ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового засідання: прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_10 на вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 12.06.2025 року в кримінальному провадженні №20001167 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижні Синівці, Глибоцького району Чернівецької області , гр. України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючого, в порядку ст.89 КК України, не судимого;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця і жителя АДРЕСА_2 , гр. України, маючого загальну середню освіту, одруженого, не працюючого, не судимого;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця і жителя АДРЕСА_2 , не працюючого, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, з загальною середньою освітою, не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,-

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком Герцаївського районного суду м. Чернівців від 12 червня 2025 року ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України і їм призначено покарання:

ОСОБА_6 за ч.3 ст.332 КК України 7 років позбавлення волі з позбавленням права перевезення громадян в прикордонних районах України на строк три роки з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.

ЄУНСС 714/978/22 НП 11кп/822/273/25 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_13

Взято під варту ОСОБА_6 в залі суду, строк відбування покарання йому визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 12 червня 2025 року.

Визначено повернути після набрання вироку законної сили заставодавцю ОСОБА_14 , внесену заставу в розмірі 99240 грн.

ОСОБА_8 за ч.3 ст.332 КК України призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язану з наданням логістичних послуг та перевезенням громадян у прикордонних районах України на строк 1 рік та з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.

Взято ОСОБА_8 під варту в залі суду і строк відбування покарання йому визначено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 12 червня 2025 року.

ОСОБА_7 за ч.3 ст.332 КК України призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 роки позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з наданням логістичних послуг та перевезенням громадян в прикордонних районах України на строк 1 рік та з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.

Після набрання вироку законної сили вирішено повернути ОСОБА_15 внесену, згідно квитанції №1 від 06.07.2022 р., заставу в розмірі 99240 грн.

Речовий доказ: автомобіль марки «ВМW Х5», державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_7 , і який знаходиться на відповідальному збереженні в останнього конфіскувано в дохід держави.

Речовий доказ: автомобіль марки «Фольксваген Пассат», державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_8 і який знаходиться на відповідальному збереженні в останнього конфіскувано в дохід держави.

Вирішено долю інших речових доказів.

Згідно вироку суду, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 р. №64/2022, затвердженим Законом України №2102-Хвведено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 р., у зв`язку з чим почали діяти обмеження на виїзд за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років, діючи умисно, вчинили злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України з корисливих мотивів, при наступних обставинах.

Так, в період невстановленого часу з 17 по 20 березня 2022 р., ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з невстановленою особою, умисно, реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення особи через державний кордон України, здійснили незаконне переправлення ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_3 , через державний кордон України поза пунктом пропуску за грошові кошти в сумі 1500 доларів США, а саме: 20 березня 2022 р. ОСОБА_6 разом з невстановленою особою привезли ОСОБА_16 до лісу в адміністративних межах с. Куликівка Чернівецького району Чернівецької області, де в подальшому повели до місця перетину державного кордону України поза пунктом пропуску, вказавши йому напрямок руху до Румунії. Після чого ОСОБА_16 , за вказаним ОСОБА_6 , маршрутом, здійснив незаконний перетин державного кордону України.

А також ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою між собою та із іншими невстановленими особами, умисно, реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, здійснили незаконне переправлення вісьмох громадян України через державний кордон України поза пунктом пропуску за грошові кошти в сумі 1500 доларів США з кожного, які у зв`язку із воєнним станом в Україні не мають права виїзду за кордон, оскільки є особами призовного віку, а саме: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_8 та ще трьох невстановлених осіб, яких ОСОБА_6 підшукав у квітні 2022 р.

В подальшому, 27 квітня 2022 р. на автомобілі «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 прибув до м. Чернівці, де посадив до салону власного автомобіля п`ятьох громадян України, яких підшукав ОСОБА_6 , а саме: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та інших двох невстановлених осіб, та привіз їх в с. Тарашани Чернівецького району Чернівецької області, де зустрілись з іншою групою осіб, а саме: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ще однією невстановленою особою, які за попередньою вказівкою ОСОБА_6 прибули в с. Тарашани Чернівецького району Чернівецької області на автомобілі «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_3 , де в супроводі ОСОБА_8 продовжили рух до АДРЕСА_2 .

