Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/849/25
Провадження № 1-кп/499/39/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю учасників кримінального провадження: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Іванівка Березівського району Одеської області матеріали за обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000356 від 19.06.2025 року за обвинуваченням:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Червонознам`янка Іванівського району Одеської області, громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, за таких обставин.

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Збройних Сил Російської Федерації проти України, на всій території України запроваджено воєнний стан з 05:30 годин 24.02.2022 строком на 30 діб, Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №-2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2738- IX з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком на 90 діб, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915- IX з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком на 90 діб, Указом Президента України від 01.05.2023 № 254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3057-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року на 90 діб, Указом Президента України від 26.07.2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 року № 3275-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні строком з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року на 90 діб, продовженого з 05 години 30 хвилин 16.11.2023 Указом Президента України від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-ІХ строком на 90 діб, продовженого з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року №3564-ІХ строком на 90 діб, продовженого з 05 години 30 хвилин 08.05.2024 Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024, затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року №3684-ІХ, продовженого з 05 години 30 хвилин 07.08.2024 Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024, затвердженим Законом України від 07.08.2024 року №3891-IX, продовженого з 05 години 30 хвилин Указом Президента від 28.10.2024 №740/2024, затвердженим Законом України від 29.10.2024 №4024-ІХ, продовженого з 05 години 30 хвилин Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025, затвердженим Законом України від 15.01.2025 №4220-ІХ строком на 90 діб, продовженого з 05 години 30 хвилин Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025, затвердженим Законом України від 16.04.2025 №4356-ІХ строком на 90 діб.

Відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 Конституції України та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Верховна Рада України затвердила Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію».

Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06 грудня 1991 року, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Отже, в Україні діє особливий період.

Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

ОСОБА_4 з 25 квітня 2017 року перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний запасу Збройних Сил України.

Так, 08 квітня 2025 року за результатами обстеження, проведеного військово-лікарською комісією, та відповідно до довідки військово-лікарської комісії ОСОБА_4 визнано придатним за станом здоров`я для проходження військової служби.

Встановлено на момент 08 квітня 2025 року й відсутність обставин, передбачених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які надавали б ОСОБА_4 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Водночас, 08 квітня 2025 року військовозобов`язаний ОСОБА_4 , будучи ознайомленим зі ст. 65 Конституції України, ст. ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відмовився від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Батьківщини та військової служби за мобілізацією.

Після цього військовозобов`язаний ОСОБА_4 , реалізуючи умисел, направлений на ухилення від мобілізації, 08 квітня 2025 року, перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , написав заяву про відмову від призову на військову службу за мобілізацією, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, пославшись на релігійні переконання.

Співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 було роз`яснено зміст статті 35 Конституції України про свободу релігійного віросповідання, а також Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12.12.1991 року №1975-ХІІ, згідно яких правом на альтернативну (невійськову) службу користуються особи, які призиваються на строкову військову службу.

Разом з тим, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (зі змінами) починаючи з 24 лютого 2022 року в Україні діє воєнний стан, разом з ним діють певні обмеження прав та свобод громадян України.

Альтернативна служба, а саме її застосування, є заміщенням проходження строкової військової служби в мирний час, заміна військової служби альтернативною (невійськовою) під час дії воєнного стану, українським законодавством не передбачена.

До того ж, ОСОБА_4 08.04.2025 попередили про кримінальну відповідальність за ст. 336 Кримінального кодексу України, та відносно якого був складений акт про відмову від призову на військову службу за мобілізацією та вручена повістка про відправку у війська 09.04.2025 року, яку ОСОБА_4 відмовився отримувати.

В подальшому ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації та у зазначені у повістці дату та час, а саме 09.04.2025 для відбуття військовозобов`язаних, які призиваються за мобілізацією до відправки у війська, не прибув, не маючи на те законних підстав.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину не визнав та вказав, що не ухилявся від виконання свого військового обов`язку, виконував усі його обов`язки (з`являвся до ІНФОРМАЦІЯ_2, проходив військово-лікарську комісію) до того моменту поки закони людські не почали суперечити законам божим, надавав начальнику територіального центру комплектування заяву, в якій просив замінити йому військову службу на невійськову альтернативну і наразі також готовий виконувати військовий обов`язок, однак шляхом проходження альтернативної служби, допомагаючи усіма можливими способами як цивільна людина. Зауважив, що постійно допомагає військовим та тим, хто постраждав від війни. Пояснив, що у свої заяві начальнику територіального центру комплектування останні рядки щодо відмови від мобілізації та проходження військової служби йому були продиктовані та він не розумів на момент написання їх наслідків, а попередження про кримінальну відповідальність отримав пізніше від написання заяви (через півгодини). Ніякої повістки йому не вручали, дату явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 не повідомляли. Процитував уривок з книги Ісая, 2 розділ, 4 вірш: «Вони перекують мечі на лемеші, а списи на серпи. Не підійме меча народ на народ, і більше не будуть учитися воювати», який розуміє так, що мечі - це зброя, а лемеші - знаряддя для цивільного життя і служителі Бога повинні займатися тільки цивільною працею, слова «не будуть навчатись воювати» розуміє так, що навіть отримання навичок у військовому навчальному центрі є неприйнятним і це є ясною вимогою Бога, котрої дотримуються члени релігійної організації «Свідків Єгови в Україні». Такі стійкі релігійні ідеї сформувались ще з самого дитинства.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, підтверджується такими зібраними в кримінальному провадженні доказами:

