обтяжуючих обставин, факт вчинення кримінального правопорушення вперше, є пом`якшуючими обставинами та свідчать про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі статті 75 КК України. Щодо цивільного позову захисник зазначає, що автомобіль Мерседес-Бенз, р.н. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_13 на праві приватної власності, трудові відносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 ніким не заперечувалися. За цивільним позовом ОСОБА_13 мав статус відповідача, жодних даних про те, що ОСОБА_10 перебував не на робочому місці, не надав. Таким чином, належним відповідачем за спричинення моральної та матеріальної шкоди є роботодавець ОСОБА_13 . Щодо стягнення на користь потерпілого ОСОБА_7 ринкової вартості мотоцикла Кавасакі, захисник вказує, що за висновком експерта розмір майнової шкоди оцінений в розмірі ринкової вартості мотоцикла у сумі 93253 гривні 07 копійок. Однак, у такому разі майнова шкода має розраховуватися шляхом віднімання від ринкової вартості мотоцикла, його вартості після ДТП. Позивачем не надано доказів про те, яка вартість мотоцикла є після ДТП у пошкодженому стані, та всупереч законодавству заявлено позовні вимоги про стягнення ринкової вартості мотоцикла з одночасним його залишенням потерпілому. Таким чином, рішення суду першої інстанції про стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_7 майнової шкоди за пошкоджений мотоцикл у розмірі його ринкової вартості, є необгрунтованим. Від представника МТСБУ ОСОБА_11 надійшло клопотання про розгляд апеляційних скарг за відсутності представника відповідача. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали змінену апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення потерпілого та його представника, думку прокурора, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши оскаржуваний вирок, суд апеляційної інстанції вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Висновки суду відносно фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого апелянтами не заперечуються, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції на підставі частини 1 статті 404 КПК України переглядає вирок суду в межах поданих апеляційних скарг. Щодо клопотання захисника обвинуваченого про повторне дослідження висновку експерта № 30419 від 07.06.2022, суд апеляційної інстанції зауважує, що така вимога не узгоджується із положеннями частини 3 статті 404 КПК України. Висновок експерта досліджений судом першої інстанції та підстав для його повторного дослідження, судом апеляційної інстанції не встановлено. Крім того, необхідність дослідження вказаного висновку експерта обумовлена незгодою сторони захисту із висновком місцевого суду в частині стягнення з МТСБУ на користь потерпілого ринкової вартості мотоцикла, що само по собі не є безумовною підставою для повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції. Надаючи оцінку вироку в частині правильності призначення покарання обвинуваченому та можливості звільнення останнього від його відбування з випробуванням на підставі статті 75 КК України, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому. Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, з чим цілком погоджується колегія суддів, врахував дані про особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_10 не встановив, та дійшов висновку про те, що досягнення мети покарання неможливе без ізоляції обвинуваченого від суспільства. Врахувавши думку сторони обвинувачення, потерпілого та його представника щодо покарання, суд першої інстанції не встановив підстав для застосування положень статей 75, 76 КК України, а також статті 69 КК України. Однак суд апеляційної інстанції, враховуючи конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, пояснення щодо обставин ДТП, надані потерпілим у суді першої інстанції на уточнюючі питання прокурора, вважає можливим застосувати при призначенні ОСОБА_10 основного покарання положення статті 75 КК України.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення (частина перша цієї статті), при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. Судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 має вищу освіту, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, працює у ФОП « ОСОБА_13 ». Під час судового засідання у суді апеляційної інстанції обвинувачений повідомив, що на теперішній час працює у ФОП « ОСОБА_13 » у якості експедитора, отримує заробітну плату близько 15 тисяч гривень, одружений, має повнолітніх доньку та сина, свою вину у ДТП, яка сталася не заперечує, та щиро кається, співчуває потерпілому та шкодує, що так сталося. Щодо намагання відшкодувати заподіяну шкоду пояснив, що під час досудового розслідування був зв`язок з батьками потерпілого, яким була запропонована матеріальна допомога, однак родичі потерпілого на той час категорично відмовилися від допомоги. До суду апеляційної інстанції були долучені фотокопії квитанцій про направлення від обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_7 14.10.2025 5000 гривень та 14.01.2026 1500 гривень. З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що обставинами, які пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК України, є щире каяття обвинуваченого, який висловив щирий жаль щодо наслідків ДТП, не заперечував своєї вини, та, зважаючи на матеріальний стан ОСОБА_10 , розмір отримуваної ним заробітної плати, колегія суддів вважає, що додатковою обставиною, яка пом`якшує покарання, є намагання відшкодувати заподіяну шкоду.

