Справа № 635/1118/16-к
Провадження № 1-кп/635/676/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року смт Покотилівка Харківський район Харківська область

Харківський районний суд Харківської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0004347 від 13.11.2015 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, який має вищу освіту, офіційно не працевлаштований, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Суд визнає доведеним, що 12.11.2015 о 15:32 год. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на території подвір`я Харківського районного суду Харківської області, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Покотилівка, вул. Калініна, 18, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_4 , з метою спричинення йому тілесних ушкоджень, наніс удар кулаком лівої руки в обличчя останньому. Після чого з місця вчинення злочину зник. В результаті своїх умисних дій ОСОБА_5 , згідно висновку судово-медичної експертизи №6358-ая/15 від 22.12.2015, спричинив тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носу потерпілому ОСОБА_4 , яке за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило за собою короткочасний розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не визнав. Під час судового розгляду та судових дебатів зазначив, що удар кулаком в обличчя потерпілому він не наносив, а наніс ОСОБА_4 ляпаса долонею в область вуха, намагаючись його відштовхнути. Потерпілий його обмовляє, оскільки між ними існували напружені відносини, у зв`язку із участю у судовій справі, де вони представляли інтереси протилежних сторін, та потерпілий поводив себе вкрай зухвало. На його думку, жодного належного доказу його винуватості прокурором надано не було. Під час останнього слова зауважив, що обвинувачення ґрунтується на припущеннях, прокурором допущена неповнота досудового розслідування.

Незважаючи на процесуальну позицію ОСОБА_5 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення, за встановлених судом обставин, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

При цьому, в ході судового провадження судом було створено необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема підтверджується тим, що усі докази були досліджені судом безпосередньо в присутності учасників процесу, а кожен з учасників процесу мав можливість скористатись правом на подачу доказів суду, висловитись щодо допустимості та належності кожного доказу окремо та заявити відповідні клопотання суду. Крім того, жоден з учасників процесу не висловив заперечень проти завершення дослідження обставин справи, перед оголошенням завершення такого.

Безпосередньо дослідивши нижченаведені докази подані під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і стороною захисту, оцінюючи їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, перевіривши доводи учасників процесу, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні дій, наведених у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, повністю та об`єктивно підтверджується наступними дослідженими по справі доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_4 , який в судовому засіданні пояснив що 12.11.2015 після судового засідання він вийшовши з будівлі суду та направлявся до свого автомобіля. Його окликнув ОСОБА_5 , він обернувся та отримав удар в обличчя. Після чого направився назад до будівлі суду та знаходячись на ганку перед входом до приміщення суду викликав швидку та поліцію. Медики виміряли йому тиск, зробили два уколи, відвезли до лікарні, де зробили рентген, за результатами якого виявили перелом носа. Черговий поліцейський з лікарні зафіксував ці обставини у встановленому законом порядку. Наступного дня за направленням, що видали в поліції, прибув до експерта на обстеження. Крім того, додав, що поряд із ОСОБА_5 знаходилися учасники процесу, в якому він представляв їх інтереси ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які намагалися обвинуваченого відтягнути;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який в судовому засіданні зазначив, що в листопаді 2015 року він стояв на сходах будівлі суду та розмовляв з родичами клієнта, інтереси якого представляв у суді. З приміщення суду вийшли декілька чоловіків кремезної статури, розмовляли на підвищених тонах. Потім почув звук характерний для удару по тілу. Один з них ( ОСОБА_4 ) пішов у напрямку входу до суду. Його хода була нестійка, у нього був викривлений ніс та йшла з носа кров. Він почав дзвонити у поліцію. Про що була розмова не чув, хто кого бив та як, не бачив. ОСОБА_4 присів на порозі, йому певно було погано. Потім всі розійшлися.

