УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 279/6688/24

провадження № 51-4344ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області

від 19 травня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 серпня

2025 року у кримінальному провадженні № 0000473 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Хатки Скадовського району Херсонської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено до покарання за ч. 2

ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовослужбовцем, у період часу з 23 до 24 липня 2024 року за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 під час спільного розпиття спиртних напоїв зі своєю співмешканкою

ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті ревнощів під час конфлікту з мотивів покарання останньої за її поведінку, усвідомлюючи характер своїх дій і бажаючи їх настання, завдав численні удари кулаками та ногами по різним частинам тіла останньої, а саме: по голові, тулубу, рукам та ногам, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння, у виді тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась множинними переломами ребер з обох сторін з розривом плеври, переломом щелепи, розшаровуючою гематомою м`яких покривів голови, множинними синцями та саднами тіла, та ускладнилась розвитком травматичного шоку, від яких потерпіла в період часу з 24 до 26 липня 2024 року померла за вказаною адресою.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 серпня 2025 року вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, посилається

на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить скасувати оскаржені судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судами не було дотримано вимог щодо належності та допустимості доказів, а також щодо порядку їх дослідження та оцінки. Стверджує, що судом було прямо порушено принцип безпосередності дослідження доказів; не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_7 , а також відповідей на ряд доводів апеляційної скарги сторони захисту, зокрема щодо невстановлення особи чоловіка, який був на балконі квартири потерпілої 24 липня 2024 року у вечірній час,

в той час коли ОСОБА_5 знаходився в м. Бердичів, а також невідповідності показань свідків ОСОБА_8 , наданих в суді першої інстанції, письмовим доказам, які наявні

у справі. Також зазначає, що під час розгляду справи судом апеляційної інстанції стороні захисту було відмовлено у дослідженні ключових доказів, а саме: відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, крім того, під час розгляду справи в апеляційній інстанції була відсутня потерпіла. Вважає, що ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення, кваліфікація якого є невірною, неправильною, незаконною, а судами обох інстанцій проігноровано доводи сторони захисту щодо відсутності доказів, які б вказували безпосередньо на вчинення злочину.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні не визнав та повідомив, що його дружина зловживала алкоголем; коли приїхали хлопці з ІНФОРМАЦІЯ_3, він поїхав з ними, перебував у іншому місті, тому вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення щодо ОСОБА_6 не міг; зазначив, що, крім одного поштовху, будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій не завдавав.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , а також дані, що містяться у: протоколі огляду від 26 липня 2024 року, висновках експерта № 1059, 1060, 1061 від 15 серпня 2024 року, № 1062, 1063, 1067 від 19 серпня 2024 року, № 1084 від 30 серпня 2024 року, № 126

від 27 вересня та № 5 від 18 жовтня 2024 року, № 183-МК від 22 жовтня 2024 року, висновку судово-психіатричного експерта № 177-2024 від 24 вересня 2024 року, інформаційній довідці Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 14 серпня 2024 року, інформаційній довідці КНП «Коростенська ЦМЛ КМР» від 22 серпня

2024 року № 1580, протоколі слідчого експерименту від 07 серпня 2024 року

із відеозаписом його проведення, яким надана належна оцінка у їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

При цьому суд, проаналізувавши вищенаведені докази, вказав на те, що згідно показань потерпілої, її мати та ОСОБА_17 з 12 липня 2024 року постійно вживали алкогольні напої (були у запої), сторонніх до квартири не впускали, зв?язку з матір?ю

не було, її молодша сестра бачила, що мати була з тілесними ушкодженнями, у періоди запоїв ОСОБА_17 застосовував до матері фізичне насильство на ґрунті ревнощів.

Також суд зазначив, що свідок ОСОБА_8 впевнено свідчила про те, що за декілька днів до виявлення трупа потерпілої вона бачила її разом зі ОСОБА_18 біля будинку та на балконі квартири з тілесними ушкодженнями; показання вказаного свідка суд визнав достовірними і не вбачав у них розбіжностей щодо обставин події, а деякі неточності у часі повідомлених подій, як зауважив, могли виникнути у зв`язку

зі спливом часу після події. Показання свідка ОСОБА_10 про те, що вона з кухні квартири потерпілої чула звуки події, яка відбувались зранку 24 липня 2024 року між ОСОБА_18 та потерпілою, характер звуків («наче стогін») свідчив про фізичний вплив на тіло потерпілої, відповідають хронології перебігу подій від часу отримання потерпілою тілесних ушкоджень до часу виявлення її трупа: наступного дня (25 липня) вона бачила ОСОБА_19 біля під`їзду, що відповідає події його прибуття до будинку наступного дня після звільнення, а наступного дня бачила працівників поліції

(26 липня).

