Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/694/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.307 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2025, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який офіційно не працює, одружений, має на утриманні 5 неповнолітніх дітей, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 29.05.2023 Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 309 КК України, позбавлення волі на строк 5 років, звільнений на підставі ст. 75 КК України із випробувальним терміном 1 рік;

продовжено строк тримання під на 60 днів, тобто до 16:30 години 15 грудня 2025 року, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2025 перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000842 від 01.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 307 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, з метою уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що були підставою для застосування щодо обвинуваченого такого запобіжного заходу, оскільки строк запобіжного заходу обраний відносно ОСОБА_8 закінчується 18.10.2025 року.

Крім того прокурором було заявлено клопотання про продовження ОСОБА_9 строку дії обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Своє клопотання обгрунтовує тим, що обвинувачений був звільнений з-під варти у зв`язку із внесенням застави, при цьому ризики встановлені судом і передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на даний час продовжують існувати. Також вказав на те, що строк дії ухвали суду, якою було покладено обов`язки обвинуваченому ОСОБА_9 , закінчується 18.10.2025 року.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні, щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 заперечила та просила зміни йому запобіжний захід на домашній арешт.

Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2025 задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Продовжено строк тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000842 від 01.08.2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, до 16:30 години 15 грудня 2025 року.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачуєтьсяу вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, оскільки за вчинення тяжчого злочину передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Зокрема, ОСОБА_8 є повнолітньою особою, не працює, одружений, на утриманні перебуває п`ять неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою, АДРЕСА_1 , раніше судимий: 29.05.2023 року Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 309 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнений на підставі ст.75 КК України із випробувальним терміном на 1 рік. При цьому суд враховує відсутність міцних соціальних зв`язків та осіб, які можуть поручитися за явку обвинуваченого до суду, а також оцінює суворість можливого покарання ОСОБА_8 та визнає за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя у разі не продовження щодо нього строку тримання під вартою, а також те, що перебуваючи на волі він може вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на свідків.

У зв`язку з наведеним ризики передбачені п.п1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати.

Строк дії ухвали становить 60 днів, тобто до 15.12.2025 року, включно.

Цією ж ухвалою задоволено клопотання прокурора в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування за №0000842 від 01.08.2023 року про продовження строку дії обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України покладених на обвинуваченого ОСОБА_9 . Судве рішення в цій частині не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт або домашній арешт в нічний час доби.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

У судовому рішенні не зазначено про відсутність обставин, які свідчать про недопустимість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Також, у судовому рішенні відсутні посилання на докази, які обґрунтовують вказані обставини. Суд в судовому рішенні постався на пояснення свідків, які ще не допитані судом.

Обвинувальний акт є незаконним, оскільки у ньому відсутня печатка. Також, з обвинувального акту не зрозуміло коли саме відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили застосувати по відношенню до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2025 перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000842 від 01.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 307 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307 КК України.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні у складі організованої групи, створеної ОСОБА_9 , незаконного придбання, перевезення, зберігання з метою збуту та збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP, в місті Новоукраїнка Кіровоградської області.

Досудовим розслідуванням задокументовано 5 епізодів протиправної діяльності вказаної злочинної групи. Обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим детально викладені в обвинувальному акті.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у незаконному придбанні, перевезенні, зберіганні з метою збуту та збуті особливо небезпечної психотропної речовини, вчинених повторно, організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 обвинувачення у вчинені кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування кримінального провадження доказами, а саме:

-протоколами проведених обшуків;

-висновками судових експертиз матеріалів, речовин та виробів;

-протоколами про результати проведення НС(р)Д;

-іншими матеріалами кримінального провадження.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення у ОСОБА_8 , оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що останні могли вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.187 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або докази що підтверджують пред`явлене обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність обвинувачених ОСОБА_8 до вчинення злочину, підозра у якому йому повідомлена та пред`явлено обвинувачення, є вірогідним та достатнім для застосування щодо них обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 307 КК України, що підтверджується зібраними на даний час досудовим слідством доказами, які будуть досліджені судом першої інстанції.

Доводи про те, що суддя обов`язково повинен зазначити докази, колегією суддів не можуть бути враховані, оскільки оцінка доказів проводиться під час розгляду справи по-суті.

Доводи ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, колегією суддів не можуть бути враховані оскільки по-перше в матеріалах справи наявні докази на підтвердження обґрунтованості обвинувачення, а по-друге на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Також не можуть бути враховані доводи ОСОБА_8 про те, що обвинувальний акт повинен містити печатку, оскільки згідно зі статтею 291 КПК України, він повинен містити підписи слідчого/дізнавача та прокурора, який його затвердив.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Отже, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка їм загрожує у разі визнання його винуватими, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування від суду.

Ризик переховування ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так санкція ч. 3 ст. 307 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.

При цьому, з матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_8 раніше судимий 29.05.2023 Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 309 КК України, позбавлення волі на строк 5 років, звільнений на підставі ст. 75 КК України із випробувальним терміном 1 рік, на шлях виправлення не став та вчинив інший корисливий злочин.

Наведені обставини вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом дляпереховування ОСОБА_8 від суду.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб ОСОБА_8 можуть здійснити вплив на свідків, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 добре зазнає, які ще не допитані, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися ОСОБА_8 від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Відповідно до позиції Європейського Суду, ризик того, що затриманий, якщо його звільнять, може чинити тиск на свідків чи інших підозрюваних або іншим чином перешкоджати провадженню часто є особливо високим у справах, що стосуються організованої злочинної діяльності чи злочинних угруповань («Штвртецький проти Словаччини» (Stvrtecky v. Slovakia), §61; «Подескі проти Сан Маріно» (Podeschi v. San Marino), § 149).

Також, ОСОБА_8 може вчинити нові кримінальні правопорушення, оскільки останній раніше судимий та на шлях виправлення не став.

Крім того, наявність судимості може стати підставою для обгрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини» (Selcuk v. Turkey), § 34; «Мацнеттер проти Австрії» (Matznetter v. Austria), § 9).

Крім того колегія суддів бере до уваги те ОСОБА_8 не працює, постійного джерела заробітку не має, раніше притягувавався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопрушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та зазначених ініціатором клопотання доводів на підтвердження їх обґрунтованості.

А тому, у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою останній з високою імовірністю може вчинити спроби направлені, як на переховування його від суду, вплив на свідків, а також вчинення нових кримінальних правопорушень.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням обвинуваченим ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Стосовно посилання на наявністьна утриманні 5 неповнолітніх дітей, як підстава для зміни запобіжного заходу колегією суддів не може бути враховано оскільки, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 обвинувачується у особливо тяжкого злочину вчиненого у складі організованої групи, раніше судимий, інкриміноване кримінальне правопорушення вчинене ним під час дії іспитового строку за попереднім вироком.

Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у ОСОБА_8 достатніх стримуючих факторів в поведінці, та які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Також, стороною захисту не надано доказів про те, що якимсаме чином ОСОБА_8 остання зможе самостійно утримувати себе та 5 неповнолітніх дітей знаходячись під домашнім арештом.

А тому, належна поведінка обвинуваченогоОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, незаконного впливу на свідків, а також вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень а також, те, що ОСОБА_8 , раніше судимий, не працевлаштований, не має сталих джерел доходу, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого корисливого злочину колегія суддів вважає доцільним застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи апеляції щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Посилання, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 , порушив право на ретельний розгляд, судове рішення не мотивоване, в ухвалі суду відсутні обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.

Враховуючи вищенаведене, суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5. ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість ухвали судді, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16.10.2025, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк тримання під на 60 днів, тобто до 16:30 години 15 грудня 2025 року, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4