Також свідок ОСОБА_8 зазначив, що оскільки вказані події відбувалися дуже давно, він вже не пам`ятає усіх деталей інциденту, у зв`язку з чим в судовому засіданні в його присутності та присутності інших учасників провадження було відтворено звукозапис допиту свідка ОСОБА_8 попереднім складом суду у судовому засіданні 28.04.2017, де останній зокрема повідомив, що 12.11.2015 в період часу з 14 до 16 год. він перебував на території Харківського районного суду Харківської області, де брав участь у судовому засіданні по кримінальній справі, в якій здійснював захист обвинуваченого, який перебував під вартою, та спілкувався з його родичами на сходинках перед входом до приміщення суду. В цей час з приміщення суду вийшли декілька чоловіків, спілкувалися на підвищених тонах, було зрозуміло, що між ними виник конфлікт, прямували до шлагбауму. Двоє з них (обвинувачений та потерпілий) йшли майже поруч, ще дві чи три особи трохи осторонь. Уваги на них не звертав, але почув звук характерний для удару по тілу, обернувся на звук та побачив як один з чоловіків втратив рівновагу (похитнувся) та пішов в їх бік, інший чоловік (можливо той, що наніс удар) пішов в бік дороги. Коли перший підійшов до сходин, свідок побачив, що у нього був викривлений ніс і одразу пішла кров, той присів на порозі, було видно, що він погано себе почуває, та почав дзвонити до поліції, щоб зафіксувати правопорушення. Момент удару він не бачив. Покази, надані в судовому засіданні 28.04.2017, свідок ОСОБА_8 підтвердив в повному обсязі;

- даними, що містяться в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення або таке, що готується, від 12.11.2015, з якого вбачається що ОСОБА_4 заявив про нанесення йому тілесних ушкоджень особою, ім`я якої він не пам`ятає, але бачив та може впізнати. Крім того, зазначено, що заявник звертався до КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. Мещанінова» (т.2 а.с.35);

- даними, що містяться у консультативному висновку лікаря-спеціаліста КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І.Мещанінова» від 12.11.2015 за №10/18837, згідно якого ОСОБА_4 був оглянутий лікарем-хірургом о 18:00 год., діагноз: перелом кісток носа (т.2 а.с.38);

- даними, що містяться у висновку експерта №5307-Ая/15 за результатами проведення судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_4 , відповідно до якого на момент огляду на тілі особи, яка оглядається, видимих тілесних ушкоджень не виявлено. Рекомендовано надати оригінали всієї медичної документації (довідка з ХМКЛШНМД, рентгенологічні знімки). 08.12.2015 надана довідка №10/18837 від 12.11.2015 з ХМКЛШНМД на гр. ОСОБА_4 , з якої вбачається, що йому встановлений діагноз: перелом кісток носа. Дати відповіді на питання постанови можливо буде після надання медичної документації в повному обсязі, в тому числі контрольних рентгенівських знімків та проведення слідчого експерименту за участі судово-медичного експерта (т.2 а.с.44);

- даними, що містяться у висновку експерта №6723-Ая/15 за результатами проведення судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_4 , відповідно до якого судово-медичний експерт дійшов висновків, що у зв`язку з подіями від 12.11.2015 у гр. ОСОБА_4 мається закритий перелом кісток носу. Це ушкодження утворилося від ударної дії тупих твердих предметів, характерні особливості яких на тілі потерпілого не відобразились та могло бути отримане не пізніше строку звернення потерпілого до лікувального закладу, за ступенем тяжкості перелом кісток носу, враховуючи його звичайний клінічний перебіг, належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6-ть днів, але не перевищує 3-х тижнів. Для відповіді на інші питання постанови необхідно проведення слідчого експерименту (т.2 а.с.47-48);

- даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 11.12.2015 за участі потерпілого ОСОБА_4 з фототаблицею, яким відображено подію, що сталася 12.11.2015 під час конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме: поведінка учасників, відстань між ними, спосіб та характер нанесення тілесних ушкоджень (т. 2 а.с.49-53);

- даними, що містяться у висновку експерта №6358-Ая/15 за результатами проведення судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_4 , відповідно до якого судово-медичний експерт дійшов висновків, що у зв`язку з подіями від 12.11.2015 у гр. ОСОБА_4 мається закритий перелом кісток носу. Це ушкодження утворилося від ударної дії тупих твердих предметів, характерні особливості яких на тілі потерпілого не відобразились та могло бути отримане не пізніше строку звернення потерпілого до лікувального закладу, за ступенем тяжкості перелом кісток носу, враховуючи його звичайний клінічний перебіг, належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6-ть днів, але не перевищує 3-х тижнів. Показання потерпілого ОСОБА_4 , на які він посилається в ході проведення слідчого експерименту в цілому не суперечать об`єктивним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у нього тілесних ушкоджень. Отримання таких тілесних ушкоджень в результаті однократного падіння з висоти власного зросту малоймовірне (т.2 а.с.56-57);

