Справа № 740/3000/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/698/25
Категорія - ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №0000332 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта середня, не працює, з 04.10.2024 вважається таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , раніше не судимий,

засуджений за:

- ч.4 ст.185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- ч.1 ст.357 КК України - до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Також цим вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.361 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_7 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , солдат, у порушення вимог ст.ст.41, 68, 92 Конституції України, ст.ст.178, 328 ЦК України, ст.ст.11, 12, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 10 квітня 2025 року, близько 23:30 год, перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно здійснив крадіжку банківської карти АТ«ПУМБ», рахунок НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , яка згідно п.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», п.56 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги», ст.51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом, тобто електронним платіжним документом, засобом доступу до банківського рахунку. Після цього ОСОБА_7 , отримавши можливість розпорядитися викраденим офіційним документом на власний розсуд, залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився банківською картою на власний розсуд.

ОСОБА_7 , у порушення вищезазначеного законодавства, під час воєнного стану, перебуваючи біля банкомату, який обслуговується АТ «ОЩАДБАНК», що знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Вокзальна, 4, використовуючи раніше викрадену банківську картку АТ «ПУМБ», рахунок № НОМЕР_2 , ОСОБА_9 та будучи обізнаним про пін-код від банківської картки, у період часу з 01:17 год до 02:58 год 11 квітня 2025 року через вказаний банкомат вчинив 5 тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально-протиправним наміром, спрямованих на таємне викрадення грошових коштів, вивів у готівку грошові кошти, а саме: 11.04.2025 в 01:17 год. зняття готівки в сумі 5000 грн з банкомату АТ«ОЩАДБАНК» (МФО 300465, ); 11.04.2025 в 01:19 год. зняття готівки в сумі 5000 грн з банкомату АТ«ОЩАДБАНК» (МФО 300465, ); 11.04.2025 в 01:21 год. зняття готівки в сумі 5000 грн з банкомату АТ«ОЩАДБАНК» (МФО 300465, ); 11.04.2025 в 02:55 год. зняття готівки в сумі 1000 грн з банкомату АТ«ОЩАДБАНК» (МФО 300465, ); 11.04.2025 в 02:58 год. зняття готівки в сумі 500 грн з банкомату АТ«ОЩАДБАНК» (МФО 300465, ), чим здійснив таємне викрадення вказаних грошових коштів, заподіявши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 16 500 гривень.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він у порушення вищезазначеного законодавства, в період часу з 01:17 год до 02:58 год 11 квітня 2025 року, перебуваючи біля банкомату, який обслуговується АТ «ОЩАДБАНК», що знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Вокзальна, 4, маючи умисел на заволодіння чужим майном, використовуючи раніше викрадену банківську картку АТ «ПУМБ» за № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_9 , без дозволу та відома останнього, будучи обізнаним про пін-код від банківської картки, здійснив операцію зі зняття грошових коштів на загальну суму 16500 грн, чим змінив баланс на рахунку потерпілого ОСОБА_9 без його дозволу та поінформованості, тобто вчинив несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи АТ «ПУМБ».

Таким чином, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується у несанкціонованому втручанні в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст.361 КК України, місцевий суд вказав, що в обвинувальному акті не зазначено, у чому саме полягають дії ОСОБА_7 у несанкціонованому втручанні в роботу автоматизованої системи та якої саме, що свідчить про відсутність у висунутому обвинуваченні обставин, які підлягають доказуванню, а саме, події кримінального правопорушення. Також суд вказав, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні розпочате за заявою ОСОБА_9 , та здійснюється у формі приватного обвинувачення. Водночас, основним об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, є суспільні відносини у сфері забезпечення роботи, серед іншого, інформаційної (автоматизованої) системи, а не право власності на майно (зокрема на гроші у безготівковій формі) чи встановлений законодавством порядок обігу і використання офіційних документів (зокрема платіжної картки), то попри те, що від порушення порядку роботи в інформаційній системі можуть наставати негативні наслідки для користувача системи, потерпілим в кримінально-правовому і процесуальному аспекті від кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, є не користувач системи, а власник системи - фізична або юридична особа, якій належить право власності на систему, або володілець інформації - фізична або юридична особа, якій належать права на інформацію. Проте прокурором не надано доказів, що в даному кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, власника інформаційної системи або володільця інформації (банк, іншу фінансову чи платіжну установу) органом досудового розслідування було визнано потерпілим, чи такі зверталися із заявою про кримінальне правопорушення, і ставили у будь-який спосіб перед органом досудового розслідування питання про застосування щодо ОСОБА_7 заходів кримінальної репресії.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, просив скасувати вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.361 КК України, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 та ч.1 ст.361 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. В обґрунтування скарги зазначає, що у обвинувальному акті викладені фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, зокрема, час, місце, спосіб його вчинення та інші обставини. Посилаючись на положення ст.55 КПК України, яка визначає статус потерпілого, його права та обов`язки у кримінальному провадженні, відсутність у кримінальному процесуальному законодавстві конкретного способу звернення потерпілого із заявою, яка зумовлює визначені ч.1 ст.477 КПК України правові наслідки, враховуючи, що захист прав і свобод людини вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значимих дій над зовнішньою формою їх вираження, навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до відповідальності, відповідна позиція зафіксована у процесуальних документах, дає підстави для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №288/1158/16-к). Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України. Таке волевиявлення виражене в належний процесуальний спосіб варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу. Отже, ОСОБА_9 є потерпілим, під час досудового розслідування та судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, серед іншого, і за ч.1 ст.361 КК України.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив залишити вирок місцевого суду без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357, ч.4 ст.185 КК України, та кваліфікація його дій у цій частині в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

