Номер провадження: 11-сс/813/1900/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 11.09.2025, якою в межах к/п №0000404 від 10.07.2025 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Красноярському краї рф, громадянина України, з вищою освітою працюючого фельдшером ШМД, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000404 від 10.07.2025 було задоволено клопотання слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській обл. ОСОБА_10 та застосовано стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 08.11.2025, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що в зазначеному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України та наявність ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, обумовлених тяжкістю покарання, що загрожує останньому у разі визнання винуватим; можливістю ознайомлюватись із матеріалами провадження, які містять анкетні дані свідків, понятих та осіб, залучених до конфіденційного співробітництва; тим, що підозрюваний є складовою злочинної групи; відсутністю стабільного джерела доходів.

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, з урахуванням підозри ОСОБА_11 у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України під час дії воєнного стану, слідчий суддя дійшов висновку про недоцільність визначення підозрюваному застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її постановлення із порушенням норм матеріального права з огляду на наступні обставини:

- поза увагою слідчого судді залишилась відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, органом досудового розслідування не надано жодного доказу того, що підозрюваний ОСОБА_7 має намір переховуватись від правоохоронних органів та суду або здійснювати вплив на свідків у провадженні, а також відсутні дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 вчиняв такі дії у минулому, при цьому, не допускається застосування найсуворішого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості та специфіки вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення;

- слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу не було враховано того, що підозрюваний ОСОБА_7 не судимий, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у вчиненні інших кримінальних правопорушень не підозрюється, має вищу медичну освіту, офіційно працевлаштований фельдшером в ШМД, є інвалідом 2-ої групи, має хронічні кардіологічні захворювання, в 2023 році переніс операцію стентування ПНА;

- слідчий суддя залишив поза увагою неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку із критичним станом здоров`я останнього, пов`язаним із хронічним кардіологічним захворюванням комбінованою артеріальною вадою серця, внаслідок чого підозрюваний двічі зазнав операційного втручання та потребує належного постійного лікування, нагляду лікаря та періодичного стаціонарного лікування.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби з 23 год. до 06 год. за адресою проживання, а у разі неможливості обрати інший, більш м`який, запобіжний захід визначити заставу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що 10.09.2025 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України (а.с. 126-147), санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років.

Відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_12 , за попередньою змовою із ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , маючи умисел на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, на початку липня 2025 року, під час телефонної розмови із ОСОБА_15 повідомив, що має змогу виготовити для нього медичну документацію, на підставі якої він зможе отримати групу інвалідності та в подальшому бути знятим з військового обліку шляхом впливу на Експертну комісію, уповноважену вирішувати питання про надання групи інвалідності та посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 за грошову винагороду в розмірі 10 000 доларів США, після чого 29.07.2025 ОСОБА_15 передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США (за курсом НБУ станом на 29.07.2025 становить 83 599,4 грн.) за отримання фіктивних медичних висновків про стаціонарне лікування за 2021 та 2023 роки, 11.08.2025 ОСОБА_15 передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 1000 доларів США (за курсом НБУ станом на 11.08.2025 становить 41 389, 5 грн.) за зняття ОСОБА_15 з розшуку ІНФОРМАЦІЯ_2 та 10.09.2025 ОСОБА_15 передав ОСОБА_13 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США (за курсом НБУ станом на 10.09.2025 становить 205 618, 5 грн.) за здійснення впливу на посадових осіб Експертної комісії для отримання фіктивної групи інвалідності для ОСОБА_15 .

Так, роль ОСОБА_7 полягала у тому, що 15.08.2025 о 07:51 год. ОСОБА_7 провів ОСОБА_15 до службового транспорту «Швидкої допомоги», д.н.з. НОМЕР_1 , де зробив йому кардіограму, вніс до медичної картки неправдиві відомості про самопочуття та повідомив, що зараз зробить виклик «103», щоб здійснити госпіталізацію ОСОБА_15 , почав інструктувати останнього про поведінку під час знаходження у приймальному відділенні лікарні та надалі сказав йому їхати на власному транспортному засобі за автомобілем «Швидкої допомоги», після чого, неподалік від КНП «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» ООР пересісти в автомобіль «Швидкої допомоги».