- даними, що містяться у висновку експерта №08-357/2021 за результатами проведення судово-медичної експертизи за матеріалами справи, відповідно до якого судово-медичний експерт дійшов висновків, що за даними матеріалів справи у гр. ОСОБА_4 мав місце закритий перелом носових кісток із зміщенням кісткових уламків. Зазвичай така травма утворюється від ударної дії тупим предметом з обмеженою поверхнею контакту із прикладанням сили безпосередньо в ділянку зовнішнього носу. Розглянути всі питання ухвали суду можливо в ході додаткової комісійної судово-медичної експертизи після надання всієї медичної документації на ім`я ОСОБА_4 , включаючи медичну карту амбулаторного хворого з поліклініки за місцем проживання в результаті його оглядів до 12.11.2015 і результатами динамічного спостереження, які слідували відомим подіям (т.4 а.с.1-6);

- даними, що містяться у довідці Військово-медичного Клінічного центру Північного регіону №2741 від 30.11.2015, згідно якої ОСОБА_4 на його заяву повідомлено, що він проходив лікування в отоларингологічному відділенні ВМКЦ Північного регіону з 13.11.2015 по теперішній час. Діагноз: закритий перелом кісток носа зі зміщенням відламків. Підшкірна гематома нижніх повік обох очей. ДЕП І ст. з лікворно-венозною дисфункцією, ангіодистонічним синдромом. Гіпертонічна хвороба І ст. 13.11.2015 виконана операція: редресація кісток носа;

- даними, що містяться в протоколі огляду відеозапису від 11.12.2015, відповідно до якого встановлено, що це відеозапис з камери відеоспостереження, розташований на фасаді будівлі Харківського районного суду Харківської області. Відеозапис за 2015/11/12 15:30:03. На сходах Харківського районного суду Харківської області з правої сторони на останніх сходах знаходяться три чоловіки та одна жінка, які між собою розмовляють. О 15:32:08 з приміщення будівлі Харківського районного суду Харківської області виходять чоловіки у темному одязі. Як пояснив ОСОБА_4 з Харківського районного суду Харківської області виходить ОСОБА_9 , далі за ним виходить ОСОБА_10 , потім він сам, тобто ОСОБА_4 , за ним ОСОБА_5 . Вищезазначені чоловіки прямують до шлагбауму. О 15:32:25, коли ОСОБА_4 прямує до шлагбауму, за ним йде ОСОБА_5 , як пояснив ОСОБА_4 в той час ОСОБА_5 його окликнув, на що він обернувся. Після чого о 15:32:27 ОСОБА_5 наніс удар лівою рукою в область носу ОСОБА_4 . Після чого ОСОБА_4 зробив декілька кроків назад, тобто відійшов. До ОСОБА_5 в цей час підійшов ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які після того як ОСОБА_5 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4 , попрямували до автомобіля, на якому приїхали. В свою чергу ОСОБА_4 пішов до сходин будівлі Харківського районного суду Харківської області, та як останній пояснив, викликав поліцію та швидку медичну допомогу (т.2 а.с.71). Вказаний відеозапис також був досліджений в судовому засіданні, та встановлено що його зміст відповідає даним, що містяться в протоколі огляду.

Викликані в судове засідання свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Судом були вжиті усі передбачені процесуальним законом заходи для забезпечення явки в судове засідання для допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , як осіб, які були безпосередньо присутні при події злочину, однак, ні судовими викликами, ні прокурором в порядку, визначеному ч. 3 ст. 23 КПК України, така явка не була забезпечена. Оскільки суд позбавлений можливості безпосередньо допитати в судовому засіданні вказаних свідків, за клопотанням прокурора, проти якого не заперечували інші учасники провадження, в судовому засіданні було досліджено аудіозаписи з допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які були допитані попереднім складом суду.

Так, допитаний в судовому засіданні 09.12.2019 свідок ОСОБА_9 пояснив, що 12.11.2015 він разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_5 вийшли після судового засідання з приміщення суду. Він виходив перший інші за ним. Не дійшовши до шлагбауму на подвір`ї суду зупинився, що запалити, після чого підняв голову, та з правого боку почув голос ОСОБА_5 та обернувся. Коли обернувся побачив ОСОБА_5 , який стояв до нього спиною, та ОСОБА_4 , який йшов в бік входу до суду. Після цього він із ОСОБА_5 сіли в машину та поїхали. Ушкоджень на ОСОБА_4 він не бачив. Що саме говорив ОСОБА_5 не чув, тембр голосу на прояв агресії чи роздратованості не був схожий. Звуків удару чи щось таке не пам`ятає, не чув. Стан ОСОБА_5 був спокійний. В машині розмовляли лише про справу. В цій справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були опонентами, відносини між ними були неспокійні, бо у справі виникли спірні питання, але явного конфлікту між ними не було, із зали судового засідання вийшли спокійно.