Після чого, в гаражному приміщенні ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 розповіли останнім порядок незаконного перетину кордону України та отримали грошові кошти в сумі 800 доларів США від кожного за їх незаконне переправлення через державний кордон України, забезпечили їх місцем для ночівлі і 28 квітня 2022 р. здійснили їх перевезення до лісу в адміністративних межах с. Турятка Чернівецького району Чернівецької області, де близько 08 год. 30 хв. повели останніх до місця перетину державного кордону України поза пунктом пропуску, вказавши їм напрямок руху до Румунії. Під час здійснення незаконного перетину державного кордону України ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 були викриті та затримані працівниками прикордонної служби України, а інші три невстановлені особи перетнули державний кордон України поза пунктом пропуску.

На цей вирок обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та адвокати ОСОБА_12 і ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_6 просив змінити оскаржуваний вирок і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що він частково визнав свою вину в інкримінованому йому злочині. Вказував, що він не організовував незаконне переправлення ні ОСОБА_22 , ні інших осіб. Вказував, що в березні він розмістив об`яву, що може прийняти на квартиру людей. Йому з м. Харків зателефонував ОСОБА_16 і пізніше останній проживав у нього біля одного місяця. Тоді ж ОСОБА_16 запитав у нього хто може переправити його через державний кордон. Оскільки сам він цим не займався, він зателефонував знайомому ОСОБА_23 і останній сказав йому вранці привезти ОСОБА_22 на край лісу, що він і зробив. ОСОБА_22 через державний кордон проводив ОСОБА_24 . Через деякий час йому зателефонував ОСОБА_16 і попросив його таким же чином переправити в Україну, але він цього не робив, оскільки ОСОБА_24 відмовився назад перевести ОСОБА_16 . А пізніше дізнався, що останній перейшов кордон через пункт пропуску. Після цього ОСОБА_25 попросив його з`ясувати, чи ще якісь особи мають бажання незаконно перетнути державний кордон. Таких людей підшукував ОСОБА_25 , а спілкувався з ними він, так як ОСОБА_25 не володів українською мовою. Він особисто спілкувався з трьома особами з телефону ОСОБА_25 . В якийсь із днів він з ОСОБА_25 приїхали до Фортуни і домовились з останнім, щоб той забрав з Чернівців 5 чоловік. Вже в гаражі він, оскільки ОСОБА_25 не розумів мови, пояснив тим чоловікам, що потрібно здати по 700 доларів США з кожної особи. Ще був один автомобіль з трьома чоловіками. ОСОБА_25 пояснював чоловікам як треба буде перейти кордон. Він зібрав з тих чоловіків гроші і залишив їх в автомобілі Ореста. ОСОБА_25 пообіцяв йому, що якщо все вийде, він йому фінансово віддячить. Орест також дав ОСОБА_26 100 доларів США за таксування. Він забрав трьох чоловіків до себе додому на ночівлю і ОСОБА_25 попросив привезти їх зранку до лісу, а далі він вже їх проведе. Зазначав, що він не організовував процес незаконного перетину кордону для людей і не отримував за це гроші.

Також апелянт, обґрунтовуючи вимоги про необхідність пом`якшення призначеного йому покарання, посилався на окремі статті КПК України, рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004, рішення ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії №2» від 17.09.2009 р.

Обвинувачений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_12 в поданих апеляційних скаргах просили змінити оскаржуваний вирок, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч.2 ст.332 КК України та призначити останньому покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК України.

На обґрунтування своїх вимог обвинувачений вказував, що відсутні докази того, що він отримував або мав намір отримати грошові кошти, матеріальні блага чи інші вигоди для себе в майбутньому. Зазначав, що в один з днів квітня 2022 року до них до дому приїхав ОСОБА_27 , особа на ім`я ОСОБА_25 , а також ще один автомобіль з трьома чоловіками. Пізніше приїхав і його батько, який привіз ще п`ятьох чоловіків. Батько йому повідомив, що невідомі чоловіки залишаться в них ночувати і доручив наглядати за ними. В гаражі ОСОБА_27 і чоловік на ім`я ОСОБА_25 розповідали тим чоловікам, як перетнути державний кордон, а також передали для батька через нього 100 доларів США. Наступного ранку він допоміг розбудити тих чоловіків та підготувати їх до відправлення. Вони роз`їхались двома автомобілями: батько поїхав в напрямку с. Турятка, а він в напрямку м. Чернівці.