Водночас, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, та обґрунтовано виправдав обвинуваченого в цій частині.

Так, відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

За ч.1 ст.361 КК України передбачена кримінальна відповідальність за несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Основним та безпосереднім об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері забезпечення роботи інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України характеризується дією у вигляді несанкціонованого втручання у роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж.

Під таким несанкціонованим втручанням слід розуміти будь-які дії, що провадяться з порушенням порядку доступу до інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, установленого відповідно до законодавства, серед іншого, проникнення до таких систем, вчинення дій, які змінюють режим роботи системи, або ж повністю чи частково припиняють її роботу, без дозволу відповідного власника або уповноважених ним осіб.

Об`єктом посягання у ст.361 КК України є правильна обробка інформації в автоматизованій системі, тобто належне виконання запрограмованих у ній операцій. Метою втручання є порушення алгоритму або комплексу алгоритмів функціонування системи. Таким чином, втручання в автоматизовану систему передбачає, що певна автоматизована система вже створена і функціонує, тобто виконує певні запрограмовані операції з наявною в ній інформацією, і внаслідок такого втручання порушується порядок виконання операцій.

Банкомат - це електронний програмно-технічний комплекс з вмонтованим спеціалізованим комп`ютером, призначений для здійснення автоматизованих операцій видачі наявних грошових коштів, зокрема з використанням платіжних карток, передачі розпоряджень банку про перерахування грошових коштів з банківського рахунку клієнта та виконання інших операцій: оплати товарів, послуг; для автоматизованого складання документів, що підтверджують відповідні операції (видачі паперових касових чеків), а у деяких випадках також для прийому грошових коштів.

Водночас, будь-яких доказів у підтвердження вчинення ОСОБА_7 дій, направлених на фізичне втручання у механізм роботи банкомату, який використовувався ним для зняття готівки з викраденої у потерпілого ОСОБА_9 платіжної картки, як і будь-яких доказів у підтвердження вчинення ОСОБА_7 дій, направлених на втручання у програмне забезпечення, встановлене на обладнанні банкомату, що призвело б до неналежного виконання запрограмованих у банкоматі та у встановленому на ньому програмному забезпеченні операцій, а також будь-яких доказів у підтвердження, що дії ОСОБА_7 , пов`язані зі зняттям готівкових коштів з викраденої у потерпілої банківської картки за допомогою банкомату, призвели до наслідків у виді порушення порядку виконання операцій цим банкоматом та встановленими на ньому програмними комплексами інформації, суду не надано.

Використання вказаного банкомату було способом заволодіння ОСОБА_7 грошовими коштами потерпілого, при цьому обвинувачений фактично володів викраденою у ОСОБА_9 платіжною банківською картою АТ«ПУМБ», рахунок НОМЕР_2 , а також був обізнаний з ПІН-кодом до неї, чого достатньо для зняття грошових коштів з цієї платіжної банківської карти у разі їх наявності на рахунку власника, а також наявності відповідних купюр у банкоматі. Застосований обвинуваченим спосіб заволодіння грошовими коштами потерпілого не потребував вчинення ним будь-яких додаткових дій, спрямованих на порушення порядку виконання банкоматом операцій.