15.08.2025 о 08:50 год. ОСОБА_15 на належному йому транспортному засобі «Lexus», д.н.з. НОМЕР_2 , прибув до в`їзду до вищенаведеного медичного закладу, де пересів до автомобіля «Швидкої допомоги», де вже знаходився ОСОБА_7 , який провів ОСОБА_16 до приймального відділення, де їх очікував ОСОБА_14 , який, будучи обізнаним про те, що ОСОБА_15 не має захворювань, надав вказівку медичній сестрі, яка не була обізнана щодо злочинного плану, оформлювати ОСОБА_15 госпіталізацію із діагнозом «гіпертонічний криз», а також здійснити забір аналізів. Надалі, ОСОБА_15 домовився із ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_15 не буде перебувати у лікарні у період фіктивного стаціонарного лікування, після чого ОСОБА_7 попередив ОСОБА_15 про те, що йому потрібно обережно пересуватись містом у період фіктивного перебування на стаціонарному лікуванні та уникати мобілізаційних блок-постів.

Окрім того, на початку серпня 2025 року, ОСОБА_12 , за попередньою змовою із ОСОБА_13 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , маючи умисел на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, під час телефонної розмови із ОСОБА_17 повідомив, що має змогу виготовити для нього медичну документацію, на підставі якої він зможе отримати групу інвалідності та в подальшому бути знятим з військового обліку шляхом впливу на Експертну комісію, уповноважену вирішувати питання про надання групи інвалідності за грошову винагороду в розмірі 10 000 доларів США, після чого 23.08.2025 ОСОБА_17 передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 2000 доларів США (за курсом НБУ станом на 23.08.2025 становить 82 420 грн.) за отримання медичних висновків про стаціонарне лікування, 25.08.2025 ОСОБА_17 передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 3500 доларів США (за курсом НБУ станом на 25.08.2025 становить 145 103 грн.) за оформлення фіктивного стаціонарного лікування в КНП «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» ООР.

Так, роль ОСОБА_7 полягала у тому, що 01.09.2025 о 09:33 год. ОСОБА_7 провів ОСОБА_17 до службового транспорту «Швидкої допомоги», де зробив йому кардіограму, вніс до медичної картки неправдиві відомості про самопочуття та повідомив, що зараз зробить виклик «103», щоб здійснити госпіталізацію ОСОБА_17 , почав інструктувати останнього про поведінку під час знаходження у приймальному відділенні лікарні та надалі сказав йому їхати на власному транспортному засобі за автомобілем «Швидкої допомоги», після чого, неподалік від КНП «Одеський обласний центр соціально значущих хвороб» ООР пересісти в автомобіль «Швидкої допомоги».

Згодом, 01.09.2025 о 09:42 год. ОСОБА_17 на належному йому транспортному засобі «Nissan ENV», д.н.з. НОМЕР_3 , прибув до в`їзду до вищенаведеного медичного закладу, де пересів до автомобіля «Швидкої допомоги», де вже знаходився ОСОБА_7 , який провів ОСОБА_17 до приймального відділення, де їх очікував ОСОБА_14 , який, будучи обізнаним про те, що ОСОБА_17 не має захворювань, надав вказівку медичній сестрі, яка не була обізнана щодо злочинного плану, оформлювати ОСОБА_17 госпіталізацію із діагнозом «гіпертонічний криз», а також здійснити забір аналізів. Надалі, ОСОБА_17 домовився із ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_17 не буде перебувати у лікарні у період фіктивного стаціонарного лікування, після чого ОСОБА_7 попередив ОСОБА_17 про те, що йому потрібно обережно пересуватись містом у період фіктивного перебування на стаціонарному лікуванні та уникати мобілізаційних блок-постів.

Після цього 10.09.2025 протиправна діяльність вищевказаних осіб була припинена співробітниками УСБУ в Одеській обл.