Ще обвинувачений зазначав, що суд критично віднісся до результатів впізнання осіб за фотознімками свідками ОСОБА_20 і ОСОБА_28 , які вказали на обвинувачених, як на осіб, що супроводжували їх до кордону, оскільки показання цих осіб не були підтверджені іншими свідками.

Також обвинувачений вказував, що суд не в повній мірі врахував те, що він не є особою з високим рівнем суспільної небезпеки, не має схильності до систематичного вчинення кримінальних правопорушень, перебуває в шлюбі, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, характеризується позитивно по місцю проживання, на його утриманні перебуває мама ОСОБА_29 , яка має інвалідність 2-ї групи і з літа 2023 року він здійснює за нею постійний догляд.

Ще обвинувачений посилався на окремі рішення Чернівецького апеляційного суду про розгляд кримінального провадження за ч. 3 ст.332 КК України, коли було дії особи перекваліфіковано на ч. 2 ст.332 КК України і особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що є всі підстави для його виправлення без ізоляції від суспільства.

Апеляційна скарга захисника є аналогічною за змістом та обґрунтуванням скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 . Ще адвокат додатково зазначав, що фактичні обставини справи, роль ОСОБА_7 у вчиненні злочину, а також особисті характеристики не дають підстав для застосування до нього надмірно суворого покарання у вигляді реального позбавлення волі. Також адвокат на підтвердження своєї позиції послався на рішення ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії №2» від 17.09.2009 р., навів зміст ст. 69, 75 КК України, а ще посилався на вирок Кельменецького районного суду в подібній справі, де особу було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Адвокат ОСОБА_10 просив оскаржуваний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати та визнати його підзахисного невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини, та виправдати.

На обґрунтування своїх вимог вказував, що суд у вироку послався на показання свідків, які ті давали на досудовому слідстві без участі захисника. Ці показання свідків були оголошені в судовому засіданні в порядку ч.11 ст.615 КПК України. Оскільки свідки не були допитані в судовому засіданні, це позбавило сторону захисту права на перехресний допит їх і це, на думку апелянта, суперечить принципу безпосередності дослідження доказів. При цьому адвокат посилався на окремі рішення ЄСПЛ, як на підтвердження його тверджень в цій частині. Зазначав, що суд не дав оцінки показанням свідків в частині можливого тиску на них з боку правоохоронних органів, оскільки останні були фактично затримані працівниками Державної прикордонної служби і слідчі дії з ними проводились впродовж незначного періоду часу після їхнього затримання без участі захисників. Вказував, що суд не дав належної оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності умислу на вчинення організованого переправлення осіб за кордон поза межами пунктів пропуску, зокрема, не врахував обмеженість дій ОСОБА_6 , відсутність в його діях керівної функції та ознак згуртованості групи. Ще вказував, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зі свідками ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 є неналежними доказами в кримінальному провадженні, оскільки на всіх протоколах відсутні фотознімки осіб, а на них надруковані за допомогою принтера ілюстрації людей, що є порушенням вимог КПК України. Також адвокат зазначав, що між показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_17 та ОСОБА_30 є розбіжності в тому, яку роль в переправленні їх за кордон відігравав ОСОБА_6 , органом досудового розслідування не було вилучено грошові кошти, які були отримані ОСОБА_6 у зв`язку з, нібито, незаконним переправленням осіб через державний кордон України та не отримано інших доказів винуватості його підзахисного. Вказував, що суд залишив поза увагою клопотання сторони захисту щодо безпосереднього допиту свідків в судовому засіданні, не мотивувавши належним чином прийняте рішення про відмову в задоволенні таких клопотань. Ще вказував, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом не було враховано, що останній частково визнав свою вину, надав суду медичні документи про погіршення стану свого здоров`я, має на утриманні неповнолітню дитину та хвору маму, раніше не судимий. Також просив повторно дослідити всі докази в кримінальному провадженні з метою надання їм оцінки на предмет їх допустимості.