Допитаний в судовому засіданні 07.11.2017 свідок ОСОБА_10 пояснив, що після судового засідання, восени 2015 року, якого числа не пам`ятає, він вийшов з приміщення суду після судового засідання в другій половині дня, разом з ним також вийшли ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , взяв телефон та дивився в нього (читав повідомлення), потім коли підняв очі побачив, що ОСОБА_4 йшов назад до будівлі суду. Звуків удару характерного для нанесення тілесних ушкоджень не чув. Потім із ОСОБА_10 та ОСОБА_5 сіли в автомобіль та поїхали, в машині розмовляли про справу. Про конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дізнався від слідчого. Чи відбувалися між ними суперечки під час та після судового засідання (до виходу з приміщення суду) не пам`ятає.

Крім того, в судовому засідання було досліджено аудіозаписи з допиту експерта ОСОБА_11 , який надавав пояснення попередньому складу суду в судовому засіданні 10.11.2017, де він зазначив, що під час проведення експертних досліджень не мав змоги відповісти на деякі запитання, поставлені експерту, через нестачу матеріалів. Але результати трьох проведених експертиз можливо використовувати в комплексі, оскільки вони не мають протиріч. Підтвердив дійсність та правильність проведених ним експертних досліджень. Підтвердив, що у ОСОБА_4 мав місце перелом кісток носу зі зміщенням. Під час огляду ОСОБА_4 13.11.2015 видимих пошкоджень на ньому не було виявлено, про що експерт зробив відповідний висновок. Наявність пошкоджень була встановлена під час проведення наступного експертного дослідження на підставі медичної документації.

Допитаний в судовому засіданні 05.12.2025 експерт ОСОБА_11 свої висновки №5307-Ая/15, №6358-Ая/15, №6723-Ая/15 підтримав, пояснення надані попередньому складу суду підтвердив. Надав пояснення стосовно проведених ним експертних досліджень, які тотожні поясненням наданим експертом в судовому засіданні 10.11.2017, зокрема додавши, що при переломі кісток носа не обов`язково мають місце зовнішні прояви (синці, гематоми тощо), тому під час первісного огляду потерпілого, він зазначив у висновку про відсутність у останнього тілесних ушкоджень. А вже після отримання необхідної медичної документації та рентгенівських знімків зробив висновок про наявність у потерпілого перелому кісток носа.

У відповідності до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 62 Конституції України, статті 17 КПК України кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону; обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного є неприпустимим, коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та всі можливості збирання додаткових доказів вичерпано, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати вимогам достатності та переконливості, а при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Отже, оцінюючи доводи сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, суд враховує наступне.

По-перше, суд вважає за необхідне зазначити, що всі вищеперераховані докази щодо обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зібрані стороною обвинувачення з дотриманням вимог КПК України.

По-друге, Верховний Суд України у Постанові Пленуму № 2 від 07.02.03 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» зазначив, що з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ суди повинні для вірної кваліфікації даних дій ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, питання про умисел необхідно вирішувати з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку підсудного, а так само потерпілого, що передували події. Крім того, визначальним при цьому, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Щодо доводів обвинуваченого про неналежність та недопустимість доказів протоколу проведення слідчого експерименту від 11.12.2015.

Відповідно до вимог ч.2 ст.93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Статтею 104 КПК України визначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Якщо за допомогою технічних засобів фіксується допит, текст показань може не вноситися до відповідного протоколу за умови, що жоден з учасників процесуальної дії не наполягає на цьому. У такому разі у протоколі зазначається, що показання зафіксовані на носії інформації, який додається до нього. Запис, здійснений за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів під час проведення слідчим, прокурором обшуку, є невід`ємним додатком до протоколу. Дії та обставини проведення обшуку, не зафіксовані у записі, не можуть бути внесені до протоколу обшуку та використані як доказ у кримінальному провадженні. Протокол складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце, час проведення та назву процесуальної дії; особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; виготовлені дублікати документів, а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, та спосіб їх ідентифікації; спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії. Перед підписанням протоколу учасникам процесуальної дії надається можливість ознайомитися із текстом протоколу. Зауваження і доповнення зазначаються у протоколі перед підписами. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії. Якщо особа через фізичні вади або з інших причин не може особисто підписати протокол, то ознайомлення такої особи з протоколом здійснюється у присутності її захисника (законного представника), який своїм підписом засвідчує зміст протоколу та факт неможливості його підписання особою. Якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається в протоколі. Такій особі надається право дати письмові пояснення щодо причин відмови від підписання, які заносяться до протоколу. Факт відмови особи від підписання протоколу, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови засвідчується підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності - понятих.