З приводу заперечень представника потерпілого щодо наявності з боку обвинуваченого щирого каяття, колегія суддів зауважує, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою свого кримінально караного діяння, яка характеризує її поведінку з позицій психологічної переорієнтації після вчинення злочину, коли вона справді засуджує свій вчинок, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого та заподіяних наслідків суд встановлює за таким зовнішнім виявленням винуватим свого співчуття і вибачення, які не тільки висловлені в формі, що є переконливим свідченням про наявність щирого каяття, а і за умови, що вони відповідають реальному ставленню винуватого до заподіяних наслідків. Щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів.

Системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як під час досудового розслідування так і під час розгляду справи у суді. Надаючи пояснення у суді апеляційної інстанції, обвинувачений, на переконання колегії суддів, висловив щирий жаль з приводу дорожньо-транспортної пригоди, та при цьому вказав, що потерпілий, на його думку, також діяв неправильно, однак своєї вини не заперечував. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування статті 75 КК України, суд апеляційної інстанції приймає до уваги вік обвинуваченого, якому на час апеляційного розгляду виповнилося 66 років, відсутність обставин, які обтяжують покарання, його сімейний стан, відсутність судимості, надання критичної оцінки своїм протиправним діям, бажання залагодити провину після ДТП, що підтверджується поясненнями ОСОБА_10 про його намагання надати матеріальну допомогу через батьків потерпілого ще до повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, що не було спростовано, вчинення кримінального правопорушення з необережності, відсутність даних про його притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності після вчинення ДТП - 29.07.2021 до теперішнього часу.

Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно знижують ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого, та свідчать про можливість досягнення мети покарання без його реального відбування обвинуваченим в установі виконання покарань. Ураховуючи викладене, колегія суддів, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, вважає, що в цьому конкретному кримінальному провадженні виправлення ОСОБА_10 можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою, та вважає за можливе застосувати щодо нього положення статті 75 КК України із звільненням обвинуваченого від відбування основного покарання, з встановленням максимального іспитового строку 3 роки. Водночас, враховуючи вчинення обвинуваченим злочину, пов`язаного із порушенням правил безпеки дорожнього руху, а також його наслідків, колегія суддів не вбачає підстав для зміни судового рішення в частині призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та звільнення від його відбування, у зв`язку із чим апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів приймає до уваги пояснення потерпілого та його представника щодо відсутності підстав для застосування статті 75 КК України, однак, така позиція обумовлена тим, що потерпілому не відшкодовано завданих матеріальних збитків. Представник потерпілого під час судового засідання зазначив, що навіть за умови можливого застосування судом апеляційної інстанції статті 75 КК України, потерпілий не буде відшкодовувати матеріальну шкоду, оскільки майна, на яке може бути звернене стягнення, він не має, відрахування з його доходів можуть бути мінімальними, тоді як потерпілим на лікування та реабілітацію витрачені значні суми коштів. Суд апеляційної інстанції зауважує, що у даному конкретному випадку, враховуючи матеріальний стан ОСОБА_10 , саме факт невідшкодування ним матеріальних збитків, не свідчить про відсутність у нього бажання виправити ситуацію та надати матеріальну допомогу потерпілому. Крім того, з пояснень ОСОБА_10 та його захисника встановлено, що ним вживалися заходи під час досудового розслідування для надання матеріальної допомоги потерпілому.