- обліковою карткою до військового квитка, відповідно до якої ОСОБА_4 з 25 квітня 2017 року перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний запасу Збройних Сил України другої категорії за спеціальністю фельдшер;

- довідкою військово-лікарської комісії №2025-0408-1133-4410-0 від 08.04.2025 року, якою ОСОБА_4 визнано придатним до військової служби;

- повісткою, виписаною ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , якою наказано ОСОБА_4 з`явитись о 09:00 год. 09.04.2025 року для відправлення до військової частини НОМЕР_1 ;

- актом від 08.04.2025 року, складеним начальником відділення обліку мобілізаційної роботи-заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , яким у присутності діловода відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 встановлено, що після проходження військово-лікарської комісії ОСОБА_4 , його було визнано придатним до військової служби, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 було складено повістку про виклик військовозобов`язаного до ІНФОРМАЦІЯ_2 , якою викликався на 09.00 год. 09.04.2025 року з метою направлення у війська, але від отримання повістки відмовився та надав заяву;

- заявою ОСОБА_4 від 08.04.2025 року начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій заявник вказує, що перебуває на військовому обліку начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 , за висновком військово-лікарської комісії від 08.04.2025 року є придатним до військової служби, однак він є присвяченим охрещеним служителем з 05 листопада 2012 року релігійного об`єднання «Свідків Єгови в Україні» і від самого дитинства переконаний, що не повинен брати в руки зброю, вчитися воювати, вбивати інших людей за жодних обставин, поважає закони України, але закони Бога для нього на першому місці, а тому відмовляється від отримання бойової повістки та подальшого проходження військової служби, просить замінити військову служба на невійськову;

- довідкою № 9263, виданою 23 травня 2024 року релігійною організацією «Релігійний центр свідків Єгови в Україні», за якою ОСОБА_4 з 04 листопада 2012 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання «Свідків Єгови в Україні», бере участь у проповідуванні доброї новини;

- листом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 1235 від 08.04.2025 року, яким надано відповідь на заяву ОСОБА_4 від 08.04.2025 року та вказано, що альтернативна (невійськова) служба запроваджується замість строкової військової служби, при цьому, у разі призову військовозобов`язаного за мобілізацією, законодавством України не передбачено проходження альтернативної (невійськової) служби;

- листом Державної служби України з етнополітики та свободи совісті № 4698/11-11/25 від 24.07.2025 року, в якому вказано, що релігійна організація «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» () не зверталася до ДЕСС з питання бронювання присвяченого охрещеного служителя ОСОБА_4 ;

- листом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 2447 від 27 червня 2025 року, яким повідомлено, що релігійна організація «Релігійний центр свідків Єгови в Україні» не зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо бронювання ОСОБА_4 ;

- листом управління соціального захисту населення Березівської районної державної (військової) адміністрації Одеської області № 10/10-01-66/25/418 від 23.06.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_4 на обліку у відділі державних соціальних допомог та пільгового забезпечення № 1 управління соціального захисту населення Березівської районної державної адміністрації (с-ще Іванівка) не перебуває, жодних видів державних соціальних допомог не отримує.

Судом також допитано свідків у судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_8 показав суду, що працює діловодом в ІНФОРМАЦІЯ_2 та підписував акт про відмову ОСОБА_4 від отримання повістки, яку йому вручав заступник начальника ОСОБА_9 , при цьому, безпосередньо не був присутній у кабінеті в момент, коли ОСОБА_4 відмовлявся від отримання повістки, а був запрошений трохи пізніше. Акт підписав, побачивши заяву ОСОБА_4 , в якій той написав, що відмовляється від отримання повістки, мотивувавши це своїми релігійними переконаннями.