Згідно із приписами статті 106 КПК України протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення. До складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.

Досліджений в судовому засіданні протокол проведення слідчого експерименту від 11.12.2015 відповідає вимогам ст. 104, 106 КПК України, доказів протилежного стороною захисту не надано.

Статтею 240 КПК України передбачено, що з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

З огляду на те, що КПК не передбачає обов`язкового залучення підозрюваного та експерта до участі у слідчому експерименті протокол цієї слідчої дії не може бути визнаний недопустимим доказом лише на цій підставі.

Тобто, покладаючи дані протоколу проведення слідчого експерименту в основу обвинувального вироку, суд також керується правовими позиціями викладеними ККС ВС у своїх постановах від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (провадження № 51-8259км18) та від 6 липня 2021 року у справі № 720/49/19 (провадження № 51-3230км19), а також Великою Палатою Верховного Суду у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22), згідно яких за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

За приписами ст. 40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності і уповноважений здійснювати процесуальні дії у випадках, встановлених цим Кодексом, з дотримання порядку їх здійснення.

Враховуючи викладене вище, суд відхиляє доводи обвинуваченого як такі, що не ґрунтуються на законі.

Щодо тверджень обвинуваченого про проведення комісійної судово-медичної експертизи не в повному обсязі з вини потерпілого, оскільки останній свідомо не надав експертам необхідну медичну документацію.

Дослідженням матеріалів справи суд встановив, що в ході судового розгляду попереднім складом обвинувачений ОСОБА_5 звертався до суду із клопотанням про призначення комісійної судово-медичної експертизи.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05.05.2018 клопотання обвинуваченого було задоволено частково. Призначено по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено іншим експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса. На дослідження експертам надані матеріали кримінального провадження № 635/1118/16-к, провадження № 1-кп/635/148/2018. Запропоновано потерпілому надати експертам для дослідження витяг з історії хвороби.

На виконання ухвали суду 06.07.2023 на адресу суду надійшов висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) №08-357/2021, з протокольної частини якого вбачається, що на експертизу надані: матеріали кримінальної справи №635/1118/16-к (у 3-х томах; висновок рентгенографії від 12.11.2015; повідомлення за підписом начальника Військово-медичного Клінічного центру Північного регіону №2741 від 30.11.2015 про проходження лікування гр. ОСОБА_4 ; консультативний висновок лікаря-спеціаліста КЗОЗ «ХМКЛШНМД» від 12.11.2015; завірена копія медичної картки стаціонарного хворого №13548 з Військово-медичного Клінічного центру Північного регіону з виписним епікризом на ім`я ОСОБА_4 ; чотири рентгенівські знімки на ім`я ОСОБА_4 від 12.11.2015, 13.11.2015, 02.12.2015.

Експертом були досліджені: відомості з матеріалів справи; відомості з попередніх обстежень, експертиз; відомості з медичної документації.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 повідомив, що він надав експертам всю медичну документацію, яка була у нього в наявності, іншої документації він не має.

Після надходження до суду висновку експерта №08-357/2021 будь-яких інших клопотань про призначення експертиз від учасників провадження не надходило.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позиція обвинуваченого з вищевказаного питання зводиться до незгоди з результатами експертного дослідження, тому відхиляє доводи обвинуваченого як такі, що не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи.

Щодо клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про визнання довідки Військово-медичного Клінічного центру Північного регіону №2741 від 30.11.2015 неналежним доказом.

05.09.2024 ОСОБА_5 подав до суду клопотання, в обґрунтування якого зокрема зазначив, що інформація, зазначена у довідці №2741 від 30.11.2015, суперечить матеріалам справи та не відповідає дійсності, оскільки в ній зазначено, що ОСОБА_4 проходив лікування у Центрі «з 13.11.2015 по теперішній час», при цьому: 13.11.2015 він був на первинному огляді у військовому шпиталі, того ж дня 13.11.2015, він звернувся до Харківського бюро судово-медичних експертиз, того ж дня, 13.11.2015 повернувся до шпиталю, того ж дня, 13.11.2015 йому зробили операцію по редресації кісток носа, наступного дня, 14.11.2015, він був у кабінеті слідчої ОСОБА_12 , 23.11.2015 він брав участь у судовому засіданні в Харківському апеляційному адміністративному суді. Вказані обставини свідчать про те, що довідка №2741 від 30.11.2015 підтверджує факт брехливості заяв ОСОБА_4 на досудовому слідстві та суперечить фактичним обставинам справи, тому даний документ не може бути визнаний судом належним доказом.

