Номер провадження: 11-кп/813/2114/25
Справа № 499/259/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 26.05.2025року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, зареєстрованого та проживаючого у квартирі АДРЕСА_1 , який має вищу освіту, одруженого, підприємця,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у кримінальному провадженні за № 0000543,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 26.05.2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки п`ять місяців.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з визначенням іспитового строку тривалістю два роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладені такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також даним вироком вирішено питання заходів забезпечення, речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно оскаржуваного вироку:

04 вересня 2024 року, біля 15 години 36 хвилин, обвинувачений, керував технічно справним автомобілем марки «MERSEDES BENZ GLE 43 AMG» реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі також автомобіль 1), у світлу пору доби, в умовах необмеженої видимості, та здійснював рух зі швидкістю 120-130 км на годину по горизонтальній проїзній частині з асфальтобетонним зволоженим дорожнім покриттям, під час дощу, автодорогою М-05 «Одеса-Київ» зі сторони міста Києва у напрямку міста Одеси, на 396 кілометрі автомобільної дороги «Київ-Одеса», порушив вимоги пункту 1.5, підпунктів «б», «д» пункту 2.3, підпункту «ґ», пункту 12.6 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР), відповідно до яких, не повинен був створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків та зобов`язаний бути: уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.

Натомість обвинувачений був не уважним, діяв необережно, проявив самовпевненість, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, маючи об`єктивну і реальну можливість не виїжджати на зустрічну смугу руху, не вибрав безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух, продовжив рух в зазначеному режимі, маючи технічну можливість не допустити події дорожньо-транспортної пригоди (далі також ДТП), заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив та в стані ковзання коліс автомобіля 1 виїхав на зустрічну для себе смугу руху та здійснив зіткнення задньою правою частиною автомобіля 1 з передньою лівою частиною автомобіля «RENAULT MASTER» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_9 (далі також автомобіль 2), під керуванням водія ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також ОСОБА_10 ), який рухався на зустріч в правій для себе смузі руху зі сторони міста Одеси в напрямку міста Києва.

Внаслідок ДТП:

пасажир автомобіля 1 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі також ОСОБА_11 ), отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку важкого ступеня з дифузним аксональним ушкодженням правої гемісфери головного мозку, яка ускладнилась субдуральним крововиливом в проекції лівої скронево-лобно-тім`яної ділянки (крововилив між твердою і павутинною мозковими оболонками), та супроводжувалась комою, закрита травма грудної клітки - переломи 1-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го правих ребер, 4-го, 5-го лівих ребер, забій правої легені, яка ускладнилась правобічним гемо-пневмотораксом (наявність крові та повітря у плевральній порожнині), закрита травма живота - субкапсулярна гематома печінки та заочеревинного простору, гематома в ділянці правого стегна, які складають єдиний морфологічний комплекс та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя;

ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді: забійно-рвані рани правої надбрівної дуги, верхнього та нижнього повік правого ока, гематома параорбітальної ділянки праворуч, садна в ділянці носу, закриті переломи задніх відрізків 8-го, 9-го лівих ребер, закритий перелом лівої ліктьової кістки у верхній третині зі зміщенням уламків, вивих головки лівої променевої кістки, гематома в ділянці лівого ліктьового суглобу, відкритий перелом середньої третини лівої стегнової кістки, рана в ділянці середньої третини лівого стегна, складають єдиний морфологічний комплекс і та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

Не погоджуючись із оскаржуваним вироком, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності провини у вчиненні кримінального правопорушення, вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає зміні з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через надмірну суворість.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що вирок відносно ОСОБА_8 занадто суворий, оскільки він жалкує про скоєне, обвинуваченим відшкодована потерпілим матеріальна та моральна шкода у повному обсязі; обвинувачений сприяв у розкритті злочину.

Крім того зазначає, що судом не надана належна оцінка тому, що обвинувачений одружений, на утриманні має двоє малолітніх дітей, що на думку сторони захисту значно знижує ступінь суспільної небезпеки обвинуваченого та вчиненого злочину.

Також наголошує, що дружина обвинуваченого ОСОБА_11 є особою із інвалідністю (2 група), та через стан здоров`я потребує постійного догляду та допомоги у пересуванні у повсякденному житті так і під час проходження курсів лікування.