Щодо посилання захисника обвинуваченого на наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме: активне сприяння у розкритті злочину, колегія суддів не вбачає підстав для визнання наявною такої обставини. Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину. Яким саме чином обвинувачений активно сприяв у розкритті злочину, захисником не мотивовано. Окрім того, в обвинувальному акті дана пом`якшуюча обставина стороною обвинувачення відображена не була. Щодо доводів апеляційних скарг в частині вирішенням судом першої інстанції цивільного позову, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. За правилами частини 2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Відповідно до положень частини 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У ході вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування. Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого у кримінальному провадженні суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не дотримався, з огляду на таке. З матеріалів провадження встановлено, що цивільний позов представником потерпілого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 був заявлений до наступних відповідачів: МТСБУ, замість компанії страховика, яка припинила діяльність, ТДВ «Міжнародна страхова компанія», ОСОБА_10 та власника джерела підвищеної небезпеки ОСОБА_13 .

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Представник потерпілого просив стягнути з МТМБУ на користь ОСОБА_7 майнову шкоду за пошкодження транспортного засобу в розмірі 93253,07 гривень та 260 000 гривень за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю; солідарно стягнути з ОСОБА_13 та водія ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 540 000 гривень та моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень.

На підтвердження позовних вимог представник потерпілого долучив фотокопії виписок з історії хвороби потерпілого, чеки на придбання лікарських засобів. Суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов дійшов висновку, що потерпілий на обґрунтування матеріальних витрат заподіяних здоров`ю надав документи, які частково підтверджують факт понесення матеріальних витрат на лікування, про що свідчать фіскальні чеки та товарний чек, як розрахункові документи, на загальну суму 361102,70 грн, решту позовних вимог щодо матеріальних витрат на реабілітацію, ліки та медичні дослідження і лікарські засоби, суд вважав недоведеними та такими, що грунтуються на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції стягнув з МТСБУ 260000,00 грн. матеріальної шкоди та з ОСОБА_10 - 101102,70 грн. (різницю між сумою 361102,70 грн. та 260000,00 грн.)