Обвинувачений ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просив оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного йому покарання і призначити йому покарання у вигляді штрафу.

Обґрунтовуючи свої вимоги, посилався на те, що в судовому засіданні він свою вину визнав, багато разів пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. Призначаючи йому покарання, суд першої інстанції, на його думку, не врахував те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою похилого віку, позитивно характеризується по місцю проживання, має сталі соціальні зв`язки і за станом здоров`я потребує постійного лікування.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які просили задовольнити подані апеляційні скарги, посилаючись на обставини, що наведені в них, прокурора, який просив відмовити в задоволенні вимог обвинувачених та захисників, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апелянтів, колегія суддів вважає, апеляційні вимоги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , адвокатів ОСОБА_31 та ОСОБА_10 є необґрунтовані і в задоволенні їхніх скарг необхідно відмовити, а апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вина обвинувачених ОСОБА_32 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, підтверджується дослідженими в суді доказами, яким дана правильна юридична оцінка, оскільки вони вчинили незаконне переправлення осіб через державний кордон, за кваліфікуючими ознаками: вчинено щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, а ОСОБА_6 також і повторно.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в поданих апеляційних скаргах не оспорюються фактичні обставини вчинення обвинуваченими інкримінованих їм дій, за вчинення яких їх визнано винуватими, колегія суддів не наводить в цій ухвалі доказів на підтвердження тих фактичних обставин, які встановлені судом і ніким не оспорено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисник останнього вказують на те, що дії обвинувачених мають ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України і заперечують лише те, що вони діяли з корисливих мотивів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не переводив незаконно ОСОБА_16 через державний кордон і не отримував за це від нього грошові кошти, повністю спростовуються дослідженими в суді доказами.

Так, з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.04.2022 р. свідок ОСОБА_16 серед пред`явлених йому фотознімків впізнав особу під № 1 ОСОБА_6 , як особу, якій він заплатив 1500 доларів США і яка незаконно переправила його через державний кордон України в напрямку Румунії (т.1 а.с. 38-40).

А тому твердження обвинуваченого про те, що він не отримував грошові кошти від ОСОБА_16 і що останнього через державний кордон незаконно переправляла інша особа, є обраний обвинуваченим спосіб захисту.

З показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , даних ними на досудовому слідстві, які були досліджені судом в порядку ст. 615 ч.11 КПК України, вбачається, що організатором незаконного переправлення їх та інших осіб через державний кордон був ОСОБА_6 , який організував їхню доставку з м. Чернівці в один з населених пунктів поблизу державного кордону, в гаражному приміщенні їм, тобто особам, які мали намір незаконно перетнути державний кордон, проводив інструктаж, розказував, як вони будуть перетинати державний кордон, хто їх має зустріти на території Румунії, скільки коштів кожен з ним має передати йому і яку суму грошей в майбутньому вони мають передати особі, яка їх зустріне, забезпечив їм ночівлю. Саме ОСОБА_6 зібрав з них по 800 доларів США, з яких по 50 доларів було передано водію, який їх привіз. Окремі свідки вказували, що розраховувались європейською валютою, а саме Євро. Також свідки вказували, що приймали участь в організації їхнього переправлення через державний кордон четверо осіб.

Також свідок ОСОБА_17 вказав, що безпосередньо проводили їх лісом до державного кордону два чоловіки, які були в гаражі під час проведення інструктажу, один із них по імені Іван, а інший чоловік був міцної статури, а ще був один провідник, якого він раніше не бачив. В лісі під час слідування до державного кордону провідники спілкувались по раціях, у них були навушники до рацій і діяли вони злагоджено.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_7 не отримував грошові кошти за незаконне переправлення групи осіб через державний кордон і не мав отримувати ніякі інші блага, а тому його дії не можна кваліфікувати за ч.3 ст.332 КК України, оскільки у нього не було корисливого мотиву, не заслуговують на увагу з наступних підстав.