Захисник обвинуваченого також вказує, що обвинувачений працює водієм та здійснює трудову діяльність, яка постійно пов`язана з керуванням транспортного засобу, що є джерелом доходу родини.

Враховуючи викладене, сторона захисту наголошує, що позбавлення права керування транспортними засобами суттєво ускладнить або взагалі унеможливить здійснення трудової діяльності та втрати джерела доходу, неможливості забезпечити базові потреби сім`ї, у тому числі медичне обслуговування його дружини.

На підставі цього просить вирок відносно ОСОБА_11 змінити, призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з визначенням іспитового строку тривалістю один рік.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладені такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Потерпілий ОСОБА_10 повідомлений належним чином, проте, до апеляційного суду не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши думку прокурора, захисника обвинуваченого, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності потерпілого, оскільки участь останніх у даному випадку є необов`язкова.

Також апедяційний розгляд проводиться без участі обвинуваченого, який, будучи належним чином повідомленим, до суду апеляційної інстанції не прибув, під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку представлений захисником.

При апеляційному розгляді справи захисник обвинуваченого підтримав подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ учасників судового засідання; дослідивши матеріали провадження та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку у цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог зазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання про призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Оскільки у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію вчинення кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Так, санкція ч.2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Повертаючись до обставин цієї справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував: характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення не умисне кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який: позитивно характеризується за місцем проживання; відшкодував завдану потерпілим та власнику автомобіля 2 матеріальну та моральну шкоду; раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР; не є особою з інвалідністю, на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, на волонтерських засадах надає допомогу будинку дитини та благодійному фонду з соціальних питань, а також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді 5-х років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки п`ять місяців, із застосуванням вимог ст.75 та ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував належним чином, чому за обставин цієї справи неможливо досягнути мети покарання без позбавлення засудженого права керування транспортними засобами.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС по справі № 523/12810/15-к від 26.05.2020 року зазначено, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, утому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому, з огляду на позицію ВС ККС викладену у постанові від 10.08.2021 р. у справі № 235/689/20 (провадження № 51-1411км21), звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК) може застосовуватися у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд оцінюючи доводи сторони захисту бере до уваги, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності та адміністративної відповідальності не притягувався; має постійне місце проживання, за яким компроментуюча інформація відсутня, позитивно характеризується, на обліку у лікаря та психіатра не перебуває.

У постанові Другої судової палати ККС ВС від 16 серпня 2022 року у справі №592/5779/20 зазначено, що ставлення винного до скоєного передбачає належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, а не лише формальна вказівка обвинуваченого на визнання свої вини.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_8 у повному обсязі відшкодував: потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 матеріальну та моральну шкоду, що підтверджується оскаржуваним вироком та заявою ОСОБА_10 , наданою до апеляційного суду.

Відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, як підстава для застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України має бути встановлена на стадії судового розгляду кримінального провадження, до ухвалення вироку та призначення покарання, або ж на стадії оскарження такого вироку в апеляційному порядку, тобто до набрання вироком законної сили. Про що зазначено у постанові ККС ВС від 6 грудня 2023 року у справі № 501/740/20 (провадження № 51-3646км23).

Відтак, апеляційний суд констатує, що з огляду на зазначені обставини апеляційний суд вважає відшкодування майнової та моральної шкоди обвинуваченим ОСОБА_8 обставиною, яка пом`якшує його покарання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що обвинувачений усвідомив протиправність своїх дій та спроможний самокритично їх оцінити, бажає виправитись і не допускати подібного у майбутньому, і встановлені у ході апеляційного розгляду обставини не є формальними та свідчать про усвідомлення обвинуваченим суспільної небезпеки вчиненого ним діянь та намір виправитись.

Слід також звернути увагу, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 добросовісно виконував покладені на нього обов`язки, передбачені ч.7 ст. 42 КК України. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів того, що обвинувачений з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, після якого минуло більше ніж 1 рік, вчиняє нові кримінальні чи адміністративні правопорушення, тобто, останній приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки.

