ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 678/1314/24

Провадження № 11-кп/820/454/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Старосинявського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000208, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 липня 2024 року,яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Хмельницький, громадянина України, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 4 статті 187, частиною 2 статті 289 КК України та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Старосинявського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року про виправлення описки у вироку суду, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Старосинявського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, та призначено покарання:

-за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна;

-за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк вісім років шість місяців з конфіскацією майна.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років шість місяців з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування його під вартою (попереднє ув`язнення) з 23.07.2023 по день набрання цим вироком законної сили.

Запобіжний захід, що застосований стосовно ОСОБА_7 тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави: судові витрати, пов`язані з проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи №646/24-26 від 17.07.2024 у розмірі 7570 гривень 80 копійок; судові витрати, пов`язані з проведенням судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/123-24/8111-ТВ від 08.07.2024 у розмірі 2271 гривня 84 копійки.

Скасовано арешт, застосований ухвалою слідчого судді Летичівського районного суду Хмельницької області від 03.07.2024 на вилучене 01.07.2024 майно: автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», д.р.н. НОМЕР_1 , синього кольору; мобільний телефон «IРhone» із номером НОМЕР_2 мобільного оператора «Київстар» у чохлі рожевого кольору; ключі до автомобіля «Daewoo» моделі «Lanos» д.р.н. НОМЕР_1 ; грошові кошти в сумі 613 гривень купюрами 500 гривень, 1 гривня, 50 гривень, 20 гривень, 20 гривень, 20 гривень, 2 гривні.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 25000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 4387 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Старосинявського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року виправлено описку у вироку Старосинявського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України, вказавши у резолютивній частині вироку зарахування ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування його під вартою (попереднє ув`язнення) «з 23.07.2024» замість помилкового «з 23.07.2023».

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я особи, 01 липня 2024 року близько 17.00 години, проїжджаючи по вулиці Шевченка, 1 в селі Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, побачив свою колишню співмешканку ОСОБА_8 , яка рухалась у зустрічному напрямку на власному автомобілі марки «Daewoo» моделі «Lanos» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під приводом повернення грошових коштів, прийняв рішення здійснити напад з метою заволодіння її майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я останньої. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , перебуваючи на проїзній частині по вулиці Шевченка, 1 в селі Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, достовірно знаючи про дію на території України воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, неодноразово продовженого Указами Президента України, востаннє №271/2024 від 06.05.2024, в той час, коли потерпіла ОСОБА_8 вийшла із свого автомобіля та знаходилась поряд із місцем водія, підійшов до неї та поштовхом обох рук штовхнув її у салон автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_3 , вчинивши таким чином на ОСОБА_8 напад із застосуванням насильства, небезпечним для її життя та здоров`я та, яке потерпіла сприйняла як реальне, та виразилось у подальшому нанесенні близько п`яти ударів руками по голові та інших ділянках тіла потерпілої, яка в той час перебувала в положенні лежачи на передніх сидіннях вказаного транспортного засобу. Тоді ж, ОСОБА_7 , скориставшись безпорадним станом потерпілої ОСОБА_8 , маючи фізичну перевагу над останньою, відкрито для останньої, дістав із сумки, яка знаходилась на панелі під лобовим склом, її мобільний телефон марки «IРhone» моделі 12 «ProMax» вартістю 20824,20 гривень у чохлі типу «бампер» марки «IРhone», рожевого кольору вартістю 100 гривень із сім карткою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_4 вартістю 175 гривень, на рахунку якого грошових коштів не було та грошові кошти в сумі 5000 гривень. Після цього ОСОБА_7 не отримавши змоги скористатись мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_8 , яким він відкрито заволодів, продовжив здійснювати протиправні дії відносно останньої, що виразились в нанесенні ударів ногами по зовнішній частині кузова вказаного автомобіля, які спричинили деформацію заднього лівого крила, лівої пасажирської та водійської двері, а також в спричиненні тілесних ушкоджень, а саме: нанесенні не менше тринадцяти ударів руками та ногами по голові та інших ділянках тіла, спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді: осаджень шкіри правої сідниці з переходом на праве стегно, лівої сідниці, зовнішньої поверхні лівого стегна, передньої поверхні лівого колінного суглобу, передньої поверхні правого колінного суглобу, задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, задньої поверхні правового ліктьового суглобу, подряпин шкіри передньої поверхні верхньої третини лівого плеча; підшкірних крововиливів, зовнішньої поверхні верхньої третини лівого стегна, внутрішньої поверхні нижньої третини правого стегна, передньої поверхні верхньої третини лівого плеча, зовнішньо-задньої поверхні лівого плечового суглобу, задньої поверхні правого плечового суглобу, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, а також, підшкірного крововиливу лобної ділянки голови зліва, струсу головного мозку, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що призвели до короткочасного розладу здоров`я (не більше 21 доби).

В подальшому ОСОБА_7 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи змогу розпорядитись ним на власний розсуд. В результаті злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 спричинено майнову шкоду в сумі 26099 гривень 20 копійок.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.4 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Окрім того, 01 липня 2024 року близько 17 години 20 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, знаходячись на вулиці Шевченка, 1 в селі Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, після вчинення нападу на ОСОБА_8 , яка перебувала в автомобілі марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить їй на праві власності, прийняв рішення про повторне вчинення злочину, а саме незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом. Тоді ж, перебуваючи в тому ж місці в той же час, ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, повторно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, через незамкнені водійські двері проник до салону автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_3 , після чого, маючи оригінальний ключ, який знаходився у замку запалення, привів двигун автомобіля у функціонуючий стан і без дозволу власника розпочав рух, поїхавши у напрямку села Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області, таким чином незаконно заволодів транспортним засобом, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 матеріальний збиток в сумі 95284 гривні 81 копійка.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

В спільній апеляційній скарзі на вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_6 просять вирок суду змінити, виправдати ОСОБА_7 за ч.4 ст.187, ч.2 ст.289 КК України та перекваліфікувати його діяння на ч.2 ст. 125 КК України, призначивши покарання в межах санкції статті у виді обмеження волі та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк. Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування його під вартою з 23.07.2024 року по 08.04.2025 року. Відмовити у задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування майнової і моральної шкоди.