Свідок ОСОБА_7 показав суду, що ОСОБА_4 знаходився в картотеці "вільні залишки", був оповіщений повісткою, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 та був направлений на військово-лікарську комісію, комісію пройшов і, так як підстав для непризову не було, особисто ОСОБА_7 пропонувалась до вручення повістка на відправку до війська ОСОБА_10 , від якої він відмовився з релігійних переконань, написавши заяву, про що уповноваженими працівниками з юридичним фахом було складено акт відмови від отримання повістки. Інших підстав на відстрочку не заявляв. Зміст заяви ОСОБА_10 ніхто не диктував.

Свідок ОСОБА_11 показав суду, що є священослужителем релігійної організації «Свідки Єгови», постійно зустрічається з обвинуваченим ОСОБА_4 на служіннях, охарактеризував обвинуваченого з позитивного боку як щиру та добру людину з глибокими релігійними переконаннями, що завжди прийде на допомогу. Пояснив, що члени релігійної організації «Свідки Єгови» беззастережно дотримуються священного писання, а у ньому є рядки, з яких можна зробити висновок, що люди не повинні воювати. Вказав, що якщо закон людський суперечить священному писанню, то члени релігійної організації «Свідки Єгови» керуються законами Бога, оскільки йому посвятили своє життя.

Вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні.

Недопустимості доказів відповідно до вимог ст.ст. 87-89 КПК України судом не встановлено. Порушень прав та свобод людини, визначених ст. 87 КПК України, судом також не встановлено. Досліджені в судовому засіданні докази узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у суду. Порушень вимог КПК України, спроможних спростувати висновки суду при розгляді справи, не встановлено.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України (ухилення від призову за мобілізацією), проявляється в ухиленні від призову на військову службу шляхом дії або так званої змішаної бездіяльності (ухилення від виконання певного обов`язку вчинюється шляхом вчинення певних дій). Ухилення від призову за мобілізацією у формі бездіяльності полягає у неявці до місця, визначеного у повістці або наказі військового комісара. Злочин є закінченим з моменту неявки військовозобов`язаного до такого місця.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Отже, дії особи матимуть склад злочину, передбаченого ст. 336 КК України, у разі якщо вона під час мобілізації на особливий період відмовилась отримати повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 для подальшого направлення для проходження військової служби, або отримавши повістку, без визначених законом поважних причин, не з`явилася у зазначені у цій повістці місце та строк до збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2.

08 квітня 2025 року військовозобов`язаний ОСОБА_4 відмовився від отримання повістки, відповідно до якої він зобов`язаний був з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09:00 годину 09.04.2025 року для призову на військову службу по мобілізації та відправлення до місця проходження військової служби, про що зазначено у його заяві від 08.04.2025 року начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні обвинувачений зауважив, що бойову повістку не отримував, йому продиктували зміст заяви в частині відмови від отримання бойової повістки та відмови від мобілізації, він не розумів наслідків цього, оскільки про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК України, йому повідомили тільки через півгодини з моменту написання заяви.

При цьому, суперечливими та не обґрунтованими постають такі доводи підсудного, оскільки суперечливою є обставина відмови від судової повістки без попередньої пропозиції її отримання. При цьому, суд зауважує, що обвинуваченим визнається та не оспорюється як написання заяви від 08.04.2025 року про відмову від отримання повістки, так і проставлення власноручного підпису під усім її змістом.

До того ж, навіть за умови повідомлення працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК України, після написання обвинуваченим заяви, то останній, з огляду на положення ст. 68 Конституції України, не звільняється від юридичної відповідальності, а також не позбавлений можливості вживати заходів для виправлення ситуації шляхом відмови від заяви, отримання повістки та подальшого направлення для проходження військової служби.

В обґрунтування своєї відмови обвинувачений як і в територіальному центрі комплектування, так і в судовому засіданні вказав на те, що він є присвяченим охрещеним служителем з 05 листопада 2012 року релігійного об`єднання «Свідків Єгови в Україні» і від самого дитинства переконаний, що не повинен брати в руки зброю, носити військовий одяг, вчитися воювати, вбивати інших людей за жодних обставин, поважає закони України, але закони Бога для нього на першому місці. У вступній промові посилався на ч.4 ст. 35 Конституції України та зазначав про необхідність призначення йому альтернативної (невійськової) служби.

На ці доводи обвинуваченого суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

За приписами ч.2 ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022- на всій території України введено воєнний стан, який діє донині.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 цього Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Цим Законом встановлено, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби.

Таким чином, заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, законом не передбачена.

Закон України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено підстави, за якими військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з тим, судом не встановлено у ОСОБА_4 будь-яких підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на час вручення повістки про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09:00 годину 09.04.2025 року для призову на військову службу по мобілізації та відправлення до місця проходження військової служби.

