Справа № 738/2447/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/889/25
Категорія - інші. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження:

захисника адвоката ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, одночасно в режимі відеоконференції з Менським районним судом Чернігівської області, судове провадження за апеляційною захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_9 про застосування до засудженого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, примусового годування через назогастральний зонд за допомогою шприца Жане.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав, що через відмову від прийняття їжі та голодування, за висновком лікаря засудженому ОСОБА_8 загрожує значне погіршення здоров`я стійкого характеру та існує реальна загроза його життю, при тому, що засуджений погрожує продовжувати голодування до виконання його вимог, тому примусове годування, яке має на меті гуманне ставлення до особи, не становитиме будь-якого приниження чи тортур стосовно ув`язненого.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу суду про застосування до засудженого ОСОБА_8 примусового годування, скасувати, вказуючи на те, що відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Вказує на те, що єдиною причиною голодування засудженого є те, що він вимагає зустрітись із представником омбудсмена в Менській виправній колонії, проте, в задоволенні цієї вимоги йому відмовляють. В той же час ст. 55 Конституції України визначено, що кожен має право звертатись за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Ця норма поширюється і на засуджених.

Звертає увагу, що під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 відмовлявся від прийняття їжі з 06 по 13 жовтня 2025 року та з 17 по 30 жовтня 2025 року, тобто в період з 13 по 17 жовтня 2025 року засуджений приймав їжу, оскільки лікарем з ним була поведена бесіда.

Окрім того, медичне обстеження щодо того чи можливе застосування до засудженого ОСОБА_8 примусове годування за допомогою шприца Жане проведено не було, в той час, як в судовому засіданні було підтверджено наявність у засудженого ряду тяжких хронічних захворювань.

Просить прийняти до уваги, що в судовому засіданні представник лікарської комісії вказувала на можливість застосування інших альтернативних методів годування засудженого, в тому числі й годування ложкою, проте, в судовому рішенні не обґрунтовано чому суд прийшов до висновку про необхідність застосування саме такого методу, як примусове годування через назогастральний зонд за допомогою шприца Жане.

Вважає, що застосований судом першої інстанції метод годування до засудженого ОСОБА_8 буде приниженням його честі та гідності і має розцінюватися як катування та знущання над засудженим.

Заслухавши доповідача, захисника, яка підтримала доводи апеляційної скарги, вважала, що за відсутності медичного обстеження суд не мав підстав для застосування саме такого методу примусового годування до ОСОБА_8 , прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, звертав увагу, що саме голодування призводить до погіршення стану здоров`я засудженого та загострення його хронічних хвороб, тому саме такий метод примусового годування й був запропонований лікарською комісією, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, окрім інших питань, має право вирішувати питання про застосування до засудженого примусового годування, що передбачено п. 7-1 ч. 1 цієї статті.

Частиною 1 статті 539 КПК України визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Частиною третьою статті 118 КВК України визначено, що до засудженого, який заявив про відмову від прийняття їжі, може бути застосовано примусове годування на підставі ухвали суду, прийнятої за висновком лікаря про те, що такому засудженому загрожує значне погіршення стану здоров`я та існує очевидна загроза його життю, що підтверджується відповідними медичними документами, які містять результати лабораторних, інструментальних та інших необхідних досліджень. Застосування примусового годування без ухвали суду забороняється.

Засуджений, який відмовився від прийняття їжі, з моменту встановлення такого факту має перебувати під постійним наглядом лікаря.

З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_8 28 грудня 2021року був засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Ухвалою колегії суддів Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року вирок щодо ОСОБА_8 був залишений без змін та набув законної сили.

13 травня 2025 року ОСОБА_11 прибув до ДУ «Менська виправна колонія (№91)» з ДУ «Київський слідчий ізолятор».

06 жовтня 2025 року засуджений ОСОБА_8 подав заяву, в якій оголосив про відмову від прийняття їжі (голодування), у зв`язку з вимогою отримати зустріч із представником Верховної Ради України з прав людини.

У цей же день засуджений був оглянутий працівником медичної частини установи та йому було роз`яснено про згубність голодування для організму людини, а також доведено до відома вимогу ст. 116 КВК України, що у разі значного погіршення стану здоров`я,у зв`язку з голодуванням, до нього за рішенням суду, може бути застосоване примусове годування.