Розглянувши вищевказане клопотання ОСОБА_5 суд вважає, що воно є безпідставним та необґрунтованим, оскільки зазначені в клопотанні обставини не доводять факту відсутності у потерпілого тілесних ушкоджень, як стверджує обвинувачений. Більш того, довідкою №2741 від 30.11.2015 зафіксовано факт проходження ОСОБА_4 лікування у закладі охорони здоров`я з діагнозом: закритий перелом кісток носа зі зміщенням уламків.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про визнання доказу у справі неналежним.

Щодо доводів ОСОБА_5 про недопустимість показань свідка ОСОБА_8 , оскільки той говорив суду неправду та є заінтересованою особою у цій справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 352 КПК України перед допитом свідка головуючий встановлює відомості про його особу та з`ясовує стосунки свідка з обвинуваченим і потерпілим. Крім того, головуючий з`ясовує чи отримав свідок пам`ятку про права та обов`язки свідка, чи зрозумілі вони йому, і в разі необхідності роз`яснює їх, а також з`ясовує, чи не відмовляється він з підстав, встановлених цим Кодексом, від давання показань, і попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Якщо перешкод для допиту свідка не встановлено, головуючий у судовому засіданні приводить його до присяги (ч. 2 ст. 352 КПК України).

Під час допиту свідку ОСОБА_8 в судовому засіданні головуючим було встановлено його особу, з`ясовано його стосунки з обвинуваченим та потерпілим, які не є його знайомими, близькими родичами, членами його сім`ї. Свідка було попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, судом не було встановлено перешкод для допиту вказаного свідка, тому головуючий у судовому засіданні привів його до присяги. Підписані ОСОБА_8 присяга свідка та попередження про кримінальну відповідальність від 29.09.2025 долучені до матеріалів справи.

Вищенаведене свідчить про безпідставність та необґрунтованість тверджень обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно свідка сторони обвинувачення ОСОБА_8 .

Також під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 стверджував, що відносно нього під час досудового розслідування з боку слідчого у даному кримінальному провадженні ОСОБА_13 вчинялися неправомірні дії у виді шантажу та вимог програвати справи.

При цьому, обвинувачений, маючи вищу юридичну освіту, протягом тривалого розгляду справи до правоохоронних органів та до суду з метою припинення та запобігання вчиненню відносно нього будь-яких протиправних дій з жодними заявами не звертався.

Суд констатує, що такі твердження є безпідставними, не мають жодного значення для оцінки доказів судом, оскільки обвинуваченим не зазначено на результати яких саме слідчих дій могли вплинути такі дії з боку слідчого, позиція ОСОБА_5 як під час досудового розслідування та судового розгляду не змінювалась, є стабільною, будь-яких інших слідчих дій за його участю слідчим не проводилось.

При цьому, суд зауважує, що ОСОБА_5 протягом судового розгляду не був позбавлений можливості подавати будь-які докази на спростування обставин, зазначених у обвинувальному акті, порушень вимог процесуального закону під час досудового розслідування або судового розгляду тощо на підставі принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні.

Забезпечуючи неухильне виконання загальних засад кримінального судочинства - верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, суд створив належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав, забезпечив сторонам свободу у поданні своїх доказів і доведенні їх переконливості, надав можливість реалізувати право на ініціювання клопотань під час дослідження обставин справи, дотримався принципів змагальності сторін та вважає, що можливості здобуття інших доказів вичерпано.

За правилами частини третьої статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється тільки за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні злочину.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд, дослідивши запропоновані учасниками докази, дійшов висновку, що вони, у відповідності до вимог ст. 85 КПК України, є належними, прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому діяння суд розцінює, як спосіб свого захисту з метою уникнути покарання та обов`язку відшкодування шкоди.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Мотиви призначення покарання обвинуваченому.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, форму вини, невизнання останньої, спосіб вчинення злочину та його стадію, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Таким чином, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує:

- ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення за ч.2 ст.125 КК України, яке Кримінальним законом віднесено до категорії кримінального проступку;

- обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно ст. 66 КК України в ході судового розгляду не встановлено;

- обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 67 КК України в ході судового розгляду не встановлено.