Так, районним судом встановлено, що ОСОБА_7 діяв за попередньою змовою групою осіб, а саме разом з ОСОБА_6 та своїм батьком ОСОБА_8 . Ці обставини ніким з апелянтів не оспорювались. Також судом встановлено, що ОСОБА_7 був присутнім при проведенні інструктажу в приміщенні гаража домоволодіння, в якому він проживає, він бачив, як особи, яких мали незаконно переправити через державний кордон, здавали ОСОБА_6 , як вказали свідки, організатору групи, грошові кошти, як частину плати за їх переправлення через державний кордон, отримав частину грошових коштів для передачі своєму батькові за надані ним послуги особам, яких мали переправити через державний кордон, вранці наступного дня розбудив осіб, які ночували в приміщенні гаража будинковолодіння, в якому він проживає, щоб останні збирались. Тобто, він був повністю обізнаний з діями інших співучасників і знав, що його та інших співучасників дії вчинялись за грошову винагороду. З матеріалів провадження вбачається, що він виконував частину дій, необхідних для досягнення кінцевої мети всієї групи. Ці обставини також не оспорено апелянтами. Той факт, що свідки здавали обумовлені суми коштів не всім учасникам групи, які приймали участь в незаконному переправленні їх через державний кордон, ніяким чином не свідчить, що обвинувачені вчиняли інкриміновані їм дії не з корисливих мотивів і дії кожного необхідно кваліфікувати в залежності від того, кому з обвинувачених були передані кошти.

Показання кожного зі свідків, результати впізнання осіб за фотознімками, а також результати слідчих експериментів повно викладено у вироку суду, суд дав цим доказам юридичну оцінку, апелянти не оспорювали ці докази, а тому колегія суддів не вбачає підстав повторно наводити зміст вказаних доказів в цій ухвалі.

Той факт, що ОСОБА_6 , як він вказав, зібрані ним зі свідків грошові кошти за незаконне переправлення їх через державний кордон, залишив в автомобілі іншої особи, обвинувачення якій не пред`являлось в цьому кримінальному провадженні, ніяким чином не впливає на правильність кваліфікації дій обвинувачених.

А тому колегія суддів вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч.3 ст.332 КК України, оскільки вони за попередньою змовою групою осіб вчинили незаконне переправлення через державний кордон групи осіб, з корисливих мотивів, а ОСОБА_6 ще й за кваліфікуючою ознакою повторно.

Підстав про зміни кваліфікації дій обвинувачених з ч.3 ст.332 КК України на ч.2 ст.332 КК України колегія суддів не вбачає.

Що стосується апеляційних вимог адвоката ОСОБА_10 , то вони є необґрунтовані з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Адвокатом ОСОБА_10 не наведено обставин, які б свідчили про необхідність повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, а тому його клопотання про повторне дослідження доказів не ґрунтується на вимогах ст.404 ч.2 КПК України.

Що стосується тверджень апелянта про те, що під час обшуку у ОСОБА_6 не було відшукано грошові кошти та відсутні докази того, що останній діяв з корисливих мотивів, то вони також є безпідставні, оскільки сам обвинувачений вказував, що він збирав гроші з осіб, яких пізніше переправляли через державний кордон поза пунктом пропуску, як частину плати за переправлення цих осіб через державний кордон і зібрані гроші залишив в автомобілі особи, обвинувачення якій в цьому кримінальному провадженні не пред`явлено. Крім того, з показань свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 та протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з цими особами вбачається, що саме ОСОБА_6 та вс іінші особи, яких мали незаконно переправити через державний кордон України, здавали грошові кошти як частину плати за їхнє переправлення.

Всі ці докази були досліджені судом першої інстанції, детально наведено їх зміст у вироку, вони узгоджуються між собою та мне викликають сумнівів в їх достовірності.

Той факт, що у ОСОБА_6 не було відшукано грошові кошти, які йому були передані особами, яких незаконно переправляли через державний кордон, ніяким чином не впливає на кваліфікацію дій останнього та інших обвинувачених.