Вважають, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.4 ст.187, ч.2 ст.289 КК України є недоведеним і не підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Апелянти зазначають, що ОСОБА_7 нападу на ОСОБА_8 не вчиняв, лише намагався повернути належні йому кошти в сумі 1700 грн. після продажу пральної машини для плати за орендовану ними квартиру. Застосував насильство у зв`язку із особистими неприязними відносинами, які виникли внаслідок вчинення домашнього насильства у виді психологічного насильства ОСОБА_8 , яка безпричинно ображала нецензурними словами його та його близьких родичів. Також не вчиняв незаконного заволодіння транспортним засобом, оскільки автомобіль був придбаний ними під час проживання однією сім`єю за спільні кошти. ОСОБА_7 поїхав автомобілем до кар`єру, де не переховувався та чекав на потерпілу ОСОБА_8 , щоб порозумітися щодо конфлікту.

Зауважують, що потерпіла ОСОБА_8 під час досудового розслідування та в суді неодноразово змінювала свої показання стосовно обставин конфлікту і давала неправдиві показання, до яких необхідно віднестись критично.

Зазначають, що сторона обвинувачення в особі прокурора і потерпілої не надали доказів того, що у потерпілої були кошти в сумі 5 тис. грн. і що цими коштами заволодів ОСОБА_7 , а не інша особа - ОСОБА_9 у якої знаходилася сумка потерпілої. Також сторона обвинувачення не надала доказів незаконного заволодіння автомобілем та мобільним телефоном.

Вважають, що висновок автотоварознавчої експертизи № 6424-26 від 17.07.2024 року є неналежним доказом у кримінальному провадження, оскільки експертом розмір майнової шкоди внаслідок пошкодження ОСОБА_7 автомобіля ОСОБА_8 встановлено невірно.

Вказують, що формулювання пред`явленого обвинувачення, яке вказане в обвинувальному акті, є неконкретизованим. В обвинувальному акті прокурор вказав, що ОСОБА_7 мав на меті умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднане з насильством, небезпечним для здоров`я особи, однак вказане твердження не відповідає дійсності і не підтверджується дослідженими судом доказами. Судом встановлено, що у ОСОБА_7 не було умислу на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, оскільки він приїхав з метою врегулювання непорозумінь з ОСОБА_8 стосовно сплати грошових коштів за оренду квартири і повернення коштів в сумі 1700 грн. Крім того, в обвинувальному акті прокурор вказав, що ОСОБА_7 спричинив близько 5 ударів ОСОБА_8 руками по голові та інших ділянках тіла. Цю кількість ударів потерпіла ОСОБА_8 не підтвердила під час досудового розслідування. Окрім того, в обвинувальному акті не вказано, чи внаслідок цих, заподіяних ОСОБА_7 ударів, було заподіяно потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження.

Зауважують, що під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_9 змінила свої показання дані під час досудового слідства 01.07.2024 і 02.07.2024 року. Вона не вказала кількість заподіяних ОСОБА_8 ударів, також не вказала, по яких частинах тіла ОСОБА_8 ОСОБА_7 наносив удари, чим та їх кількість, а також яку суму коштів забрав ОСОБА_7 у потерпілої.

Вважають, що судом необґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит лікарів - судово-медичних експертів Державної спеціалізованої установи «Хмельницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_10 для роз`яснення висновків експерта № 172 від 04.07.2024 року,№ 169 від 04.07.2024 року, № 171 від 04.07.2024 року, № 170 від 04.07.2024 року та ОСОБА_11 для роз`яснення висновків експерта № 395 від 09.08.2024 року, № 433 від 12.08.2024 року та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які були залучені понятими при проведенні слідчих експериментів з потерпілою ОСОБА_8 , свідками ОСОБА_9 і ОСОБА_14 .

Зазначають, що ОСОБА_7 не заперечує того факту, що 01.07.2024 року під час суперечки заподіяв тілесні ушкодження своїй співмешканці ОСОБА_8 , але заперечує стосовно кількості нанесених ударів.

Вказують, що в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Посилаються на те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, по місцю проживання характеризується позитивно, не одружений, до затримання здійснював догляд за своїми бабусею та дідусем, в судовому засіданні попросив пробачення у

потерпілої ОСОБА_8

Стверджують, що розмір майнової шкоди внаслідок пошкодження автомобіля визначений невірно, а тому цивільний позов підлягає відхиленню.

Посилається на те, що розмір моральної шкоди, вказаний у позовній заяві, в сумі 25 тис. грн. не доведений потерпілою.

Зауважують, що в позовній заяві ОСОБА_8 просила стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 5 тис. грн., однак, до позовної заяви не долучено жодного належного, допустимого і вірогідного доказу у підтвердження цих вимог. Позивачем не долучено детального розрахунку наданих адвокатом послуг, актів виконаних робіт.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу Старосинявського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року про виправлення описки у вироку суду скасувати.

Зазначає, що постановляючи ухвалу про виправлення описки в резолютивній частині вироку від 08.04.2025 року, суд фактично ревізував своє рішення, змінивши обвинуваченому ОСОБА_7 строк його тримання під вартою.

Вважає, що судом істотно порушено вимоги кримінально процесуального закону, оскільки такі виправлення є фактично зміною вироку.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 вимоги апеляційних скарг підтримали, з наведених в них підстав, просили задовольнити їх у повному обсязі.

Обвинувачений наполягав, що напад на потерпілу ОСОБА_8 не вчиняв, лише намагався повернути належні йому кошти,застосував насильство у зв`язку із особистими неприязними відносинами. Зазначив, що автомобіль був придбаний під час проживання однією сім`єю із ОСОБА_8 за спільні кошти, тому вказаний автомобіль є спільною власністю.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_15 у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду. Потерпіла та її представник подали заяви про розгляд апеляційних скарг без їх участі. Згідно з частиною 4 статті 405 КПК України, їх неприбуття не перешкоджає апеляційному розгляду.

Прокурор не визнала апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, просила відмовити у їх задоволенні та залишити без змін вирок та ухвалу суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин по справі постановив законне і обґрунтоване рішення, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд надав відповідно оцінку та призначив покарання необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і його захисника, думку прокурора з приводу поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , дав належну юридичну оцінку його діям та у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч.4 ст.187, ч.2 ст. 289 КК України.

Згідно з вимогами статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

В спільній апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник оскаржують правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.4 ст. 187 КК України, вважають, що дії обвинуваченого повинні кваліфікуватися за ч.2 ст. 125 КК України, тоді як в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, оскільки автомобіль є спільною власністю обвинуваченого та потерпілої, тому він взяв цей автомобіль на законних підставах. Також вважають занадто суворим призначене покарання.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого та його захисника, у тому числі і зазначені ними в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами.

