Справа № 297/307/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2025 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000026 від 20.01.2025 року, яке поступило з обвинувальним актом по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Лучки, Мукачівського району, Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, непрацюючого, раніше не судимого,

за ч. 2 ст. 332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи співробітником ВП № 1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області та будучи обізнаним про явище нелегальної міграції на території України, використовуючи воєнний стан, введений на території України через збройну агресію російської федерації проти України та заборону виїзду за кордон громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, діючи за попередньою змовою із невстановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, використовуючи службове становище здійснив сприяння в незаконному переправленні осіб через державний кордон України шляхом порад, вказівок, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб.

Так, громадянин України ОСОБА_4 не пізніше 10 березня 2024 року вступив у злочинну змову з невстановленими на даний час досудовим розслідуванням особами щодо участі в незаконному переправленні через державний кордон України осіб призовного віку - громадян України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме ОСОБА_4 3 використанням службового становища як співробітника ВП № 1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області на належному йому транспортному засобі повинен був доставити осіб, які мали на меті незаконно перетнути кордон, на місцевість прилеглу до лінії Державного кордону України, для передачі іншим невстановленим особам, які в подальшому повинні були організувати незаконне переправлення через Державний кордон України вищевказаних чотирьох осіб.

В той же час, в кінці лютого 2024 року з метою незаконного слідування через державний кордон України, слідуючи вказівкам невстановлених осіб, громадяни України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прибули в м. Ужгород, де мали отримати подальші вказівки щодо незаконного перетинання державного кордону України та слідування в країни ЄС.

Надалі, 10 березня 2024 року близько 20 години 00 хвилин ОСОБА_4 діючи попередньою змовою з невстановленими на даний час особами за використовуючи транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT» з реєстраційним номером НОМЕР_1 прибув до магазину «Амбар», що знаходиться в населеному пункті Середнє Ужгородського району Закарпатської області, після чого, розмістив у салоні вказаного транспортного засобу двох громадян України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які попередньо були зорганізовані та доставлені до вказаного місця іншими невстановленими особами.

Надалі, продовжуючи діяти згідно заздалегідь розробленого плану ОСОБА_4 спільно із попередньо розміщеними ним у салоні автомобіля марки «VOLKSWAGEN PASSAT» з реєстраційним номером НОМЕР_2 громадянами України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прослідували до покинутої заправки, що у населеному пункті Середнє Ужгородського району Закарпатської області, де на них вже чекали громадяни України ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які так само попередньо були зорганізовані та доставлені до вказаного місця іншими невстановленими особами. Після чого, згідно вказівки ОСОБА_4 розмістились в салоні керованого ним автомобіля.

Надалі, транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT» з реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 з чотирма пасажирами заїхав на територію АЗС, де останній заправив транспортний засіб та продовжив свій рух в напрямку державного кордону України.

Слідуючи в напрямку лінії державного кордону України, впродовж всієї дороги, ОСОБА_4 з метою не бути викритим, використовуючи засоби та методи конспірації умисно надавав пасажирам вказівки про те, що вони у випадку їх зупинення працівниками правоохоронних органів для з`ясування мети перебування в прикордонно-контрольованому районі повинні говорити, що начебто їдуть для проведення слідчих дій в м. Берегово у якості понятих, так як ОСОБА_4 є працівником поліції.

Прибувши близько 23 години 15 хвилин 10 березня 2024 року в с. Яноші Берегівського району Закарпатської області, на напрямку 188 прикордонного знаку, де знаходиться блок-пост, даний транспортний засіб під керуванням ОСОБА_4 був зупинений співробітниками НОМЕР_3 прикордонного загону ДПСУ для перевірки документів. Після чого, останній показав посвідчення співробітника ВП № 1 Ужгородського ГУНП в Закарпатській області та повідомив, що є співробітником поліції і слідує у службових справах в м. Берегово, куди доставляє чотирьох осіб для проведення слідчих дій в якості понятих. На вимогу співробітників ДПС України, які знаходилися на блок-посту надати документи до пасажирів, які знаходились в транспортному засобі, ОСОБА_4 повідомив, що у зв`язку з вищевикладеним пасажири не будуть показувати документи, які посвідчують їх особу.

Однак, в подальшому при з`ясуванні співробітниками ДПС України обставин знаходження в місцевості наближеної до лінії Державного кордону України осіб призовного віку громадян України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було встановлено, що вони слідують для подальшого незаконного їх переправлення через Державний кордон України невстановленими особами.

У зв`язку з вищевказаним ОСОБА_4 не довів свій злочинний намір щодо доставки чотирьох осіб до невстановлених досудовим розслідуванням осіб, які мали в подальшому їх незаконно переправити з України до Угорської Республіки, з причин, що не залежали від його волі, так як ОСОБА_10 було викрито та затримано працівниками правоохоронних органів за участь в незаконному переправленні осіб через державний кордон України.

