Номер провадження:1-кп/521/1346/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, об`єднане кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000025 від 18.02.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189, ч.3 ст. 255-1 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, та № 0000648 від 16.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 255, ч.2 ст. 255-1, ч.4 ст. 189 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Хаджибейського районного суду м. Одеси перебуває зазначене кримінальне провадження.

Прокурором надано клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, у відношенні обвинуваченого ОСОБА_5 , та просив його задовольнити посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК та на обставини, які на думку прокурора свідчать про їх обґрунтованість.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти клопотання прокурора. Зазначив, що в іншому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, він не порушує покладені на нього обов`язки. В цьому кримінальному провадженні добровільно з`явився до суду, не має наміру переховуватись. Просив відмовити у його задоволенні.

Обвинувачений ОСОБА_5 під тримав думку захисника.

Захисник ОСОБА_6 підтримав думку свого колеги-адвоката.

Захисник ОСОБА_8 виказав думку на розсуд суду.

Заслухавши клопотання прокурора, вислухавши думку сторін з приводу заявленого клопотання, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до положень статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

В клопотанні прокурор посилається на актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування та-або суду, вчинення іншого кримінального правопорушення), та недостатність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст.ст.2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 177 КК України, встановлює, що наряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Втім, ст.178 зазначеного Кодексу передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд зважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом і застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК України.

Враховуючи, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особина свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст.5Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України.

Положення КПК України, зокрема ст. 132, 176, покладають на слідчого та прокурора тягар доказування необхідності застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (п. 80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України»).

Згідно практики ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справі «Смирнова проти Росії» п. 63). У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (див. рішення від 23.09.2008 у справі «Вренчев проти Сербії» (Vrenсev v. Serbia), заява № 2361/05, п. 76).

В п. 60 рішення у справі «Смирнова проти Росії» ЄСПЛ зазначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (див. рішення у справі «W. проти Швейцарії»(W. v. Switzerland) від 26.01.1993, серія А, №254-А, п. 33 з додатковими посиланнями).

Отже, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, при вирішенні питання щодо тримання особи під вартою діє презумпція на користь звільнення. При цьому тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою покладається саме на державу, в даному випадку на прокурора. Будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою залишається сумнів, мають тлумачитись на користь звільнення. Розподіл тягаря доведення надає судді можливість вирішити питання про звільнення обвинувачуваної або підозрюваної особи, якщо обвинувачення не надало доказів, достатніх, щоб переконати суддю у необхідності тримання під вартою. Таким чином, якщо обвинувачення не впоралося із тягарем доведення, презумпція на користь звільнення стає достатньою підставою для звільнення, яка не потребує додаткового обґрунтування.

Клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою містить посилання на наявність ризиків, передбачених п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: тяжкість кримінального правопорушення (особливо тяжкий злочин) та наявність інших кримінальних проваджень, в рамках яких останній притягується до відповідальності; вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення.

Разом з тим, судом встановлено, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження № 000640 від 05.08.2021 року за обвинуваченням декількох осіб, в тому числі ОСОБА_5 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28 ч.3 ст. 15 ч.5 ст. 185 КК України. 11.12.2025 ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та до останнього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

У призначене судом судове засідання ОСОБА_5 самостійно з`явився. Останнє свідчить про його належну правову поведінку на даний час.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Під час розгляду клопотання прокурором не доведено наявності обставин неможливості застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Всі примусові заходи, що застосовуються в процесі, повинні розглядатися не як покарання особи, а як обмеження прав громадянина з певною метою. Однак, тримання під вартою, як запобіжний захід, з правової точки зору за формою майже тотожне покаранню у вигляді позбавлення волі, проте не є покаранням, а примусовим заходом, який застосовується з метою забезпечення інтересів правосуддя. У даному випадку, інтереси правосуддя можливо забезпечити іншим більш м`яким запобіжним заходом.

На підставі вищевикладеного, а також враховуючи вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, передбаченого за вчинення вказаного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, суд вважає, що у задоволенні клопотання про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, вважаючи, що саме такий вид запобіжного заходу забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_5 , та може запобігти ризикам, пов`язаним із перешкоджанням здійсненню кримінального провадження у будь-яких формах і буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Керуючись ст. ст. 132, 176, 177, 178, 181, 193, 194, 196, 205 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_5 відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

3) прибувати за кожною вимогою на визначений час до слідчого, прокуратури, суду.

Строк, на який покладено обов`язки на обвинуваченого ОСОБА_5 - два місяці.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 що в разі невиконання покладених на нього вище наведених обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід, і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1