Крім того, суд зауважив, що згідно показань свідка ОСОБА_7 ОСОБА_17 декілька днів поспіль постійно був у стані сп?яніння, що навіть його забрала «швидка», він двічі навідувався до нього додому і той був вдома, але через стан сп?яніння неспроможний навіть написати розписку про повернення паспорта; потерпіла також перебувала

у квартирі, була у стані сп?яніння, знаходилась у ліжку, її голос свідчив про можливий хворобливий стан, мала тілесні ушкодження на видимій свідкові частині тіла,

ОСОБА_17 же підтвердив свідкові, що вдарив дружину. Показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 підтверджують, що ОСОБА_17 подав рапорт на звільнення,

не дочекавшись якого вибув з м. Бердичів та знаходився у м. Коростень, куди вони прибули о 14:15, щоб доставити того до ІНФОРМАЦІЯ_3; удома ОСОБА_17 перебував у стані сп?яніння, квартира певний час не прибиралась; чули лише голос жінки, але саму її

не бачили.

Також суд вказав, що за показаннями свідка ОСОБА_14 ОСОБА_17 зі знайомим прибули до нього в АДРЕСА_3 о 21:00-22:00 з пакетами з продуктами та горілкою; разом пили до ранку; десь о 3:00-4:00 ОСОБА_20 зник, а інший чоловік залишився до ранку, бо не знав куди йому йти; між собою вони трохи посварились;

до цього ОСОБА_17 приїздив до спільного знайомого ОСОБА_21 , будинок якого ближче, ніж його.

Крім того, як ствердив суд, показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 підтверджують, що ОСОБА_5 повернувся до м. Коростень 25 липня 2024 року у вечірній час, продовжував вживати алкоголь, прибув до місця проживання, куди запросив свідка ОСОБА_22 , однак після відсутності протягом 5-10 хв повідомив тому, що не може потрапити до під?їзду, бо не має ключа, запропонував їхати

до с. Веселівка, де перебував до ранку наступного дня, до м. Коростень повернувся один, дорогою зустрів раніше невідомого свідка ОСОБА_23 , якого також запросив

до себе у гості; при цьому свідкам характеризував свою дружину як розпусну жінку, висловлював припущення, що у його відсутність її могли відвідувати інші чоловіки; факт неможливості ОСОБА_5 потрапити до будинку ввечері 25 липня 2024 року свідок ОСОБА_24 особисто не спостерігав.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції, проаналізувавши експертні висновки та показання судового експерта у судовому засіданні, зазначив, що вони повністю спростовують твердження ОСОБА_5 про те, що смертельну травму ОСОБА_6 могла отримати в результаті одноразового падіння від його поштовху на дерев`яний каркас стільця.

Також суд послався на дані інформаційної довідки Коростенського РУП ГУНП

в Житомирській області від 14 серпня 2024 року, згідно якої у період час з 2020 року по час надання інформації ОСОБА_6 8 разів зверталась на спецлінію 102

з повідомленнями про вчинення домашнього насильства, та дані інформаційної довідки КНП «Коростенська ЦМЛ КМР» від 22 серпня 2024 № 1580, відповідно до якої ОСОБА_6 10-11 липня 2023 року зверталась до лікаря стоматолога з діагнозом перелом нижньої щелепи неуточненої локалізації; указана інформація, як зазначив суд, є свідченням того, що потерпіла і раніше отримувала травму, схожу з тією, яка була виявлена при дослідженні її трупа (перелом щелепи), а, як показав судовий експерт ОСОБА_16 , то ним також було виявлено і консолідований перелом одного з ребер, що також є свідченням отримання потерпілою подібних ушкоджень.