Отже, зважаючи на приписи ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, беручи до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_8 вчинив необережний тяжкий злочин, у результаті його злочинної недбалості; дані про особу обвинуваченого та обставини, які визнані такими, що пом`якшують покарання у цьому конкретному випадку, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування ним реального покарання, тобто із застосуванням положень статей 75, 76 КК України в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_8 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

На переконання апеляційного суду, саме такий захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Таким чином, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, його особу, який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно працює, раніше не судимий; завдану шкоду потерпілим відшкодував у повному обсязі; у лікарів-нарколога та психіатра на обліках не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття; активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, колегія суддів вважає за доцільне призначити ОСОБА_8 покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення прав керування транспортними засобами та звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених п.1, 2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів також вважає, що призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки 5 (п`ять) місяців не відповідає принципу індивідуалізації покарання, є надмірним і не враховує у повному обсязі особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його соціальні чинники та характеризуючі відомості.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, із позбавленням права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції належним чином не врахував: дані про особу винного, який повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках у лікарів - психіатра та нарколога не перебуває.

Не надано належної уваги тому факту, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення є необережним, останній не перебував у стані алкогольного сп`яніння, та відшкодував завдану шкоду, до нього відсутні будь-які претензії з боку потерпілої ОСОБА_11 , яка просила не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами.

Хоча позиція потерпілого не є вирішальною для суду, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, однак, вона потребує оцінки і врахування при призначенні покарання на ряду з іншими обставинами.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що робота обвинуваченого ОСОБА_8 тісно пов`язана із керуванням транспортними засобами.

Відповідно до довідки №1 від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_8 працює на ТОВ «ВЕРНЕР» на посаді водія автотранспортного засобу з 01.08.2025 року по теперішній час.

Також стороною захисту на підтвердження доводів апеляційної скарги надано довідку від 12.12.2025 року надану ОСОБА_8 КНП «Спеціалізований психоневрологічний будинок дитини №3 «Сонечко» Одеської міської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_8 на волонтерських засадах надає допомогу КНП «СПБД №3 «Сонечко» ОМР з перевезення необхідних вантажів на власних транспортних засобах.

Із вищевказаної довідки вбачається, що за час співпраці, ОСОБА_8 зарекомендував себе як відповідальний та дисциплінований виконавець.

Окрім того, апеляційний суд також враховує й те, що на утриманні обвинувачеого є дружина ОСОБА_11 , яка є особою із інвалідністю (2 група), та через стан здоров`я потребує постійного догляду та допомоги у пересуванні у повсякденному житті так і під час проходження курсів лікування та реабілітації.

Також судом першої інстанції залишено поза увагою дані про поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме те, що після вчинення злочину минуло більш ніж один рік, і за цей період обвинувачений не вчинив жодного кримінального правопорушення, у тому числі, пов`язаних з порушенням ПДР України.

Колегія суддів приймає до уваги, обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який у повному обсязі визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував потерпілим завдану шкоду, характеристику його особи, а також позицію потерпілих, доходить висновку про те, що існують всі підстави для призначення останньому лише основного покарання, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, якого вочевидь буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас, апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції вірно враховані обставини вчиненого, його наслідки для обвинуваченого та потерпілої. Разом з цим, залишив поза увагою обставини, що застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами буде для обвиуваченого надмірним тягарем, оскільки робота обвинуваченого ОСОБА_8 тісно пов`язана із керуванням транспортними засобами, на волонтерських засадах надає допомогу КНП «СПБД №3 «Сонечко» ОМР та на його утриманні є особа з інвалідністю, яка потребує постійного догляду та допомоги у пересуванні у повсякденному житті так і під час проходження курсів лікування та реабілітації.

Вищенаведені обставини та дані в їх сукупності дають підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_8 права керувати транспортними засобами, за умови того, що його трудова діяльність безпосередньо пов`язана керуванням транспортним засобом, ураховуючи інші зазначені дані про його особу та конкретні обставини провадження і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.

Як передбачено п.2 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу .

У свою чергу, згідно з ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає що оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині призначення обвинуваченому покарання.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні, в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 408, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 26.05.2025року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у кримінальному провадженні за № 0000543 змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з визначенням іспитового строку тривалістю один рік.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладені такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4