Суд першої інстанції на обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 проаналізував показання як самого обвинуваченого, так і покази потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , протоколи слідчих (розшукових) дій, висновки експертиз та інші письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду вину в інкримінованих йому правопорушеннях не визнав, зазначив, що він разом з ОСОБА_8 жили приблизно півтора року однією сім`єю як чоловік і дружина, під час спільного проживання виникали сварки. Спочатку вони мешкали у квартирі його бабусі, потім винаймали квартиру, за яку платила ОСОБА_8 . Автомобіль вважає спільним майном, оскільки він був придбаний у травні 2023 року під час спільного проживання. Напередодні вони продали пральну машину його батьків, за яку на картку ОСОБА_8 отримали гроші, які були потрібні, щоб розрахуватись за квартиру. У той день 01 липня 2024 року ОСОБА_8 після роботи з подругою поїхала відпочивати, зустрітись з ним вона відмовилась, відмовлялась також віддавати кошти, на дзвінки не відповідала. У сторіс він побачив, що ОСОБА_8 перебуває на кар`єрі. На таксі він приїхав з міста Хмельницький до села Головчинці. У заставу таксисту залишив свій паспорт, оскільки не мав коштів оплатити поїздку. Побачивши автомобіль «Daewoo» «Lanos» ОСОБА_8 , він вийшов з таксі, підійшов до неї, вона сіла в автомобіль на місце водія. Виникла сварка, він просив у неї кошти за пральну машину, але вона повідомила, що коштів немає, після чого добровільно віддала йому 640 гривень. Під час сварки через її образи він тричі вдарив ногою автомобіль «Daewoo». ОСОБА_8 вдарив декілька разів по сідниці, один раз долонею в лоб та пішов до таксиста. Таксиста просив поїхати, на що останній відмовився. У таксиста в заставі залишався його паспорт. Потім вони разом з ОСОБА_8 підійшли до автомобіля таксі. Вона сіла в таксі, він хотів поговорити з нею, помиритись, але таксист не опускав скло. В цей час підійшла невідома йому жінка і сказала, щоб забрали автомобіль «Daewoo», який стояв заведений на дорозі. Також підійшли молоді хлопці із запитанням про те, що трапилось, на що він пояснив, що це його дівчина і з`ясовують відносини. Він сів в автомобіль «Daewoo», розвернувся, сказав ОСОБА_8 , що чекає її на кар`єрі помиритись, і сам поїхав у бік кар`єру. Телефон ОСОБА_8 був в автомобілі з сумкою. Гроші в сумі 5000 гривень він не брав. З автомобіля він забрав телефон ОСОБА_8 , щоб його не вкрали, купив одну пляшку води і був на кар`єрі. Приблизно через 30 хвилин приїхали працівники поліції, яким він добровільно видав телефон та кошти, що у нього були. Наявність на ліктях та сідницях у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень пояснює тим, що вона його штовхала та впала на землю обличчям на коліна, а він впав на спину. Ушкодження на сідницях утворились тоді, коди він хотів підняти її, а вона виривалась та падала, і руку її він також стиснув ненавмисно. Усі ушкодження спричинені ненавмисно. Він не мав наміру заволодіти автомобілем, оскільки вважав його спільно нажитим з ОСОБА_8 майном. Визнає, що вдарив автомобіль три рази у різні місця, визнає, що ОСОБА_8 вдарив декілька разів. Наркотичні засоби вживав приблизно за тиждень до 01 липня 2024 року.

Під час проведення слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника від 09.07.2024, який зафіксовано на відеозаписі слідчого експерименту, ОСОБА_7 дав аналогічні показання, пояснив, що дійсно він на таксі їхав за потерпілою, хотів з`ясувати стосунки, чому вона не віддає гроші за продаж пральної машинки, потерпіла не хотіла віддавати кошти, почала лаятись на нього, підійшла її подруга та таксист, почали їх розбороняти. ОСОБА_8 дала йому 640 гривень. Таксист закрив її в таксі. Авто було відчинене і заведене, люди їхали, авто їм заважало, люди просили забрати авто, тому він сів в автомобіль без мети заволодіння автомобілем, від`їхав у бік кар`єру, де зупинився. Чекав її там, але вона не прийшла. У машині був телефон ОСОБА_8 , який він забрав з автомобіля, оскільки не хотів залишати його без нагляду. Закрив автомобіль, пішов у бік кар`єру там де люди відпочивають, сів за столик, сидів. Через 30-40 хвилин під`їхала поліція. Поліцейським він пояснював як все сталось. Про обставини отримання потерпілою тілесних ушкоджень пояснив, що він її по попі вдарив декілька разів, бо вона шкрябала та штовхала його. Коли вона виходила з автомобіля зачепилась взуттям за поріг автомобіля та впала на нього і вони разом впали на асфальт. І в цей час підбігли подруга та таксист, який закрив ОСОБА_8 в таксі щоб захистити, але він їй не погрожував, тому дій таксиста не розуміє. Гроші 640 гривень ОСОБА_8 віддала йому сама, а сумка і телефон знаходились в автомобілі. Автомобіль вважає спільним майном так як вони проживали разом з потерпілою (Т.2 а/п 275-277).

Колегія суддів уважає, що незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч.4 ст.187, ч.2 ст.289 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався положень закону, судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану та в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджуються сукупністю досліджених у судовому засіданні узгоджених між собою, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, яким суд надав відповідну оцінку.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами 2 та 4 статті 17 КПК України, за змістом яких ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Відповідно до змісту статті 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

В контексті принципу доведення вини поза розумним сумнівом колегія суддів акцентує увагу на тому, що показання потерпілої, свідків, письмові докази, не можуть оцінюватись відокремлено один від одного. Навіть якщо один із доказів не повною мірою підтверджує вину особи у вчиненні злочину, аналіз цього доказу у взаємозв`язку із іншими доказами може свідчити про доведеність такої вини.

Колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про недоведеність його вини у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та здобутими під час досудового розслідування і дослідженими у суді доказами, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка суду пояснила, що ОСОБА_7 це її колишній співмешканець, з яким вона мала близькі відносини біля одного року. Спочатку жили у квартирі його бабусі потім - винаймали. Були сварки, він бив її, був агресивний, бо вживав алкоголь. Двічі вона зверталась у поліцію взимку. Розійшлись погано. На час тих подій вона вже припинила з ним відносини до чотирьох днів, вона уникала його, не піднімала слухавку. 01 липня 2024 року вона разом зі своє подругою ОСОБА_9 на належному їй автомобілі «Daewoo» «Lanos» поїхали відпочивати на Головчинський кар`єр. ОСОБА_7 телефонував їй, але вона його виклик скидала, він хотів, щоб вона повернула йому грошові кошти за пральну машину, яку вони продали, в сумі 1700 грн., що були зараховані на її монобанк. Але ці кошти - це його частина вкладу за оренду квартири, яка становила 13000 грн. Хоча раніше він казав, що це гроші за оренду квартири, він вимагав ці кошти назад. Так як за квартиру платила постійно вона за допомогою батьків, відмовилась повертати йому ці кошти. У соціальній мережі ОСОБА_7 побачив, що вона у Головчинцях. Коли вони вже їхали назад з кар`єра та зупинились на узбіччі, щоб переодягнутись, побачили, що позаду зупинилось таксі Бібіго. З таксі вийшов ОСОБА_7 . Вона хотіла теж вийти зі свого автомобіля, але ОСОБА_7 підійшов, штовхнув її всередину в автомобіль «Daewoo» «Lanos», вона опинилась у положенні лежачи на передніх сидіннях автомобіля. ОСОБА_7 сів на неї зверху та почав бити по голові долонями, нанісши приблизно десять ударів. У неї була сумка та телефон, він забрав їх та хотів розрахуватись за послуги таксі. Підійшовши до таксі, запитав пароль від монобанку, який вона не повідомила, тому він не зміг скористатись телефоном, ногою вдарив по автомобілю «Daewoo» «Lanos» тричі по дверям та крилу. Потягнув її по землі, вона вирвалась, сіла в автомобіль таксі, намагалась закритись, але не ту кнопку нажала, він її витягнув з таксі, взяв за волосся та штовхнув в траву, бив руками, ногами. Усього в голову наніс близько 20 ударів, в інші частини тіла - близько 15-20 ударів. Подруга викликала поліцію. ОСОБА_7 без її дозволу сів в автомобіль «Daewoo» «Lanos», поїхав у бік кар`єру. Дозволу керувати цим автомобілем вона не надавала, хоча раніше він керував, коли вона дозволяла. У неї зникли грошові кошти 5000 гривень, які були в сумці та мобільний телефон «IРhone» 12 «ProMax». На місце події приїхала поліція і поїхали за ним. На її думку ОСОБА_7 перебував у стані наркотичного сп`яніння. Автомобіль «Daewoo» «Lanos» вона придбала у 2022 році під виплату, а коли виплатила у 2023 році - переоформила автомобіль на себе.

Під час проведення слідчих експериментів 09.07.2024 та 18.07.2024 за участю потерпілої ОСОБА_8 , які зафіксовані на DVD диску відеозапису слідчого експерименту, в присутності двох понятих потерпіла відтворила обставини спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим і заволодіння ОСОБА_7 її автомобілем та майном (Т.2 а/п 120-122; 161-167).

При цьому, зазначені показання потерпілої суд першої інстанції взяв до уваги, як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з іншими наявними доказами та письмовими документами, у тому числі показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , які були очевидцями події, висновками судово-медичних експертиз та іншими доказами.

Так, свідок ОСОБА_9 суду показала, що 01 липня 2024 року вона разом зі своєю подругою ОСОБА_8 на автомобілі «Daewoo» «Lanos» поїхали відпочивати на Головчинський кар`єр. ОСОБА_7 телефонував ОСОБА_8 , але вона його виклик скидала, вона його уникала, він її переслідував. Потім він в Інстаграм вистежив її місце перебування. Близько 15 години, коли вони вже їхали назад з кар`єра, то побачили, що таксі зупинилось позаду їх автомобіля. ОСОБА_7 вийшов з таксі, штовхнув ОСОБА_8 на водійське сидіння та почав бити. ОСОБА_7 кричав на потерпілу та висловлювався нецензурними словами, наносив їй удари по голові долонями і кулаками. Коли з автомобіля ОСОБА_7 витягнув ОСОБА_8 на вулицю, тягнув її за волосся по асфальту, в кущі кинув її та бив ногами. Тільки в автомобілі він наніс їй близько 15 ударів в голову. Під час сутички ОСОБА_7 бив ногою по автомобілю. Забрав належні ОСОБА_8 речі: телефон та 5000 грн. зарплата. Вона бачила у ОСОБА_8 в сумці ці 5000 грн. та як ці грошові кошти забрав ОСОБА_7 , гроші були у боковій кишені в сумці. ОСОБА_7 сів в автомобіль «Daewoo» «Lanos» за кермо та поїхав. Сумка залишилась на місці події. Вона викликала поліцію, швидку, потім писали заяву. Речі свідка (дорожня сумка та клатч) залишились в автомобілі «Daewoo» «Lanos». Таксист повідомив свідку, що ОСОБА_16 їхав у борг, сказав що його дівчина розрахується. ОСОБА_8 не дозволяла ОСОБА_7 їхати на автомобілі. Також повідомила, що з нею був проведений слідчий експеримент, на той час вона події пам`ятала точніше, все що пояснювала під час слідчого експерименту відповідає дійсності.

Із показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що влітку 2024 року він працював у таксі. 01 липня 2024 року у післяобідню пору ОСОБА_7 попросив його відвезти з міста Хмельницький до села Головчинці, сказав, що його дівчина там і вона розрахується. Тому він попросив паспорт в заставу, і вони поїхали. Дорогою спілкувались, ОСОБА_7 казав, що їде забирати гроші у колишньої дівчини. На половині дороги від з`їзду з траси до села Головчинці він попросив зупинитися, оскільки побачив автомобіль дівчини «Daewoo» «Lanos». Він зупинив автомобіль таксі позаду автомобіля потерпілої. ОСОБА_7 вийшов з автомобіля, побіг до автомобіля потерпілої, відкрив двері, почав кричати, махати руками, що він спостерігав, перебуваючи у власному авто. Потім ОСОБА_7 витягнув потерпілу з автомобіля, шарпав її на вулиці, наносив удари руками і ногами. Коли він вийшов з таксі, то почув, що суперечка була через гроші. ОСОБА_7 вимагав у потерпілої гроші, брав її телефон та вимагав перерахувати грошові кошти йому на рахунок. Потерпіла намагалась сховатись від ОСОБА_7 в автомобілі таксі, вийшла щоб забрати у нього телефон, а перед цим просила, щоб він забрав її телефон, у чому він відмовив. Коли вона вийшла з таксі, то ОСОБА_7 знов кинув її на землю. Під час цих подій поруч була присутня подруга потерпілої. Далі він почав зупиняти автомобілі, щоб люди допомогли заспокоїти ОСОБА_7 . Хлопці зупинились та заспокоїли обвинуваченого. ОСОБА_7 сів в автомобіль «Daewoo» «Lanos» потерпілої і поїхав, а вона у цей час лежала на землі, поруч була її подруга, яка викликала швидку. Потерпіла не надавала дозволу брати її автомобіль. На виклик приїхали працівники поліції, яким він пояснив про обставини події.