Також колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду що з обвинувального акту неможливо встановити, в чому саме виразилось несанкціоноване втручання ОСОБА_7 в роботу інформаційних (автоматизованих) мереж, які його дії мали характер втручання та призвели до припинення роботи таких систем чи мереж, їх зміни, вплив на їх функціонування. Саме використання картки потерпілого, введення пін-коду, формування заявки на зняття готівки, в результаті чого банкомат видав грошові кошти, не може вважатись несанкціонованим втручанням в роботу системи.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачений не вчиняв дій, які утворюють об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ст.361 КК України.

Отже, перевірені в судовому засіданні апеляційним судом вищенаведені докази сторони обвинувачення у своїй сукупності не містять достатніх та переконливих даних, які б підтверджували наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Викладене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України від 23лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права.

Так, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Відтак, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість виправдання місцевим судом ОСОБА_7 за ч.1 ст.361КК України, неспроможними.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, серед іншого, ч.1 ст.361 КК України (несанкціоноване втручання в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем, комп`ютерних мереж чи мереж електрозв`язку, без обтяжуючих обставин.

В свою чергу, потерпілим у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ст.55 КПК України може бути, серед іншого, фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Як убачається з матеріалів справи, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було розпочате слідчим відділом Ніжинського РУП в Чернігівській області за заявою ОСОБА_9 про те, що з його картки, емітованої АТ «ПУМБ», було викрадено грошові кошти, та за фактом крадіжки 16 квітня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідування за №0000332 були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Відомості до ЄРДР щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 361 КК України, були внесені 27 травня 2025 року за № 0000412, на підставі відповідного рапорту слідчого від 27.05.2025. Натомість, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних стосовно наявності заяв приватних (фізичних або юридичних) осіб про вчинення цього кримінального правопорушення.

В даному випадку апеляційний суд враховує практику Верховного Суду, відповідно до якої волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до ч.1 ст.477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із ч.4 ст.26, п.7 ч.1 ст.284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності, як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у ст.26 КПК України та полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

За нормами чинного КПК України особливістю такого кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного: провадження розпочинається лише за заявою потерпілого, відмова якого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття справи (крім кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством). В іншій частині, в тому числі щодо кола осіб, уповноважених відкривати кримінальне провадження, процедури збирання доказів, пред`явлення обвинувачення в обвинувальному акті та підтримання його прокурором у суді, нормами цього Кодексу особливостей не встановлено.

Зміст ч. 1 ст. 477 КПК України у системному зв`язку із приписами ч.4 ст.26 та п.7 ч.1 ст.284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК України. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї.

Відтак, усупереч твердженням прокурора, рапорт слідчого про виявлення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 361 КК України, в даному випадку не може виступати заявою потерпілого про вчинення кримінального правопорушення та, як наслідок, безумовною підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, оскільки така ситуація суперечить нормам кримінального процесуального законодавства.

Як правильно вказав місцевий суд, основним об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.361 КК України, є, серед іншого, суспільні відносини у сфері забезпечення роботи інформаційної (автоматизованої) системи, а не право власності на майно (зокрема на гроші у безготівковій формі) чи встановлений законодавством порядок обігу і використання офіційних документів (зокрема платіжної картки), то попри те, що від порушення порядку роботи в інформаційній системі можуть наставати негативні наслідки для користувача системи, потерпілим в кримінально-правовому і процесуальному аспекті за ч.1 ст.361 КК України, є не користувач системи, а власник системи - фізична або юридична особа, якій належить право власності на систему, або володілець інформації - фізична або юридична особа, якій належать права на інформацію.

Водночас, прокурором не надано доказів, що в даному кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, власника інформаційної системи або володільця інформації (банк, іншу фінансову чи платіжну установу) органом досудового розслідування було визнано потерпілим, чи такі зверталися із заявою про кримінальне правопорушення, і ставили у будь-який спосіб перед органом досудового розслідування (прокурором) питання про застосування щодо ОСОБА_7 заходів кримінальної репресії.

Згідно з положеннями ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; обставину, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутність обставин, які обтяжують покарання; часткове відшкодування потерпілому заподіяної шкоди; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 остаточного покарання саме у виді позбавлення волі на певний строк, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень місцевим судом під час розгляду кримінального провадження вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 27 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4