Номер провадження: 11-кп/813/1402/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.12.2025, якою під час судового розгляду к/п №0000881від 23.09.2025 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 20.02.2026 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20.02.2026 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема впливу на зміст існуючих доказів та створення перешкод для розгляду кримінального провадження шляхом неявки до суду зі штучних підстав, переховування від органу досудового розслідування та суду, що не зменшився на цій стадії к/п стосовно ОСОБА_7 , відсутності підстав для зміни запобіжного заходу, в тому числі на більш м`який та на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість з огляду на те, що суд не навів конкретних фактів, які б підтверджували наявність реальних ризиків переховування обвинуваченого, перешкоджання суду тощо, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку захисника, суд при вирішенні процесуального питання фактично став стороною обвинувачення, що є порушенням принципу змагальності сторін, передбаченого ст. 22 КПК України, що в результаті змушує обвинуваченого захищатися і від сторони обвинувачення, і від суду.

Крім іншого, захисник зазначив, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення є безпідставним, а наявність міцних соціальних зв`язків в обвинуваченого ОСОБА_7 , який є єдиним годувальником в сім`ї, має цивільну дружину та виховує трьох малолітніх дітей, допомагає матеріально своїй матері виховувати двох дітей дають підстави вважати, що він буде достатньо сумлінно виконувати обов`язки обвинуваченого згідно із законом. Також, захисник зазначив, що визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави є імперативним обов`язком суду, за виключенням певних винятків, визначених законом та вважає, що визначення обвинуваченому ОСОБА_7 розміру застави в повній мірі відповідатиме принципу верховенства права.

За таких обставин захисник ОСОБА_9 просить скасувати частково оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора в частині продовження строку дії запобіжного заходу та застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді застави в 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, що за ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, специфіку інкримінованого злочину, проти життя та здоров`я особи, який спричинив смерть людини, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції щодо наявності в цьому к/п ризиків створення обвинуваченимОСОБА_7 перешкод для розгляду кримінального провадження, переховування від органу досудового розслідування та суду, які залишаються актуальними на цій стадії к/п.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що к/п було внесене до ЄРДР 23.09.2025 та вже 19.12.2025 обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 був переданий до суду для розгляду. Тобто, оскільки судовий розгляд в справі тільки розпочато, що потребує дослідження доказів, допиту свідків тощо, наявні підстави стверджувати про актуальність вище зазначених ризиків.

Водночас, апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

При цьому, не знайшли свого підтвердження доводи захисника щодо того, що суд при вирішенні оспорюваного процесуального питання фактично став стороною обвинувачення, оскільки клопотання прокурора відповідає вимогам, встановленим процесуальним законодавством та містить необхідні обґрунтування потреби продовження строку дії запобіжного заходу, які в подальшому були предметом судового розгляду.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Водночас, апеляційний суд враховує посилання захисника на наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, однак вказані характеристики особи обвинуваченого не спростовують вище наведені ризики та не є достатнім стримуючим фактором, який свідчив би про забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, більш того вказані обставини існували на момент ймовірного вчинення інкримінованого діяння, однак не мали достатнього впливу на особу, аби стримати її від кримінально протиправної діяльності. При цьому, доказів надання матеріальної допомоги своїй матері обвинуваченим ОСОБА_7 стороною захисту надано не було.

Отже, на переконання апеляційного суду, вище викладених обставин достатньо для висновку про обґрунтованість висновку суду 1-ої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому, зважаючи на стадію розгляду к/п, обставини інкримінованого злочину, на теперішній час підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

Водночас, апеляційний суд наголошує на тому, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою носить тимчасовий характер та його необхідність через нетривалий період часу буде переглянута судом, що гарантовано кримінальним процесуальним законодавством, під час чого може бути встановлена відсутність потреби в його продовженні або ж застосований більш м`який запобіжний захід.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який спричинив загибель людини, враховуючи, що життя людини, її здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека є найвищою соціальною цінністю, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ої інстанції не визначати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 .

Водночас, апеляційний суд враховує посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 щодо стану здоров`я обвинуваченого внаслідок перенесення контузії та виникнення в зв`язку з цим ряду захворювань та вважає необхідним зобов`язати службових осіб органу тимчасового тримання під вартою ОСОБА_7 забезпечити необхідне медичне обстеження обвинуваченого та надання йому належної медичної допомоги, в тому числі у разі потреби в закладах МОЗ України.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.12.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 20.02.2026 включно, без визначення застави- залишити без змін.

Доручити службовим особам ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Одеській філії ДКВС в Миколаївській та Одеській обл. провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_7 та забезпечити надання йому належної медичної допомоги, в тому числі при необхідності в закладах МОЗ України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4