Питання стосовно обґрунтованості повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні інкримінованих йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не заперечується, внаслідок чого апеляційний суд доходить переконання, що така підозра є обґрунтованою та підтверджується матеріалами, доданими до клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу.

Окрім того, колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Відповідно до п.п. 34-36 рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Апеляційний суд, всупереч твердженням сторони захисту та погоджуючись із висновками слідчого судді, звертає увагу на те, що в даному кримінальному провадженні існують доведені органом досудового розслідування ризики переховування підозрюваного ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, обумовлені тим, що: останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, пов`язаного із посяганням на основи національної безпеки України, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років; ймовірні дії підозрюваного мали системний характер, були спрямовані на отримання неправомірної вигоди та вчинялись за попередньою змовою із іншими фігурантами кримінального провадження; підозрюваний має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження та, як наслідок, анкетними даними свідків у провадженні, а також осіб, залучених до конфіденційного співробітництва, які підлягають безпосередньому допиту в судовому засіданні під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_7 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Водночас, колегія суддів вважає слушними твердження сторони захисту про те, що підозрюваний ОСОБА_7 раніше не судимий та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має вищу медичну освіту, офіційно працевлаштований фельдшером, є інвалідом 2-ої групи, проте зазначає, що вказані обставини не зменшують ризики, встановлені апеляційним судом та не можуть бути підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи обставини вчинення злочинів, в яких останній обґрунтовано підозрюється.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 та передбачений ч. 1 ст. 114-1 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, зокрема, в період збройного конфлікту завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим застосування на даній стадії досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Більш того, колегія суддів в цьому контексті окремо зауважує на тому, що вимогами ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою).

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, органом досудового розслідування було доведено неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, для запобігання вищеназваним ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

В контексті надання оцінки посиланням сторони захисту на неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на критичний стан здоров`я останнього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступні обставини.

Так, в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів ДКВС України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я ДКВС України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_7 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, зазначена захисником обставина стосовно потреби підозрюваного в нагляді лікаря та періодичному стаціонарному лікуванні не свідчить про неможливість утримання останнього під вартою та не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно підозрюваного більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Водночас, з урахуванням посилань сторони захисту на наявність у підозрюваного ОСОБА_7 хронічного кардіологічного захворювання, у зв`язку із яким він двічі зазнав оперативного втручання, апеляційний суд вважає за необхідне зобов`язати службових осіб Одеської обласної філії ДУ «Центр охорони здоров`я» ДКВС України в Одеській та Миколаївській обл. провести необхідне медичне обстеження підозрюваного ОСОБА_7 та, у разі необхідності, забезпечити надання йому кваліфікованої медичної допомоги, в тому числі в закладах МОЗ України у разі потреби.

Надаючи оцінку вимогам апеляційної скарги сторони захисту в частині необхідності визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів наголошує на наступних обставинах.

Положеннями абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України.

З урахуванням викладеного, визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу стосовно особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого ст. 114-1 КК України є правом, а не обов`язком слідчого судді.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Разом із тим, з огляду на обставини злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, у вчиненні одного з яких обґрунтовано підозрюється ОСОБА_7 , пов`язаного із посяганням на основи національної безпеки України, з урахуванням встановлених судами 1-ої та апеляційної інстанції ризиків можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків у провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також характеристики особи підозрюваного, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим рішення слідчого судді в частині використання передбаченого вищезгаданим ч. 4 ст. 183 КПК України права не визначати підозрюваному ОСОБА_7 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки він вочевидь не здатний буде забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігання встановленим вище ризикам.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника немає, оскільки слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що стосовно підозрюваного ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який на відміну від інших, більш м`яких запобіжних заходів, зможе запобігти названим вище ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, тому ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 11.09.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 114-1 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 08.11.2025, без визначення розміру застави залишити без змін.

Доручити Одеській обласній філії ДУ «Центр охорони здоров`я» ДКВС України в Одеській та Миколаївській обл. провести медичне обстеження підозрюваного ОСОБА_7 та забезпечити надання йому належної медичної допомоги, у разі потреби в закладах МОЗ України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4