На пропозицію припинити голодування засуджений категорично відмовився та повідомив про наміри продовжити голодування.

13 жовтня 2025 року засуджений ОСОБА_8 подав заяву, в якій зазначив, що припинив тимчасове голодування, оголошене ним 06 жовтня 2025 року.

Вже 17 жовтня 2025 року ОСОБА_8 подав заяву про відновлення голодування з метою отримати зустріч з уповноваженим Верховної Ради України з прав людини по Чернігівській області.

Відповідно до картки обліку прийняття їжі особою, яка відмовляється від прийняття їжі, в період часу з 06 по 13 жовтня 2025 року та з 17 по 30 жовтня 2025 року засуджений ОСОБА_8 відмовлявся від їжі.

З 06 жовтня 2025 року засуджений перебував під наглядом лікарів, йому проведені обстеження, в результаті яких виявлені патологічні зміни, що можуть призвести до летального наслідку.

Відповідно до висновку про наявність загрози значного погіршення стану здоров`я та очевидної загрози життю від 30 жовтня 2025 року засудженому ОСОБА_8 рекомендоване примусове годування через назогастральний зонд за допомогою шприца Жане.

Незгода захисника із видом примусового годування, з вказівкою на те, що під час судового розгляду представник медичної частини повідомив і про інші види примусового голодування, окрім як через назогастральний зонд за допомогою шприца Жане, а також через відсутність висновку лікарів про можливість застосування до засудженого саме такого виду примусового годування, не заслуговують на увагу, як безпідставні.

Так, не зважаючи на певний перелік видів примусового годування, законодавцем чітко визначено, що під час підготовки висновку саме лікар, зважаючи на стан здоров`я засудженого, визначає вид примусового годування. Тобто, суд такими повноваженнями не наділений та не може визначати вид примусового годування.

Вказуючи на відсутність висновку лікарів про можливість застосування до засудженого саме такого виду примусового годування, захисник не звернула уваги, що призначення виду примусового годування належить до повноважень лікаря та призначається лікарем саме за результатами медичних обстежень.

Зокрема, під час підготовки висновку лікар, зважаючи на стан здоров`я особи, яка відмовляється від прийняття їжі, визначає вид примусового годування з урахуванням поточного та прогнозованого стану здоров`я такої особи відповідно до видів примусового годування, визначених законом.

Відповідно, суд не уповноважений на визначення терміну примусового годування та кількості прийомів їжі, а також не уповноважений на складання меню для засудженого, як помилково вважає захисник. Всі вказані дії мають визначатися лікарем, з урахуванням стану здоров`я ОСОБА_8 та медичних показників, отриманих в результаті проведених обстежень.

Примусове годування здійснюється з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Примусове годування особи, яка відмовляється від прийняття їжі, проводиться виключно в присутності лікаря, який здійснює нагляд за такою особою, та має на меті гуманне ставлення до особи, яка відмовляється від прийняття їжі, дотримання її прав, зокрема на повагу до честі і гідності, та не допускає будь-якого приниження чи тортур такої особи.

Отже, застосований до засудженого ОСОБА_8 метод примусового годування, жодним чином не принижуватиме його честь та гідність, а тим більше не може прирівнюватися до катування та знущання, як про це необґрунтовано вказує захисник, залишивши поза увагою, що всі передбачені законодавцем види примусового годування мають на меті гуманне ставлення до особи та не допускають будь-якого приниження чи тортур такої особи а покликані виключно на те, щоб зберегти життя та здоров`я цієї особи.

За таких обставин, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено клопотання прокурора та застосовано до засудженого ОСОБА_8 примусове годування, як до особи, яка відмовилась від прийому їжі, що призвело до погіршення стану його здоров`я аж до патологічних змін, що можуть призвести до летального наслідку, у зв`язку з чим, ухвала як законна та обґрунтована підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга, доводи якої є безпідставними, задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 424, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та до засудженого ОСОБА_10 застосовано примусове годування через назогастральний зонд за допомогою шприца Жане, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14