В ході проведення слідчих експериментів як свідок ОСОБА_9 (від 18.07.2024), так і свідок ОСОБА_14 (від 22.08.2024), відтворили обставини спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 і заволодіння автомобілем та майном потерпілої, всі їх дії зафіксовано та до провадження долучено на DVD диску відеозапис слідчого експерименту за їх участі (Т.2 а/п 123-125; 174-179; 126-128).

Крім того, суд першої інстанції дослідив та проаналізував відеозаписи від 01.07.2024 з камер поліцейських СРПП ВП №3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, які прибули на виклик, з яких вбачається, що на місці події до патрульного підходить свідок ОСОБА_14 , який розпочинає розмову про автомобіль синього кольору марки «Daewoo» моделі «Lanos», яким незаконно заволоділи та обставини спричинення потерпілій тілесних ушкоджень. Далі ОСОБА_14 пояснює, що привіз підозрюваного на автомобілі таксі з району Озерна м.Хмельницький з метою щоб той забрав кошти у своєї дівчини на Головчинецькому кар`єрі. Під`їжджаючи до місця, по дорозі, підозрюваний помітив автомобіль своєї дівчини (синій «Daewoo» «Lanos») та попросив таксиста розвернути автомобіль до нього. Розвернувшись та ставши поряд із вказаним автомобілем підозрюваний вийшов із автомобіля таксі та підійшов до автомобіля своєї дівчини почав відразу наносити їй удари по тілу. Для допомоги ОСОБА_14 зупинив попутні авто. На відео також можна спостерігати потерпілу ОСОБА_8 , яка одягнена у спідню білизну та в схвильованому стані, плачучи розмовляє по телефону. На місці також знаходиться свідок ОСОБА_9 , яка також розповідає про обставини даних подій.

Далі на відеозаписі можна спостерігати події, які відбуваються поряд з базою відпочинку «Головчинці Озеро» в селі Головчинці Меджибізької ТГ Хмельницького району Хмельницької області о 18 год. 53 хв. На відео заступник начальника СКП ВП №3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_17 проводить поверхневий огляд підозрюваного ОСОБА_7 , який добровільно погодився показати та викласти на капот службового автомобіля вміст кишень його одягу. З лівої кишені своїх шортів ОСОБА_7 вийняв належний потерпілій ОСОБА_8 мобільний телефон марки «IРhone» моделі «12 ProМах» в рожевому чохлі та з правої кишені гаманець чорного кольору, ключі від автомобіля марки «Daewoo» моделі «Lanos» і запальничку та із задньої кишені пачку цигарок. Після цього ОСОБА_7 демонструє вміст гаманця де знаходяться грошові кошти. Після цього ОСОБА_7 було запропоновано повідомити про походження речей у його кишені - мобільного телефону та ключів від автомобіля, на що ОСОБА_7 пояснив, що його дівчина ОСОБА_8 хотіла ошукати на гроші, які він кинув на її картку від продажу пральної машинки та тому він забрав у неї телефон і автомобіль (Т.2 а/п 50, 51).

Згідно висновків судово-медичної експертизи №169 та №172 від 04.07.2024, у ОСОБА_8 станом на 04.07.2024 виявлені тілесні ушкодження, що могли утворитись від щонайменше 18-ти разової травмуючої дії тупих твердих предметів, за строком давності відповідають приблизно 2-3 денному терміну утворення до моменту проведення судово-медичної експертизи та згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Наказу МОЗ України №6 від 17.01.1995» відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що мають незначні скороминущі наслідки (осадження шкіри правої сідниці з переходом на праве стегно, лівої сідниці, зовнішньої поверхні лівого стегна, передньої поверхні лівого колінного суглобу, передньої поверхні правого колінного суглобу, задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, задньої поверхні правого ліктьового суглобу, подряпин шкіри передньої поверхні верхньої третини лівого плеча; підшкірних крововиливів зовнішньої поверхні верхньої третини лівого стегна, внутрішньої поверхні нижньої третини правого стегна, передньої поверхні верхньої третини лівого плеча, зовнішньо-задньої поверхні лівого плечового суглобу, задньої поверхні правого плечового суглобу), тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що призвели до короткочасного розладу здоров`я (не більше 21 доби) (підшкірний крововилив лобної ділянки голови зліва, струсу головного мозку) (Т.2 а/п118-119; 151-152).

Як вбачається з висновків додаткових судово-медичних експертиз №170 та №171 від 04.07.2024, №395 від 09.08.2024, виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження згідно висновку №169 від 04.07.2024, не могли утворитися при падіння з висоти власного зросту, так як при цьому механізмі характер та локалізація ушкоджень були б іншими.

Можливість утворення виявлених на тілі ОСОБА_8 тілесних ушкоджень при обставинах, вказаних нею при проведенні первинної судово-медичної експертизи не виключається.

В цілому механізм утворення осаджень шкіри правої сідниці з переходом на праве стегно, лівої сідниці, зовнішньої поверхні лівого стегна, передньої поверхні лівого колінного суглобу, передньої поверхні правого колінного суглобу, задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, задньої поверхні правого ліктьового суглобу, підшкірних крововиливів лобної ділянки зліва, внутрішньої поверхні нижньої третини правого стегна, зовнішньо-задньої поверхні лівого плечового суглобу, задньої поверхні правого плечового суглобу, струсу головного мозку у ОСОБА_8 може відповідати її показам під час проведення з нею слідчого експерименту 09.07.2024. Відповісти на поставлене в постанові питання про відповідність механізму утворення інших наявних у потерпілої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не представляється можливим, через відсутність будь-яких даних про заподіяння цих тілесних ушкоджень під час проведення з нею слідчого експерименту 09.07.2024 (Т.2 а/п 155-156; 159-160; 171-172).

Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №433 від 12.08.2024, в цілому механізм утворення осаджень шкіри правої сідниці з переходом на праве стегно, лівої сідниці, зовнішньої поверхні лівого стегна, передньої поверхні лівого колінного суглобу, передньої поверхні правого колінного суглобу, задньої поверхні лівого ліктьового суглобу, задньої поверхні правого ліктьового суглобу, підшкірних крововиливів лобної ділянки зліва, зовнішньо-задньої поверхні лівого плечового суглобу, задньої поверхні правого плечового суглобу, струсу головного мозку у ОСОБА_8 може відповідати показам свідка ОСОБА_9 під час проведення з нею слідчого експерименту 18.07.2024. Відповісти на поставлене в постанові питання про відповідність механізму утворення інших наявних у потерпілої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не представляється можливим, через відсутність будь-яких даних про заподіяння цих тілесних ушкоджень під час проведення зі свідком ОСОБА_9 слідчого експерименту 18.07.2024 (Т.2 а/п 184-185).

Перевіривши доводи сторони захисту щодо наявності підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.4 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, колегія суддів знаходить їх непереконливими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права та фактичних обставинах кримінального провадження, які були встановлені під час судового розгляду.

Так, розбій (ст. 187 КК України) належить до найбільш небезпечних корисливо-насильницьких злочинів. Він посягає на два об`єкти: право власності й особу (її здоров`я і життя).

З об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад може бути як відкритим, так і таємним (наприклад, нанесення удару потерпілому з-за спини). За цією ознакою розбій відрізняється, з одного боку, від крадіжки, з іншого, - від грабежу.

Обов`язковою ознакою розбійного нападу є небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, насильство.Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй різного ступеню тілесних ушкоджень (легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я або незначною втратою працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження), а також інші насильницькі дії, які не призвели до певних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, стискання шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо). В останньому випадку винна особа повинна усвідомлювати можливість заподіяння таких тілесних ушкоджень. Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволодів майном злочинець чи ні.

Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючись в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а у потерпілого дійсно таке враження склалося. Це стосується і випадків, коли винна особа погрожує застосуванням предметів (зіпсованої зброї або макета тощо), які завідомо для неї не можуть бути використані для реалізації погрози, якщо потерпілий сприймає ці предмети як такі, що являють собою небезпеку для життя чи здоров`я.

Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим, визначальним є характер застосованого до потерпілого насильства або погрози, як способу заволодіння чужим майном, при розбої воно є небезпечним для життя чи здоров`я.

З огляду на приписи п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», умисне заподіяння у процесі розбою легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, охоплюється статтею 187 КК України і додаткової кваліфікації за ч.2 ст.125 цього Кодексу не потребує.

Так, потерпіла ОСОБА_8 в засіданні суду першої інстанції впевнено вказувала, що саме обвинувачений, з яким вона мала близькі відносини близько одного року, штовхнув її всередину в автомобіль «Daewoo» «Lanos», вона опинилась у положенні лежачи на передніх сидіннях автомобіля, ОСОБА_7 сів на неї зверху та почав бити по голові долонями, нанісши приблизно десять ударів. У неї була сумка та телефон, він забрав їх та хотів розрахуватись за послуги таксі, коли вона відмовилась називати пароль від монобанку, обвинувачений ногою вдарив по автомобілю «Daewoo» «Lanos» тричі по дверям та крилу, потягнув її по землі, вона вирвалась, сіла в автомобіль таксі, він її витягнув з таксі, взяв за волосся та штовхнув в траву, бив руками, ногами. Усього в голову наніс близько 20 ударів, в інші частини тіла - близько 15-20 ударів.

Показання потерпілої є послідовними, підтверджуються даними протоколів за результатами слідчого експерименту і узгоджуються з іншими, дослідженими судом доказами, в тому числі показами свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_14 , які прямо вказують на ОСОБА_7 як на особу, який спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження та із застосуванням насильства заволодів майном потерпілої: транспортним засобом, мобільним телефоном та грошовими коштами. Окрім того, свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що бачила у ОСОБА_8 в сумці у боковій кишені 5000 гривень та бачила як ці грошові кошти забрав ОСОБА_7 .

Крім того, показання потерпілої та вказаних свідків підтверджуються протоколом огляду місця події від 01.07.2024 року, в ході якого виявлено та оглянуто автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos», р.н. НОМЕР_1 , синього кольору, який належить ОСОБА_8 , який мав вм`ятини основи кузовних деталей в ділянці переднього правого крила, заднього лівого крила, лівої водійської та пасажирської дверей, що могли утворитись в результаті механічної дії (удару). Окрім, того на лівій пасажирській та лівій водійській двері, в місцях виявлення ушкоджень у вигляді деформації кузова, можна спостерігати відображені сліди, схожі на сліди ніг, без чіткого відображення контуру та візерунка. Зі слів потерпілої ОСОБА_8 ці ушкодження спричиненні саме ОСОБА_7 в результаті нанесення ударів ногами по кузову її автомобіля. На задньому сидінні авто наявний одяг потерпілої ОСОБА_8 та особисті речі, які зі слів ОСОБА_8 на місці, окрім телефону та грошей. Під час огляду також присутній і ОСОБА_7 , якому попередньо працівниками відділу поліції №3 РУП ГУНП в Хмельницькій області відповідно до ст. 34 ЗУ «Про національну поліцію» було проведено поверхневий огляд в ході якого виявлено належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «IPhone» моделі 12 ProМах в чохлі рожевого кольору та з номером НОМЕР_2 мобільного оператора «Київстар», ключі від автомобіля «Daewoo» моделі «Lanos», належного ОСОБА_8 та грошові кошти в сумі 613 гривень (Т.2 а/с 21-22).

Згідно фототаблиці до протоколу огляду місяця події від 01.07.2024, зображено ґрунтову дорогу, автомобіль легковий «Daewoo», ґрунтовий покрив дорожнього покриття, зовнішній вигляд автомобіля з пошкодженнями, ключі видані ОСОБА_7 , телефон мобільний Аpple ІРhone, вилучені грошові кошти (Т.2 а/с 23-39).

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив саме інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та правильно кваліфікував його дії за ч.4 ст.187 КК України, оскільки ОСОБА_7 їхав до потерпілої з метою забрати гроші, які були у неї для оплати за квартиру під час їх спільного проживання, таксисту сказав, що у нього немає грошей, за його послуги розрахується його колишня співмешканка, при цьому ОСОБА_7 відразу штовхнув потерпілу на сидіння автомобіля, став наносити їй удари руками по голові та вимагати гроші, забрав телефон, вимагав надати пароль від монобанку, щоб зняти гроші, після її відмови надати пароль, продовжив наносити їй удари в тому числі і ногами, чим спричинив їй тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості та тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, після чого забрав телефон, гроші з сумки потерпілої, сів у автомобіль потерпілої без її дозволу та поїхав.

Таким чином, суд першої інстанції об`єктивно з`ясував обставини вчинення інкримінованого злочину та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому в умовах воєнного стану, та належним чином мотивував своє рішення.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що в ньогоне було умислу на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, оскільки він приїхав з метою врегулювання непорозумінь з ОСОБА_8 стосовно сплати грошових коштів за оренду квартири і повернення коштів в сумі 1700 грн., не узгоджуються із іншими дослідженими письмовими доказами та показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_14 . Обставин, за яких потерпіла та вказані свідки могли оговорити обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Доводи сторони захисту, що обвинувачений ОСОБА_7 не наносив ударів потерпілій у кількості та у спосіб, що вказані в обвинувальному акті, є необґрунтованими та спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , які бачили момент нанесення ударів, а також узгоджується із висновками судово-медичних експертиз №171, №172, якими визначено механізм утворення тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_8 - від щонайменше вісімнадцяти разової травмуючої дії тупих твердих предметів та виключено можливість їх утворення при падінні з висоти власного зросту.

Доводи обвинуваченого та його захисника, що в матеріалах справи відсутні докази того, що у потерпілої були кошти в сумі 5 тис. грн. і що цими коштами заволодів ОСОБА_7 , а не інша особа - ОСОБА_9 , у якої знаходилася сумка потерпілої, не заслуговують на увагу, та спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 та протоколами проведення слідчих експериментів від 18.07.2024 року.

Також не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , що він не вчиняв незаконного заволодіння транспортним засобом, оскільки автомобіль був придбаний під час проживання однією сім`єю за спільні кошти разом із потерпілою.

Відповідно до статті 289 КК України та пункту 1 примітки до неї, під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Незаконність, як ознака заволодіння чужим транспортним засобом означає, що особа, яка вчиняє це посягання, не має ні дійсного, ні уявного права щодо цього транспортного засобу.

Законодавча конструкція «будь-якою» та «будь-яким» означає, що перелік мети та способів законодавцем не обмежено, і відсутні мета та спосіб, які би не підпадали під цю конструкцію.

Вилучення транспортного засобу полягає в сукупності двох дій - встановленні контролю над транспортним засобом і переміщенні його в просторі з місця первинного знаходження будь-яким способом. Встановлення контролю над транспортним засобом - це дії, спрямовані на встановлення фізичного панування над ним, коли винний сам або з використанням інших осіб одержує можливість перемістити його. Переміщення транспортного засобу в просторі передбачає дії, за допомогою яких він переміщається з місця первинного знаходження в інше місце будь-яким способом (поїздка на транспортному засобі з використанням власного двигуна, транспортування за допомогою іншого транспортного засобу, штовхання за допомогою фізичної сили людини тощо). При цьому відстань, на яку переміщено транспортний засіб, значення не має. Злочин має формальний склад і вважається закінченим з моменту початку такого протиправного переміщення.

Відтак незаконне заволодіння транспортним засобом може бути вчинено шляхом як запуску двигуна, так і буксирування, завантажування на інший транспортний засіб тощо.

З огляду на викладене, для кваліфікації дій особи за ст.289 КК України, як мета так і спосіб протиправного вилучення транспортного засобу у його власника чи користувача, жодного значення не мають.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Daewoo» моделі «Lanos» ОСОБА_8 придбала у 2022 році під виплату, у 2023 році під час спільного проживання з ОСОБА_7 , з яким не перебувала у шлюбі, оформила право власності на автомобіль. За три-чотири дні до подій 01.07.2024 ОСОБА_8 припинила з ОСОБА_7 стосунки та спільне проживання. 01.07.2024 вона не надавала йому дозвіл користуватися належним їй автомобілем та іншим майном.

Колегія суддів звертає увагу, що спільним вважається майно, набуте співмешканцями за час спільного проживання та на відміну від подружжя, для визнання майна спільним у співмешканців необхідне доведення, що воно придбано за спільні кошти.

Разом з тим, стороною захисту не надано, а в матеріалах справи відсутні докази того, що автомобіль «Daewoo» моделі «Lanos» д.р.н. НОМЕР_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та придбано ними за спільні кошти під час спільного проживання.

Натомість, з постанов Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.06.2023 у справі №686/26603/22 та від 17.11.2022 у справі №686/19717/22 вбачається, що ОСОБА_8 керувала 30.11.2022 та 12.09.2022 відповідно транспортним засобом «Daewoo» «Lanos» д.р.н. НОМЕР_3 з ознаками алкогольного сп`яніння, що свідчить про володіння потерпілою ОСОБА_8 транспортним засобом «Daewoo» «Lanos» д.р.н. НОМЕР_3 ще у 2022 році, тобто до спільного проживання з ОСОБА_7 , та оформлення нею власності на цей автомобіль у травні 2023 року, що підтверджує показання потерпілої в цій частині.

Крім того, з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 16.05.2023, серії НОМЕР_5 , власником транспортного засобу «Daewoo» «Lanos», ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_6 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску, є ОСОБА_8 (Т.2 а/п 20).

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 не є співвласником або законним користувачем транспортного засобу.

Суд першої інстанції об`єктивно з`ясував обставини вчинення інкримінованого злочину та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно та належним чином мотивував своє рішення, при цьому як суді першої, так і апеляційної інстанції не знайшли підтвердження доводи, що транспортний засіб «Daewoo» «Lanos» д.р.н. НОМЕР_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тоді як мета заволодіння транспортним засобом не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом необґрунтовано відхилено клопотання сторони захисту про допит свідківОСОБА_12 та ОСОБА_13 та судово-медичних експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , колегія суддів вважає безпідставними.

Захисник в апеляційній скарзі не навів обґрунтованих доводів про те, що відхилення клопотання про допит свідків та судово-медичних експертів вплинуло на повноту судового розгляду та законність і обґрунтованість вироку в цілому, тому сам факт залишення без задоволення клопотань про допит вказаних осіб, не можна визнати достатньою підставою для скасування вироку та виправдання ОСОБА_7 , винуватість якого доведено сукупністю покладених в основу вироку доказів. Крім того, стороною захисту під час апеляційного розгляду не заявлялось клопотання про повторне дослідження доказів, в тому числі допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та судово-медичних експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Також колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого та його захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПКУкраїни невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, один з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів,сукупність усіх обставин, що його характеризують, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а саме, що обвинувачений вину не визнав, до кримінальної відповідальності притягається вперше, за місцем проживання характеризується посередньо, а також позицію потерпілої, яка просила призначити не суворе покарання.Обставин, що пом`якшує покарання судом не встановлено, обставинами, які обтяжують покарання є: вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних або близьких відносинах; вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані сп`яніння, викликаному вживанням наркотичних засобів.

Суд першої інстанції, повною мірою врахувавши вказані обставини, обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у наближеному до мінімального розмір за ч.2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна та призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_7 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, по місцю проживання характеризується позитивно, не одружений, до затримання здійснював догляд за своїми бабусею та дідусем, в судовому засіданні попросив пробачення у потерпілої ОСОБА_8 , не заслуговують на увагу.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду вину не визнав, вважаючи невідповідним формулювання обвинувачення, реальним обставинам справи, понесену потерпілою шкоду, обвинувачений не відшкодував, ОСОБА_7 в судовому засіданні не висловив осуду своєї поведінки, критично висловлювався у сторону потерпілої ОСОБА_8 , з урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про формальний характер каяття обвинуваченого у вчинених кримінальних правопорушеннях, у ході судового розгляду не встановлено ознак щирого каяття обвинуваченого у вчиненому.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

У контексті зазначеного слід послатися й на роз`яснення, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, відповідно до яких щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Таким чином, не визнання обвинуваченим своєї вини та його посилання на щире каяття не може враховуватися при призначенні покарання, як пом`якшуюча обставина, оскільки носить лише формальний характер.

Стосовно апеляційних доводів обвинуваченого та його захисника щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_7 до затримання здійснював догляд за своїми бабусею та дідусем, не може вважатися достатньою підставою для пом`якшення покарання. До того ж, у матеріалах провадження відсутні належні документи на підтвердження, що саме обвинувачений ОСОБА_7 здійснює постійний догляд за своїми бабусею та дідусем, які його потребують.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи для пом`якшення обвинуваченому покарання, не є переконливими та достатніми для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, наслідки злочинів, позицію потерпілої, пост кримінальну поведінку обвинуваченого та дані про його особу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Стосовно апеляційних доводів про недоведеність цивільного позову потерпілої та безпідставне задоволення його судом, то колегія суддів не може з ними погодитися.

Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України, шкода, заподіяна злочинними діями, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду регламентовані ст. 1167 ЦК України, зокрема, згідно із ч. 1 цієї статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 9 - Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення. В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Критерії, які суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди: характер правопорушення (це може бути адміністративний проступок, злочин як середньої тяжкості, так і тяжкий, оцінці також має підлягати об`єкт порушення, тобто на що правопорушення було спрямоване - на життя та здоров`я чи на майно самого потерпілого або близьких йому осіб тощо); глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації (чи зазнала змін професійна працездатність потерпілого, інші навички, які втрачаються внаслідок, наприклад, заподіяння шкоди здоров`ю); ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникла в результаті посягання на права особи тощо).

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_8 подано цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Судом першої інстанції ухвалено частково задовольнити цивільний позов, в частині відшкодування потерпілій ОСОБА_8 завданої моральної та матеріальної шкоди.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди, суд першої інстанції належно оцінив характер та тривалість заподіяних моральних втрат, беручи до уваги засади розумності, виваженості та справедливості.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції вірно прийняв до уваги глибину душевних страждань та переживань потерпілої з приводу спричинення їй тілесних ушкоджень, тривалість відчуття болю, страждання та переживання з приводу спричинення їй тілесних ушкоджень та заволодіння її майном, необхідності докласти додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з вилученням автомобіля та телефону, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, та вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 25 000 грн. буде цілком відповідати критеріям розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в тій частині, що кримінальним правопорушенням та протиправними діями ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 спричинено моральну шкоду та із визначеного судом розміру на відшкодування заподіяної обвинуваченим вчиненим злочином потерпілій моральної шкоди у розмірі 25 000 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів, дійшла висновку, що визначена судом першої інстанції сума стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди є співмірною.

Що стосується матеріальної шкоди, то суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_7 на користь потерпілої 4387 грн. матеріальної шкоди, з урахуванням вилученої у обвинуваченого суми грошових коштів у розмірі 613 гривень, оскільки в ході судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_7 під час нападу заволодів грошовими коштами потерпілої на суму 5 тисяч гривень.

Також колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника, що суд в ухвалі про виправлення описки у вироку по суті змінив своє рішення, оскільки вніс зміни до резолютивної частини вироку, змінивши обвинуваченому ОСОБА_7 строк його тримання під вартою.

Відповідно до положень ч.1 ст.379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи (наприклад, дати події, номера і дати документа, прізвища особи тощо) або які мають технічний характер.

Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань речей, предметів, майна, зазначення дат та строків. Особливо це стосується резолютивної частини рішення. В резолютивній частині будь-яка описка має істотне значення, оскільки вона може ускладнити виконання судового рішення в цілому.

Як вбачається з ухвали Старосинявського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року суд, постановивши внести виправлення у резолютивній частинах вироку Старосинявського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року, виправив описку (арифметичну помилку), допущену у даті зарахування обвинуваченому ОСОБА_7 в строк його покарання строк його попереднього ув`язнення, вказавши у резолютивній частині вироку зарахування ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування його під вартою (попереднє ув`язнення) «з 23.07.2024» замість помилково зазначеного «з 23.07.2023».

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 перебуває під вартою з 23.07.2024 року, строк його перебування під вартою з 23.07.2024 року зараховано у строк відбуття призначеного покарання.

Отже, при постановлені вказаної ухвали місцевий суд в повній мірі дотримався положень ст.379 КПК України, підстави для її скасування у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, як того просить захисник, відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення спільної апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок та ухвалу суду. Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Старосинявського районного суду Хмельницької області від 08 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 та ухвалу Старосинявського районного суду Хмельницької області від 17 квітня 2025 року про виправлення описки у вироку суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3