Водночас версію ОСОБА_5 щодо непричетності до завдання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які спричинили її смерть, суд розцінив як форму самозахисту та намагання уникнути відповідальності. При цьому суд зауважив про переконання,

що постійно застосовуючи до жінки фізичне насильство, завдаючи їй удари з такою силою, що вони викликали не лише ушкодження шкірного покриву у виді синців та саден, а й ушкоджували кістки, призводячи до їй переламів та пошкоджень навколишніх тканин, що викликали загрозливі для життя явища, які до того ж були повторюваними, ОСОБА_5 не міг не усвідомлювати можливість настання смерті потерпілої, хоча, можливо, і не бажав їх настання.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі вказав, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому апеляційний суд визнав безпідставними доводи захисника про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку поясненням обвинуваченого, показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та судово-медичного експерта ОСОБА_16 , оскільки пояснення обвинуваченого, показання потерпілої, вказаних свідків та експерта містяться у вироку суду і їм надано належну оцінку у сукупності з іншими доказами відповідно

до ст. 94 КПК. Вказані свідки перед допитом були попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів; показання зазначених свідків, експерта та потерпілої узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами.

Колегія суддів також звернула увагу на те, що за завідомо неправдиве показання свідка у ст. 384 КК передбачено кримінальну відповідальність, тому належним засобом доказування існування викладених захисником обставин про надання свідками неправдивих показів слід вважати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би було встановлено відповідні факти. Проте, належного підтвердження доводів у частині надання свідками, а зокрема свідком ОСОБА_8 неправдивих показань, ні обвинуваченим ОСОБА_5 , ні його захисником суду надано не було; результатів здійснення кримінальних проваджень

за вказаними фактами матеріали справи не містять.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 був вдома лише з 23 липня 2024 року, коли самовільно залишив службу, до обіду 24 липня 2024 року, коли його забрали працівники ІНФОРМАЦІЯ_3, тоді як згідно висновку експерта тілесні ушкодження потерпіла ОСОБА_6 отримала в період з 21 до 23 липня 2024 року, а її смерть настала приблизно 24 або 25 липня 2025 року, що на думку захисту свідчить про непричетність ОСОБА_5 до спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, які призвели до її смерті, колегія суддів визнала необґрунтованими, вказавши, що зазначені доводи є аналогічними доводам сторони захисту в суді першої інстанції, які суд розглянув та відповідним чином мотивувавши своє рішення надав їм відповідну оцінку, з якою погоджується і колегія суддів.

Також апеляційний суд вказав про безпідставність посилань апелянта на те, що згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 з 15 до 22 липня 2024 року перебував на службі в взводі охорони, який самовільно залишив 23 липня 2024 року, тобто не міг завдати потерпілій тілесних ушкоджень до вказаного часу, оскільки згідно висновків СМЕ № 126 від 27 вересня 2024 року та № 5 від 18 жовтня 2024 року, а також пояснень експерта ОСОБА_16 , наданих в судовому засіданні суду першої інстанції, тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_6 , які спричинили її смерть, були завдані останній за 2-3 доби до настання смерті, яка орієнтовно настала 24-25 липня 2024 року, що відповідає 23-24 липня 2024 року.

Отже, закон України про кримінальну відповідальність в частині засудження

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК застосовано правильно.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З наведеними в оскаржених вироку та ухвалі висновках погоджується і колегія суддів касаційного суду.

З приводу посилань захисника у касаційній скарзі на відмову апеляційного суду

у дослідженні ключових доказів суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції

не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження, про що, як убачається з оскарженої ухвали, і вказав суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заявленого захисником клопотання.

Також суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що такі засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції та судом першої інстанції, відрізняються за змістом, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно

з правилами судового розгляду в місцевому суді з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена такою функцією суду апеляційної інстанції, як перегляд вироку в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції. Тобто,

на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів. А тому за відсутності мотивованого клопотання

про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

З приводу посилань захисника на відсутність потерпілої під час розгляду справи

в апеляційній інстанції, то зазначене з урахуванням положень КПК не є порушенням процесуального закону і не тягне за собою скасування постановленої ухвали. Водночас суд касаційної інстанції зауважує, що, як убачається з оскарженої ухвали, потерпіла ОСОБА_9 брала участь у розгляді апеляційним судом поданої захисником апеляційної скарги на вирок щодо ОСОБА_5 .

З огляду на зазначене, підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду

від 04 серпня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3