Також, суд бере до уваги особу обвинуваченого, який є одруженим, має трьох повнолітніх дітей, постійне місце проживання, на обліках наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за попереднім місцем роботи та за місцем проживання скарг на нього не надходило, раніше не судимий.

Враховуючи конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, для досягнення мети покарання, передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України.

При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку. Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу. Ураховуючи, що з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, яке є кримінальним проступком, минуло більше трьох років, а також з огляду на відсутність в ході судового розгляду клопотань від учасників судового провадження про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України на підставі положень ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Отже, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд виходить з того, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Крім того, суд враховує те, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Системний аналіз та юридичний зміст положень ч. 2 ст. 61 Конституції України свідчить про те, що в основу притягнення до юридичної відповідальності має бути покладений конкретний склад правопорушення, яке скоїла особа.

При розгляді даного кримінального провадження суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. В свою чергу, справедливість це одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Наведене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Щодо вирішення цивільних позовів.

Під час розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_4 подав до суду цивільний позов до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних зазначив, що моральна шкода, яка спричинена йому відповідачем полягає:

-у фізичному болю та стражданнях , яких позивач зазнав у зв`язку з нанесенням тілесних ушкоджень та іншим ушкодженням здоров`я, фізичному болю та стражданнях, які позивач зазнав під час лікування. Позивачу була зроблена операція редресація кісток носа, яка супроводжується больовим синдромом;

-в моральних стражданнях та настанні інших негативних наслідків, які спричинені протиправною поведінкою (діями) відповідача, внаслідок чого знижена якість життя позивача на певний період. Перебуваючи на стаціонарному лікуванні з 13.11.2015 до 07.12.2015, позивач був позбавлений соціального життя на цей період, його звичайний ритм життя був порушений;

-позивачу спричинено моральні страждання досудовим розслідуванням та судовою тяганиною, які викликають у нього душевні переживання, порушує його звичайний ритм життя, він змушений докладати значних зусиль для захисту своїх прав, витрачати кошти на правову допомогу, витрачати час на поїздки до органу досудового розслідування, суду тощо для у часті в слідчих діях, судових засіданнях, що спричиняє позивачу нервові переживання;

-в порушенні цивільних прав позивача на здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпеку;

-в порушенні прав позивача як людини на недоторканість та принижуюче гідність поводження.

Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 223 236,00 грн. Судові витрати просив покласти на відповідача.

Крім того, в ході судового розгляду до суду надійшла позовна заява від прокурора в інтересах держави в особі Військово-медичного клінічного центру Північного регіону, КЗОЗ «Харківської міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної допомоги ім. проф. О.І.Мещанінова» до ОСОБА_5 , який просить суд стягнути з відповідача на користь місцевого бюджету 99,34 грн та 9575,14 грн на відшкодування вартості лікування ОСОБА_4 у зазначених закладах охорони здоров`я, судові витрати просив покласти на відповідача.

Потерпілий та прокурор просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обвинувачений проти задоволення цивільних позовів заперечував, вважаючи їх безпідставними та не доведеними належними та допустимими доказами. Зокрема звернув увагу суду на те, що методика проф. ОСОБА_14 , на підставі якої позивачем здійснено розрахунок суми моральної шкоди, вже багато років не застосовується, і взагалі оцінювати нема чого, оскільки він не наносив ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Виходячи з цього особливої уваги потребує аналіз злочинів проти найцінніших людських благ життя та здоров`я, оскільки в кримінально-правовому аспекті ці посягання визнаються одними з найнебезпечніших

Статтею 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до вимог частини 1 статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.

Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України (ч.3 ст. 1206 ЦК України).

При відшкодуванні шкоди завданої вчиненням злочину, відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від матеріального становища особи що завдала шкоди.

За нормами ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

У п.7 ч.1 ст.368 КПК України зазначено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Судовим розглядом встановлено факт заподіяння дійсної, реальної шкоди потерпілому ОСОБА_4 протиправними діями обвинуваченого, а саме, йому були спричинені тілесні ушкодженнями, що підтверджується вищевказаними у вироку письмовими доказами, які є належними та допустимими. Тобто між подією кримінального правопорушення та заподіяною потерпілому шкодою встановлений безпосередній причинно-наслідковий зв`язок.