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції належним чином не мотивовано, які саме витрати із долучених позивачем фотокопій чеків, не знайшли свого підтвердження. Посилаючись у вироку на те, що решта позовних вимог щодо матеріальних витрат на реабілітацію, ліки та медичні дослідження і лікарські засоби, є недоведеною, суд у вироку не конкретизував, які чеки та у зв`язку із чим ним відхилені, як доказ матеріальних витрат потерпілого на лікування, враховуючи, що загальна сума витрат на лікування відповідно до наявних чеків перевищує ту суму, що була задоволена судом першої інстанції. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження мотоцикла «Кавасакі», в розмірі ринкової вартості транспортного засобу, встановленої висновком експерта № 30419, що становить 93253 гривні 07 коп., суд першої інстанції не надав оцінку положенням пунктів 30.1, 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який був чинним на час вчинення ДТП, відповідно до яких транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, колегія суддів вважає слушними доводи представника потерпілого щодо наявних суперечностей у мотивувальній та резолютивній частинах вироку в частині вирішення питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_7 . Згідно мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції зазначив, що на користь потерпілого слід стягнути 150 000 гривень моральної шкоди, натомість у резолютивній частині суд зазначив про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень. Вказані суперечності є істотними, оскільки впливають на реалізацію права позивача на отримання відшкодування. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає передчасним висновок суду першої інстанції про покладення обов`язку із відшкодування шкоди на ОСОБА_10 , враховуючи, що цивільним позивачем позов було заявлено і до ОСОБА_13 . Згідно вироку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога цивільного позивача про солідарне стягнення майнової та моральної шкоди з власника транспортного засобу ОСОБА_13 , який є роботодавцем ОСОБА_10 , є безпідставною та необґрунтованою, оскільки не є доведеним виконання трудових обов`язків ОСОБА_10 під час події ДТП, яка сталася 29.07.2021 у АДРЕСА_3 . Сам факт перебування ОСОБА_10 у торгових відносинах з ФОП ОСОБА_13 не доводить виконання трудових обов`язків ОСОБА_10 під час події ДТП. Поряд з цим, суд першої інстанції у вироку встановив, що ОСОБА_10 працює водієм у ФОП ОСОБА_13 . Крім того, в матеріалах провадження наявна характеристика від ФОП ОСОБА_13 , надана водієві ОСОБА_10 про те, що останній працює на посаді водія автотранспортного засобу за трудовим договором. Транспортний засіб Мерседес-Бенз, р.н. НОМЕР_2 належить ОСОБА_13 . Цивільний позов поданий до суду першої інстанції 24.10.2024. Про дату наступного судового засідання, призначеного на 11.11.2024, ані ОСОБА_13 , ані МТСБУ судом не були повідомлені. Матеріали провадження не містять даних про направлення цивільного позову ОСОБА_13 . Судовий розгляд відкладено на 19.11.2024 та 23.12.2024, про що повідомлення до МТСБУ було надіслано до його Електронного кабінету, а ОСОБА_13 шляхом направлення смс-повідомлення. У судовому засіданні 23.12.2024 розпочато судовий розгляд обвинувального акта по суті: оголошено обвинувальний акт, цивільний позов, визначено порядок дослідження доказів. Судовий розгляд відкладено на 24.01.2025, однак МТСБУ та ОСОБА_13 про вказане судове засідання не повідомлялися. У подальшому судовий розгляд відкладався на 06.03.2025 та 10.04.2025, про що МТСБУ повідомлено шляхом надіслання повідомлення до Електронного кабінету, ОСОБА_13 надсиланням смс-повідомлення. У судовому засіданні 10.04.2025 суд завершив дослідження доказів, перейшов до судових дебатів та останнього слова обвинуваченого. Суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Виходячи з наведених норм права шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.(Постанова Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 707/2688/22)

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17). Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції вказаних обставин не перевірив, хоч і надсилав смс-повідомлення ОСОБА_13 , однак, даних про направлення йому цивільного позову матеріали провадження не містять, суд не з`ясував належним чином характер відносин між обвинуваченим та ФОП ОСОБА_13 на момент ДТП, внаслідок чого передчасно визначив розмір матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого без урахування зазначених обставин. З урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, судове рішення в частині вирішення цивільного позову не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та наявністю обставин, які свідчать про неповноту судового розгляду, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення цивільного позову, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду в цій частині підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Отже, на переконання колегії суддів, вищезазначене свідчить про те, що цивільний позов був вирішений судом із порушенням вимог пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України. Вказані порушення визнаються судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому повно, всебічно розглянути справу і винести законне, обґрунтоване та справедливе рішення, оскільки ці порушення одночасно свідчать про неналежне дотримання вимог частини 3 статті 370 КПК України. У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити остаточне рішення в частині цивільного позову в цьому кримінальному провадженні та надавати оцінку іншим доводам апеляційних скарг по суті цивільного позову. Під час нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, прийняти до уваги доводи позивача щодо ступеня моральних страждань потерпілого, викликаних вимушеними змінами його укладу та способу життя, ступінь тяжкості отриманих ним тілесних ушкоджень та значну тривалість перебування потерпілого на лікарняному, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, дати їм належну оцінку, та з дотриманням положень процесуального закону ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення. Відповідно до статті 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Пунктами 1 та 3 частини 1 статті 409 КПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно з частиною 1 статті 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Відповідно до вимог частини 6 статті 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статтею 7 цього Кодексу. У зв`язку із наведеним, вирок підлягає зміні в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, та скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням в цій частині нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 405, 407, 408, 409, 412, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представника цивільного відповідача Моторне (транспортне) страхове бюро України - адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за частиною 2 статті 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання із випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2025 року - залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: