ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 127/27018/20

провадження № 51-120км21

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

засудженого

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, який у цьому ж місті зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) і проживає ( АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 28 травня 2020 року до 22 липня 2021 року.

Вирішено цивільний позов, питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення в кримінальному провадженні.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Як установив суд, 23 травня 2020 року приблизно о 23:36 біля будинку № 69 на вул. Шмідта в м. Вінниці ОСОБА_5 під час конфлікту з раніше незнайомим ОСОБА_8 завдав йому ножем удар у живіт, заподіявши колото-різаного поранення черевної порожнини та заочеревинного простору з пошкодженням чепця, дванадцятипалої та тонкої кишок, черевного відділу аорти, масивною крововтратою й геморагічним шоком важкого ступеня. Від отриманого тяжкого тілесного ушкодження потерпілий помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, які її подали

У спільній касаційній скарзі засуджений та його захисник просять на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати згадані судові рішення і закрити кримінальне провадження. Суть доводів зводиться до того, що дії ОСОБА_5 мають ознаки необхідної оборони, адже він захищався від нападу потерпілого, однак суди попередніх інстанцій не зважили на це й не застосували ст. 36 КК. За твердженням авторів скарги, суд апеляційної інстанції також не додержав приписів ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки не розглянув наявного в матеріалах справи клопотання захисника ОСОБА_9 про повторне дослідження доказів. Крім того, скаржники вважають, що право засудженого на захист було порушено через відмову в ознайомленні з матеріалами провадження в апеляційному суді та ненадання часу для підготовки до участі в судових дебатах. Разом із цим у поданій скарзі зазначається, що касаційний суд вправі вийти за межі вимог сторони захисту і, перекваліфікувавши діяння ОСОБА_5 на ст. 124 КК, зменшити розмір покарання.

На касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_10 подала заперечення, в яких зазначає про законність вироку та ухвали, просить залишити їх без зміни, а вимоги сторони захисту - без задоволення.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило. Потерпіла ОСОБА_10 поінформувала, що не бажає брати участі в розгляді справи.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції (далі - Суд) засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом ст. 433 КПК Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм права, здійснюючи перегляд у межах касаційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу.

Такого переконання суд дійшов, проаналізувавши показання допитаних як обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , спеціаліста ОСОБА_20 , експертів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; фактичні дані, зафіксовані в протоколах: оглядів місця події від 24, 27 та 28 травня 2020 року; оглядів предметів від 27 травня, 5 серпня, 12 листопада 2020 року, огляду документів від 25 серпня 2020 року; слідчого експерименту від 29 травня 2020 року; тимчасового доступу до речей і документів від 15 липня, 5 серпня 2020 року; отримання зразків для експертизи від 24 та 28 травня, 5 червня 2020 року; у висновках експертів № 472 від 28 травня 2020 року, № 496 від 29 травня 2020 року, № 559 від 29 травня - 2 червня 2020 року, № 317 від 5 червня 2020 року, № 234 від 28 травня - 26 червня 2020 року, № 233 від 4-19 червня 2020 року, № 235 від 4-19 червня 2020 року, № 253 від 5 червня - 3 липня 2020 року та в інших наявних у справі документах, зміст яких відображено у вироку.

Доводи скаржників про існування передбаченої ст. 36 КК обставини, що виключає кримінальну протиправність дій ОСОБА_5 , не можна визнати прийнятними.

За положеннями вказаної норми права, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання, шляхом заподіяння нападнику шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Застосування спеціальних засобів чи предметів не тягне кримінальної відповідальності лише в разі захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, заподіяної нападнику.

Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що для вирішення питання щодо стану необхідної оборони, перевищення її меж суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та з`ясувати наявність чи відсутність суспільно небезпечного посягання й захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, перебування захисних дій особи та заподіяної нападнику шкоди в межах необхідності (наприклад, постанови від 26 квітня 2018 року, 1 листопада 2022 року в справах № 342/538/14-к, 686/7480/19 відповідно).

Наведені положення та орієнтири їх застосування було належним чином враховано судом у цій справі.

Позицію про перебування засудженого в стані необхідної оборони сторона захисту мотивувала, посилаючись на показання ОСОБА_5 про те, що 23 травня 2020 року незнайомець раптово й без будь-якої причини почав бити його по голові. За твердженням ОСОБА_5 , він не завдавав ударів у відповідь, дістав із рюкзака ніж із метою відлякати нападника, проте від отриманих ударів знепритомнів; отямившись насамоті, виявив відсутність свого ножа, після чого пішов додому, де впродовж наступних днів відчував ознаки черепно-мозкової травми.

Проте показання засудженого про отримання значних травм були спростовані результатами судово-медичної експертизи, проведеної з 29 травня до 2 червня 2020 року. За висновком № 559, засуджений скаржився на ушкодження потилиці, правої щоки, підборіддя зліва, губ. Об`єктивно було виявлено синець на слизовій оболонці нижньої губи ліворуч, що є легким тілесним ушкодженням, а також перелом коронкової частини зуба без пошкоджень слизової оболонки навколо. У судовому засіданні експерт ОСОБА_21 роз`яснив, що ушкоджень в інших місцях на тілі ОСОБА_5 не було, однак у разі їх нанесення в день, на який указував засуджений, вони не могли би безслідно загоїтися до моменту огляду. Походження травми зуба (сколу емалі) від удару експерт категорично виключив.

Натомість на тілі загиблого ОСОБА_8 (окрім слідів надання медичної допомоги) було виявлено колото-різане поранення черевної порожнини глибиною 8-10 см та шириною до 4 см, рановий канал якого проходив у напрямку спереду назад, дещо зліва направо та знизу вгору. Унаслідок отриманих ушкоджень, зокрема черевної аорти, виникла гостра масивна крововтрата та геморагічний шок важкого ступеня, тому після їх нанесення потерпілий міг рухатися впродовж нетривалого часу - від секунд до кількох хвилин (висновок експерта № 494 від 26 травня - 1 липня 2020 року).

За матеріалами справи, важко пораненого виявили на місці злочину поліцейські, котрі викликали швидку медичну допомогу, однак незважаючи на вжиття заходів для врятування життя, потерпілий менш як через добу помер у лікарні.

Знаряддя злочину - ніж було знайдено на відстані 10-15 м від місця виявлення потерпілого, у вентиляційній трубі будинку АДРЕСА_3 (протокол огляду місця події від 24 травня 2020 року). На лезі ножа була кров ОСОБА_8 (висновок експерта від 28 травня 2020 року № 472), а на руків`ї - букальний епітелій ОСОБА_5 (висновок експерта від 29 травня 2020 року № 496).

Будь-яких доказів на підтвердження версії засудженого про застосування до нього ОСОБА_8 насильства, у тому числі з використанням зброї, яке би виправдовувало заподіяння останньому тяжкої шкоди, зокрема нанесення удару ножем у живіт, суду надано не було. До того ж ОСОБА_5 заперечив звернення по медичну допомогу та/або до органів поліції з приводу інциденту, у результаті якого він нібито зазнав істотної шкоди здоров`ю.

Навпаки, той факт, що після спричинення потерпілому небезпечного для життя ушкодження засуджений не намагався запобігти непоправним наслідкам, не повідомив про подію правоохоронним органам і, приховавши знаряддя злочину пішов додому, указує на те, що ОСОБА_5 не сприймав свої дії як вимушений вчинок, зумовлений протиправною поведінкою незнайомця і спрямований на захист свого життя та здоров`я.

Посилання авторів касаційної скарги на садна на долонях ОСОБА_8 , які за висновком експерта є легкими тілесними ушкодженнями, що утворилися за 1-2 доби до настання смерті, самі собою не доводять застосування потерпілим фізичної сили, яка могла би становити реальну загрозу для життя чи здоров`я ОСОБА_5 .

Отже, з`ясувавши за результатами дослідження доказів відсутність із боку потерпілого суспільно небезпечного посягання в розумінні ст. 36 КК, суд обґрунтовано виснував, що дії ОСОБА_5 не можна вважати необхідною обороною.

За встановлених фактичних обставин кримінального провадження учинене засудженим суспільно небезпечне діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК, а протилежні міркування сторони захисту є хибними.

Призначене засудженому покарання не в максимальних межах санкції закону України про кримінальну відповідальність є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ухвалений вирок відповідає статтям 370, 374 КПК.

Крім того, доводи про наявність у справі обставин, які виключають кримінальну протиправність діяння ОСОБА_5 , були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі ретельно перевірив усі аргументи сторони захисту і вмотивовано з наведенням положень закону, якими керувався, залишив апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Посилання скаржників на недодержання апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК у зв`язку із залишенням поза увагою клопотання про повторне дослідження доказів суперечать матеріалам кримінального провадження. Згідно з протоколом та відеозаписом судового засідання від 22 липня 2024 року, подане в цей день захисником ОСОБА_9 згадане звернення суд розглянув і вмотивовано відхилив.

Не знайшли свого підтвердження й доводи авторів касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав стороні захисту достатньо часу для підготовки до судових дебатів і неправомірно відмовив у ознайомленні з матеріалами справи.

В окресленому контексті варто зазначити, що обов`язок держави забезпечити особі достатній час та засоби для підготовки захисту як складові права на справедливий суд означає надання повної інформації щодо висунутих звинувачень та правової кваліфікації, яку суд може прийняти в цій справі, а також створення необхідних можливостей для формулювання контраргументів сторони захисту для представлення під час основного судового розгляду. Надаючи тлумачення приписам п. «в» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Європейський суд з прав людини наголошує, що питання достатності вказаного часу вирішується з урахуванням складності справи, характеру провадження та його стадії. Додатковий час для підготовки остаточної позиції має бути надано стороні захисту в разі, якщо в суді було змінено обвинувачення, представлено нові докази або зазнали змін висновки експертів (рішення у справах «Грегачевич проти Хорватії», заява № 58331/09; «Борисова проти Болгарії», заява № 56891/00; «Маттік проти Німеччини», заява № 62116/00; «Міміношвілі проти росії», заява № 20197/03).

У цій справі апеляційний суд задовольнив заявлене 22 липня 2024 року прохання ОСОБА_5 надати йому час для підготовки до судових дебатів і відклав апеляційний розгляд на 24 липня 2024 року. Однак у цей день не з`явилася захисник ОСОБА_9 , яка надавала засудженому правничу допомогу. У судове засідання 10 вересня 2024 року прибув інший захисник - ОСОБА_6 , котрий заявив, що йому потрібен час для ознайомлення з матеріалами справи та підготовки до судових дебатів. У зв`язку з цим суд узгодив зі сторонами наступну дату судового засідання - 18 вересня 2024 року. Проте в цей та наступні дні захисник ОСОБА_6 не прибув у засідання, посилаючись на стан здоров`я, а 25 листопада 2024 року знову клопотав про відкладення апеляційного розгляду на невизначений час для ознайомлення з матеріалами справи. Апеляційний суд, заслухавши позицію сторони захисту, а також думку прокурора, потерпілої та її представника, котрі заперечували слушність клопотання, відмовив у його задоволенні. Своє рішення суд умотивував тим, що захисник ОСОБА_6 надавав ОСОБА_5 правничу допомогу в ході досудового слідства та судового розгляду (з 2 червня 2020 року до 1 грудня 2023 року), тож знайомий з усіма матеріалами кримінального провадження, до того ж продемонстрував обізнаність із його деталями під час своїх виступів у судових засіданнях.

Колегія суддів погоджується з таким висновком і не вбачає підстав уважати, що ОСОБА_5 мав недостатньо часу та засобів для підготовки своєї позиції в суді апеляційної інстанції.

Неправильного застосування й істотного порушення норм права, які би зумовлювали обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень із закриттям кримінального провадження або їх зміни з мотивів, наведених у касаційній скарзі, під час перегляду за касаційною процедурою не встановлено.

Тому подану засудженим та захисником скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 14 березня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3