Судом встановлено, що Військово-медичним клінічним центром Північного регіону були понесені витрати на лікування потерпілого ОСОБА_4 на загальну суму 9575,14 грн, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки підтверджені в установленому законом порядку, а саме розрахунком витрат на обстеження та стаціонарне лікування ОСОБА_4 за період з 13.11.2015 до 07.12.2015, підписаного головним бухгалтером ФЕС ОСОБА_15 та скріпленого печаткою військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, судом встановлено понесення витрат на лікування потерпілого ОСОБА_4 КНП «ХМКЛШНД ім. проф. О.І.Мещанінова» на загальну суму 99,39 грн, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки підтверджені в установленому законом порядку, а саме вартістю витрат на надання амбулаторної допомоги на лікування ОСОБА_4 12.11.2015 в стоматологічному відділенні (діагноз: забій м`яких тканин голови, закритий перелом кісток носа), а саме: алкотест, амбулаторний прийом лікаря-хірурга, рентгенографія кісток носа (без урахування вартості плівки), підписаного заступником головного лікаря з економічних питань за погодженням головного лікаря від 04.12.2015 та скріпленого печаткою установи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Згідно з приписами ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (від 14.10.2014 за № 1697-VII) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Оскільки «інтереси держави» є поняттям оціночним, прокурор у кожному окремому випадку визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позов прокурора є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає про таке.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру заподіяних фізичних та душевних страждань, їх глибини та погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, а також інших негативних наслідків, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 був спричинений фізичний біль та страждання як у момент заподіяння тілесних ушкоджень, так і під час лікування.

Крім того, суд бере до уваги тривалий розгляд даної справи, який пов`язаний зокрема і з неналежною процесуальною поведінкою ОСОБА_5 , який під час судового розгляду неодноразово заявляв клопотання про відкладення розгляду справи та не з`являвся на виклик суду без поважних причин, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим до останнього було застосовано захід процесуального примусу у виді приводу.

Внаслідок протиправних дій обвинуваченого істотно змінився звичний уклад життя потерпілого, оскільки останній протягом тривалого часу намагався поновити його порушені права, його життя у вказаний період було переповненим негативними емоціями, психічними переживанням.

Стосовно розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, суд зазначає про таке.

Зі змісту цивільного позову вбачається, що розмір відшкодування завданої моральної шкоди здійснено позивачем на підставі методики професора ОСОБА_14 про визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

Відповідач, як на одну із підстав для відмови у задоволенні позову, посилався на її виключення з Реєстру методик проведення судових експертиз.

Суд погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №372/4399/15-ц, зазначено, що 29.01.2016 рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика ОСОБА_14 про визначення розміру відшкодування моральної шкоди була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, що належить до компетенції суду, яка не передбачає обов`язку використання методик та призначення експертиз.

Європейський суд з прав людини, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, Європейський суд з прав людини вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (див. mutatis mutandis § 59 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

З огляду на вищевикладене, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань, істотність вимушених змін в організації життя, основоположних засад виваженості і справедливості, а також беручи до уваги тривалість судового розгляду, яка призвела до порушення права потерпілого на своєчасне та належне відшкодування моральної шкоди, та суттєво посилило його моральні та душевні страждання, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 200000,00 грн. Саме така сума відшкодування, на думку суду, буде еквівалентна завданим йому моральним стражданням внаслідок фізичного болю та вимушених змін у житті.

Такий висновок, на думку суду, повністю узгоджується з рекомендаціями, викладеними у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" , де зазначено, що у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 не обирався.

Витрати на проведення експертиз у справі відсутні.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі положень ст.100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 368, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850,00 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Відповідно до положень ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов прокурора - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь місцевого бюджету (код класифікації доходів бюджету:24060300; номер рахунку (IBAN): UA0020649; код отримувача ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); отримувач: ГУК Харків обл/МТГ Харків) грошові кошти у розмірі 99,39 (дев`яносто дев`ять) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину у КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І.Мещанінова».

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь місцевого бюджету (код класифікації доходів бюджету:24060300; номер рахунку (IBAN): UA0020649; код отримувача ; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); отримувач: ГУК Харків обл/МТГ Харків) грошові кошти у розмірі 9575,14 (дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят п`ять) гривень 14 (чотирнадцять) копійок в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинену моральну шкоду у розмірі 200000,00 (двісті тисяч) гривень 00 копійок.

В решті позову відмовити.

Речові докази: диск з відеозаписами від 12.11.2015 та копію ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26.11.2015, визнані постановою слідчого СВ Харківського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_13 від 11.12.2015, що долучені до матеріалів кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція протягом 30 днів з дня проголошення вироку суду до судової палати з кримінальних справ Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1