Відповідно до ч.11ст.615 КПК України, показання, отримані під час допиту свідків, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

Згідно ч.2 ст.23 КПК України, суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Оскільки показання свідків, які були допитані на досудовому слідстві і які покладено судом в основу вироку, фіксувались за допомогою відеозапису, а кримінальне провадження здійснювалось в період воєнного стану в Україні, що є очевидним та не заперечував захисник, судом не було порушено принципу безпосередності дослідження доказів, про що вказував адвокат ОСОБА_10

Не заслуговують на увагу і твердження захисника ОСОБА_10 про недопустимість всіх протоколів впізнання особи за фотознімками.

Той факт, що зображення осіб у протоколах впізнання, яких впізнавали свідки, виготовлені за допомогою інших технічних засобів, в тому числі принтера, про що вказує апелянт, а не шляхом наклеювання в протоколи фотознімків, виготовлених в лабораторних умовах, ніяким чином не може свідчити про недопустимість вказаних протоколів впізнання як доказів в кримінальному провадженні. Колегія суддів вважає, що в даному випадку при проведенні цієї слідчої дії необхідним і достатнім є пред`явлення зображення особи, яке відповідає дійсному відображенню її. Це можуть бути зображення особи, виготовлені як в лабораторних умовах (фотознімок), так і іншими способами, в тому числі і друкування зображення з фотознімку за допомогою спеціальних технічних засобів.

Також колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України, враховуючи його активну роль у вчиненому діянні, а також, що він вчинив два епізоди незаконного переправлення осіб через державний кордон України, кожен з яких має ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, вчинив вказані дії за попередньою змовою групою осіб, щодо кількох осіб, повторно і з корисливих мотивів.

Що стосується вимог апелянтів про необхідність звільнення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення таких вимог.

При цьому колегія суддів враховує також те, що обвинувачені на час вчинення інкримінованих їм дій, будучи військовозобов`язаними, в період введеного в Україні воєнного стану у зв`язку з повномасштабною військовою агресією Російської Федерації, свідомо допомагали іншим військовозобов`язаним особам чоловічої статі, які не мали права виїзду за кордон, уникнути оголошеної в Україні військової мобілізації та ухилитися від виконання конституційного обов`язку громадян України по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст.65 Конституції України).

Посилання ОСОБА_7 та його захисника на те, що обвинувачений з 2023 року доглядає за мамою, яка має інвалідність 2-ї групи, а також, що на його утриманні є двоє неповнолітніх дітей та на інші дані про особу обвинуваченого, які вони вказували в апеляційних скаргах, були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання і суд прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України і призначив йому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст.332 КК України.

Покарання обвинуваченим призначено у відповідності до вимог ст. 50, 65, 66 КК України, а також судом правильно вирішено долю речових доказів.

Підстав для звільнення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України колегія суддів не вбачає.

Посилання апелянтів на рішення інших судів у справах даної категорії в частині призначення особам покарання та звільнення їх від відбування покарання з випробуванням є недоречним, оскільки в кожному окремому випадку суди, з урахуванням всіх обставин справи, приймають рішення про можливість виправлення винних осіб без ізоляції від суспільства.

А тому апеляційні вимоги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_10 задоволенню не підлягають.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_8 про призначення йому більш м`якого покарання у вигляді штрафу, колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів та вчинив незаконне переправлення через державний кордон поза пунктом пропуску групи осіб в період введеного в Україні воєнного стану. А тому призначення йому покарання у виду штрафу, яке є найбільш м`яким покаранням, з числа передбачених ст. 51 КК України, буде явно несправедливим внаслідок м`якості.

Разом з тим, колегія суддів, враховуючи дані про особу ОСОБА_8 , який є особою похилого віку, раніше не судимий, повністю визнав свою вину, а також те, що його син в цьому кримінальному провадженні засуджений до реального покарання, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і його необхідно звільнити від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

На підставі наведеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляцій1ного суду,-

У Х В А Л И Л А :

В задоволенні апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_10 відмовити, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 12 червня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України в частині призначеного покарання ОСОБА_8 змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання у виді три роки позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нове кримінальне правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з під варти негайно.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які утримуються під вартою, в той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

Копія. Згідно з оригіналом: суддя