Суддя ОСОБА_1
Провадження № 1-кп/644/973/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова кримінальне провадження №0001425 від 10.10.2025 за обвинуваченням :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Нікополя, Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, освіта- середня, не працюючого, який є особою з інвалідність ІІ групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Як установлено статтею 298 КУпАП, яка кореспондується із ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Постановою Харківського районного суду Харківської області від 15.04.2025 (справа №635/1324/25), що набрала законної сили 26.04.2025, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 місяці.

Незважаючи на це, обвинувачений ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вищевказаної постанови Харківського районного суду Харківської області та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 19.05.2025 о 12 годині 56 хвилин, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно протягом року керував транспортним засобом марки Nissan March, з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , перебуваючи по вул. 12-го квітня, б. 4 в м. Харкові, та був зупинений екіпажем УПП в Харківській області ДПП, про що був складений протокол про адміністративне правопорушення від 19.05.2025

за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Постановою Індустріального районного суду м. Харкова від 04.08.2025 (справа №644/4652/25, провадження № 3/644/1210/25), що набрала законної сили 15.08.2025, ОСОБА_4 визнано винним за ч.5 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 40800 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років .

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.382 КК України визнав у повному обсязі. Пояснив, що він був обізнаний про постанову Харківського районного суду Харківської області від 15.04.2025, якою його було позбавлено права керувати транспортними засобами, однак дійсно 19.05.2025 сів за кермо та порушив правила дорожнього руху, за що 04.08.2025 знову був притягнутий до адміністративної відповідальності. Зазначив, що він розумів, що своїми діями порушив ПДР України та не виконав рішення суду. Кваліфікацію злочину не оспорює. Щиро покаявся у скоєному. При цьому, просив суд не досліджувати інші докази у кримінальному провадженні, обмежитись його поясненнями та розглянути справу відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження.

Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в обсязі пред`явленого обвинувачення є доведеною.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Суд враховує, що згідно статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, у справі «Ігор Тарасов проти України» (рішення від 16 червня 2016 року), ЄСПЛ констатував, що порушення ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції необхідно розуміти як заборону переслідування або судового розгляду іншого «правопорушення», якщо воно виникає з ідентичних фактів або фактів, однакових по суті, що не було встановлено у даному кримінальному провадженні.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Проте, об`єктом правопорушення, передбаченого статтею 126 КУпАП, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року (справа № 450/205/19, провадження № 51-1306 км 22).

У даному кримінальному провадженні зібрані докази свідчать про умисне невиконання судового рішення обвинуваченим ОСОБА_4 .

Оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення у відношенні ОСОБА_4 , а - невиконання заборони керування транспортними засобами обвинуваченим ОСОБА_4 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК.

Відтак , встановлені факти не призвели до притягнення до відповідальності ОСОБА_4 двічі, оскільки в обґрунтування обвинувачення за ч. 1 ст. 382 КК України щодо ОСОБА_4 покладено лише обставини невиконання ним судового рішення, що не суперечить приписам ч. 3 ст. 2 КК та протоколу № 7 до Конвенції.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 27 січня 2025 року (справа № 685/1196/23; провадження № 51-4437км24) вказано, що керування транспортним засобом особою, яка достовірно знає про наявність постанови суду, якою на неї накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про умисне ухилення від її виконання, що і є однією з форм невиконання судового рішення в розумінні ч. 1 ст. 382 КК України. Мета такого керування не є обов`язковим і визначальним елементом суб`єктивної сторони вказаного протиправного діяння.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він на обліку нарколога та психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю ІІ групи, , на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, обвинувачений в силу ст. 89 КК України не судимий, у обвинуваченого ОСОБА_4 наявна мотивація до позитивних змін, в т.ч. усвідомлення своєї провини у скоєному ним.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 382 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії нетяжких.

На підставі викладеного,враховуючи вимоги ст. 65 КК України, суд вважає за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання, на думку суду, зможе виправити обвинуваченого та попередити вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме принципу індивідуалізації та співмірності.

При цьому, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичних обставин справи та характеру скоєного обвинуваченим ОСОБА_4 , відсутності спричинення тяжких наслідків, з огляду на особу обвинуваченого, який є особою з інвалідністю ІІ групи, наявність обставини, що пом`якшує покарання, приймаючи до уваги відношення обвинуваченогодо вчиненого, який щиро покаявся у скоєному, суд приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_4 зможе довести своє виправлення та перевиховання без реального відбування покарання, і тому вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та буде достатнім для досягнення відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.

По даному кримінальному провадженню запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не застосовувався.

Цивільний позов не заявлено.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік .

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено, з урахуванням ч.2 ст.394 КПК України, до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м. Харкова.

Суддя ОСОБА_1