Суд враховує висновки, наведені в постанові ККС ВС від 15.04.2025 року по справі № 573/406/24, зокрема, беручи до уваги позицію обвинуваченого, що він як Свідок Єгови за своїм віросповідуванням взагалі не може виконувати функції будь-якого військовослужбовця, навіть не пов`язані із носінням зброї, оскільки змушений буде носити військову форму, суд оцінює як категоричну відмову від виконання обов`язку по захисту України загалом.

Окрім того, суд зважує, що категоричні вислови обвинуваченого щодо неможливості навіть отримання статусу військовослужбовця, навичок у військовому навчальному центрі, заробітньої плати та пільг як військовослужбовця є виключно суб`єктивними міркуваннями обвинуваченого та власним його тлумаченням уривків з книги Ісая.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина.

Неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

Держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідання громадян, які перебувають на військовому обліку, і як свідчать навіть обставини цієї справи, враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого.

Підсудний зауважує, що не відмовляється допомагати державі як цивільна людина. Разом з тим, суд вважає, що завданням мобілізації військовозобов`язаних є реалізація тих завдань, в тому числі, які не пов`язані із використанням та носінням зброї, які планує і координує керівництво Збройних сил України.

Суд констатує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість ОСОБА_4 з посиланням на віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням і носінням зброї, наголошує на тому, що не може одягати військову форму, отримувати військові навички.

На переконання суду, саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах військового нападу.

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка пов`язана із використанням та носінням зброї, суд вважає необґрунтованими та не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.

Суд бере до уваги посилання сторони захисту на рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання («Адян та інші проти Вірменії» (Adyan and Others v. Armenia), № 75604/11 від 12 жовтня 2017 року; ) та в контексті цих доводів наводить правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладений у постанові вів 27.10.2025 року у справі №573/838/24, за яким об`єднана палата на підставі детального аналізу положень ст.ст. 17, 35, 65 Конституції України, ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 4 Закону України від 23 квітня 1991 року № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації», ст. ст. 1, 4 Закону України від 12 грудня 1991 року № 1975-XII «Про альтернативну (невійськову) службу», ст.ст. 1, 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII«Про оборону України», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022«Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата вказала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Відтак, суд зауважує, що в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ, на які посилається сторона захисту), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Окрім того, цією ж постановою від 27.10.2025 року у справі №573/838/24 об`єднана палата вказала, що законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї

Таким чином, суд, проаналізувавши наявні докази, оцінивши кожен з них із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, дійшов переконання про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, оскільки він ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

При призначенні покарання суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Суд враховує, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, є нетяжким злочином. Разом з тим, суд звертає увагу на суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки, як зазначено у висновках, що містяться у постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 21.03.2024 (справа № 595/461/23 провадження № 51-7014км23), відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, та в умовах воєнного стану є неприпустимою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставини, що згідно з ст. 67 КК України обтяжують покарання, відсутні.

Суд приймає до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, за якою орган пробації вважає, що ризики вчинення повторного кримінального правопорушення, та ризики небезпеки для суспільства, зокрема для окремих осіб, оцінюються як середні, а виправлення обвинуваченого можливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

При дослідженні особи обвинуваченого судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання посередньо, доглядає за батьком з інвалідністю 2 групи.

З урахуванням наведених вище обставин та того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, враховуючи другорядну роль кари, як мети покарання, суд, зважаючи на встановлені обставини справи, приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати покарання у найнижчій межі, передбаченій санкцією ст. 336 КК України, у виді позбавлення волі на три роки.

Суд констатує, що за сталою судовою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду стосовно осіб, які ухилилися від мобілізації, не можна призначати покарання з випробуванням із застосуванням статті 75 КК України, а потрібно застосовувати реальне покарання у виді позбавлення волі (наприклад, справи №629/2438/23, №591/6556/23 тощо), адже звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Таким чином, враховуючи, що обвинувачений, будучи придатним до військової служби, в період воєнного стану, при оголошенні загальної мобілізації вчинив умисний нетяжкий злочин, однак, який свідчить про підвищену суспільну небезпечність, оскільки відмова від захисту Батьківщини є недотриманням конституційного обов`язку, може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій та значно впливає на захист суверенітету держави від збройної агресії, то судом не вбачаються підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 або ст. 75 КК України.

Початок строку відбування покарання слід рахувати з часу фактичного взяття під варту ОСОБА_4 після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався і підстави для його застосування наразі не вбачаються. Процесуальні витрати у справі відсутні.

Доля речових доказів судом не вирішується, оскільки такі не надані суду, а також не надано відомостей про їх місце зберігання

Керуючись ст. ст. 370,373,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі обчислювати з моменту фактичного затримання та взяття під варту ОСОБА_4 в порядку виконання вироку.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили не обирати.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити сторонам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1