Доказами на підтвердження встановлених обставин є наступне.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав частково і показав, що в березні 2024 року він працював оперуповноваженим в Ужгородському районі, а службове посвідчення використовував, щоб було легше потрапити в Берегівський район Закарпатської області. Також, пояснив, що до нього звернувся знайомий в березні 2024 року на ім`я ОСОБА_11 та попросив зробити послугу, надавши, при цьому, транспортний засіб. Вказаний транспортний засіб був на іноземній реєстрації, гірчично зеленого кольору. Того ж дня, він приїхав в смт. Середнє та знаходячись біля магазину "Амбар" йому подзвонив знайомий та повідомив, що зараз підійдуть дві особи, а ще двох осіб треба забрати на виїзді із смт. Середнє на непрацюючій заправці, після чого він поїхав в бік Берегівського району Закарпатської області. Так, біля Берегівського району Закарпатської області його зупинили на мобільному блок-посту працівники ДПСУ. Тоді, він показав службове посвідчення, хлопці показали документи, однак у працівників ДПСУ виникли сумніві та їх доставили на КПП "Лужанка", де проводились слідчі дії. Під`їжджаючи до Берегівського району Закарпатської області обвинувачений ОСОБА_4 вже розумів, що ці хлопці планують перетнути кордон, але нічого не вчиняв, оскільки їх було четверо і він думав, що можливо вони йому щось зроблять. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив, що показував посвідчення співробітника поліції, а прикордонникам пояснював, що везе осіб на слідчі дії. При цьому, грошові кошти не мав отримати. Щиро розкаявся у вчиненому злочині.

Відповідно до ст. 349 КПК України, за згодою всіх учасників судового розгляду, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений, його захисник та прокурор не оспорюють обставини справи та судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, тому суд за їх згодою відповідно до частин 3 і 4 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням обставин, які характеризують обвинуваченого.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Отже, суд обираючи покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зокрема, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Так, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні висловив думку щодо засудження своєї поведінки та обіцяв у майбутньому не вчиняти кримінальних правопорушень.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України слід визнати його щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України,судом не встановлено.

Згідно характеристики по місцю проживання, ОСОБА_4 характеризується позитивно, скарг від сусідів на нього не надходило.

Згідно повідомлення КНП «УЖГОРОДСЬКА МІСЬКА БАГАТОПРОФІЛЬНА КЛІНІЧНА ЛІКАРНЯ» УЖГОРОДСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ обвинувачений ОСОБА_4 у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не спостерігається.

Згідно довідки КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ОБЛАСНИЙ ЗАКЛАД З НАДАННЯ ПСИХІАТРИЧНОЇ ДОПОМОГИ ОСОБА_12 » ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСНОЇ РАДИ ОСОБА_4 за медичною допомогою до лікаря-психіатра поліклінічного відділення не звертався.

Згідно досудової доповіді, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_4 , його спосіб життя, історію правопорушень на протиправну поведінку оцінюється як високий; рівень небезпеки для суспільства середній; ризик шкоди життю і здоров`ю низький; ризик вчинення повторного кримінального правопорушення середній, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб).

На думку суду обвинуваченого ОСОБА_4 слід визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 332 КК України, як сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, шляхом надання порад, вказівок та засобів, усунення перешкод, вчинене службовою особою з використанням службового становища за попередньою змовою групою осіб, щодо кількох осіб.

Положеннями ст. 50 КК України, визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ККС ВС у справі № 702/301/20, такий вид покарання як позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю може застосовуватися як до осіб, які вже обіймають певні посади або здійснюють відповідну діяльність, так і до осіб, які такі посади можуть обійняти в майбутньому, або ж у майбутньому можуть здійснювати відповідну діяльність.

В судових дебатах прокурор просив призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 років 6 місяців не вчинить нового злочину, поклавши на нього обов`язки відповідно до п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 в судових дебатах не заперечили щодо призначення такого виду покарання, за вчинений обвинуваченим злочин. Разом з цим, просили призначити покарання підставі ст. 75 КК України строком на 2 роки.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, однак в якому щиро розкаявся, зокрема активно сприяв розкриттю злочину, реалізуючи принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на середню ймовірність вчинення повторного правопорушення відповідно висновку досудової доповіді органу пробації, суд вважає за можливе його виправлення без відбування покарання, а тому на підставі ст. 75 КК України слід звільнити його від відбування основного покарання, з покладанням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України. Додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 332 КК України, слід призначити на строк два роки, зокрема позбавити права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та охорони державного кордону.

Суд вважає, що таке покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Речові докази відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 на стадії судового розгляду не обирався.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлений.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 332 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 332 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та охорони державного кордону строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового злочину, поклавши на нього обов`язки відповідно до п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Закарпатського апеляційного суду через Берегівський районний суд Закарпатської області протягом 30 діб з моменту його оголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_13