Провадження 11-кп/824/3352/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.111 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 січня 2026 року.

Дане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час продовжують існувати і не зменшилися, а продовження строку тримання обвинувачених під вартою є виправданим, оскільки судом встановлено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими злочину. Також суд взяв до уваги особи обвинувачених, яким органами досудового розслідування інкриміновано особливо тяжкий злочин, за вчинення якого передбачено покарання лише у вигляді позбавлення волі. На даний час стан здоров`я обвинувачених не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення. Тому суд прийшов до переконання, що на даному етапі розгляду кримінального провадження обраний обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Не погодившись із постановленою ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав на неї апеляційну скаргу, у якій вказав на її незаконність та необґрунтованість. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що прокурором не надано переконливих доказів наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Окрім того, у матеріалах справи відсутні належні докази про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Окрім того, прокурором не наведено та не залучено належних матеріалів, що доводять наявність обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також у клопотанні відсутні будь-які матеріали та докази, що підтверджують наявність ризиків та доводять обставини, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, що є обов`язковою вимогою відповідно до ст.184 КПК України, недотримання яких є підставою в порядку ч.3 ст.199 КПК України для відмови у задоволенні клопотання.Між тим, слідчим суддею не було враховано, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні та прокурором не доведені. На переконання прокурора, застосування запобіжного заходу у виді продовження тримання під вартою суперечить вимогам ст. 177 КПК України, а саме фактичною підставою для застосування запобіжного заходу є наявність системи незаперечних доказів або матеріалів, що містять в собі підтвердження того, що обвинувачений не виконує покладених на нього процесуальних обов`язків, а також намагається чи намагатиметься переховуватися від органів досудового розслідування або суду. Відтак, підтвердженням наміру особи можуть бути такі данні, як купівля проїзних документів, зняття з реєстраційного обліку, розпродаж майна та ін. Проте, жодного підтвердження про порушення обов`язків підозрюваного або про такий намір слідчим надано не було. На думку захисника, при обранні виду запобіжного заходу суди враховують вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Просив ухвалу скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Ухвала в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в апеляційному порядку не оскаржується.

Учасники судового провадження, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду до суду не з`явилися, у зв`язку із чим, суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд за правилами положень ч.4 ст.4221 КПК України - без участі сторін кримінального провадження.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Як вбачається із апеляційної скарги захисником порушене питання про скасування оскаржуваної ухвали із ухваленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовженняОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 січня 2026 рок. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що ухвала судом першої інстанції була постановлена 02 грудня 2025 року, строк тримання обвинуваченого був визначений до 30 січня 2026 року. Із 29 січня 2026 року щодо обвинуваченого діяла інша ухвала, а оскаржувана ухвала втратила свою чинність. На день розгляду справи судом апеляційної інстанції ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою фактично втратила чинність. Висновки, які були зроблені у цій ухвалі, на даний час втратили своє юридичне значення, що указує на неможливість скасування цієї ухвали судом апеляційної інстанції.

Необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

За своєю правовою природою ризик вчинення підозрюваним, обвинуваченим дій (поведінки підозрюваного, обвинуваченого), перелік яких визначений ч.1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах, про імовірність протидії підозрюваного, обвинуваченого кримінальному провадженню у одним із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому. Проте, існування можливості такої протидії на майбутнє, повинно підтверджуватися доказами станом на момент ухвалення відповідного рішення. Це твердження знайшло своє підтвердження у ряді статей діючого КПК України. Зокрема, аналіз положень ч.2 ст. 177, ч.1 ст. 194, ч.1 ст.196, ч.3 ст. 199 КПК України дає підстави стверджувати те, що як у випадку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так і у випадку продовження строку дії цього запобіжного заходу суд вирішує питання про існування ризиків станом на час ухвалення відповідного рішення. У зв`язку із цим, колегія суддів вважає, що перевірка висновків суду першої інстанції про існування того чи іншого ризику, передбаченого ч.1 ст. 177 КПК України, можливо лише під час дії ухвали про застосування запобіжного заходу чи продовження строку тримання під вартою, тобто у час, коли ці ризики дійсні та існує реальна можливість перевірки їх існування. Та обставина, що станом на час розгляду справи оскаржувана ухвала втратила чинність унеможливлює скасування цієї ухвали, що указує на необґрунтованість вимог захисника ОСОБА_9 в частині скасування цієї ухвали. Колегія суддів також зважає на те, що згідно з вимогами ст. 407 КПК України до повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги відноситься прийняття рішення пов`язаного виключно із втручанням у судове рішення шляхом його зміни чи скасування або невтручання, шляхом залишення цього рішення без змін. Цією нормою закону не передбачено можливості встановлення будь-яких фактів, констатації порушень закону, тощо без прийняття апеляційним судом свого рішення щодо рішення суду першої інстанції. У зв`язку із цим, за відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення, як такого яке втратило чинність, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке рішення щодо тих обставин, які наведені апелянтом у апеляційній скарзі.

Колегія судів зважає і на те, що нормами КПК України не передбачається можливості залишення апеляційної скарги без розгляду. Наведені вище обставини не дають також підстав для закриття апеляційного провадження.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги у зв`язку із неможливістю скасування ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 30 січня 2026 року, а тому колегія суддів залишає апеляційну скаргу захисника без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422? КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 30 січня 2026 року залишити без змін.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ

____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4