Справа № 161/8636/24 Провадження №11-кп/802/190/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком у кримінальному провадженні, 22.02.2024 внесеному до ЄРДР під №0000151, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Ходорів Жидачівського району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , із вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, працюючого заступником керуючого відділення з роздрібного бізнесу АТ «Ощадбанк», раніше не судимого, засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10000 (десять тисяч) грн. моральної шкоди. В решті цивільного позову відмовлено.

У порядку ст.120, 124 КПК України стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. витрат на правову допомогу.

Речовий доказ - оптичний диск «DVD-R», що містить відеозаписи подій 21.02.2024, вирішено залишити при матеріалах кримінального провадження.

Так, ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 21 лютого 2024 року близько 11:40 год., перебуваючи на стоянці для автомобілів на території Волинської обласної друкарні, яка розташована за адресою: Волинська область місто Луцьк, проспект Волі, будинок №27, діючи умисно, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, бажаючи їх настання, в ході словесного конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, правою рукою умисно схопив за шию потерпілого ОСОБА_9 та притиснув його до стіни, після чого наніс правою рукою один удар в ділянку лівої скроні голови останнього, та в подальшому схопив своїми руками за обидві руки потерпілого, після чого наніс один удар ногою в ділянку куприка ОСОБА_9 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у виді синців в ділянці правої кисті, дрібного садна тильної поверхні лівої кисті, забій куприка, які згідно висновку судово-медичного експерта за №117 від 22.02.2024 за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Такими діями ОСОБА_7 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись із таким вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, оскільки вважає його необґрунтованим та незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповному судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Зазначає про те, що стороною захисту в суді першої інстанції було висловлено позицію про недоведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального проступку, а також було звернуто увагу на недопустимість таких доказів як проведення слідчих експериментів, протоколів пред`явлення особи для впізнання, однак місцевий суд такі доводи відхилив. Захисник вважає, що слідчі дії, які місцевий суд визнав законними, а докази допустимими, вчинялись з порушенням норм КПК України, а тому є недостатніми для доведення винуватості обвинуваченого. Зокрема, про це свідчить той факт, що допити потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 є неповними, необ`єктивними, однобічно сформованими за відсутності доступу сторони захисту і такими, що містять ряд розбіжностей з матеріалами кримінального провадження, які потребують уточнення.

Окрім того, судом першої інстанції не було надано оцінки слідчим експериментам, які також здійснювались з порушенням норм КПК України. Тобто, такі слідчі дії в межах досудового розслідування проводились або за участі виключно заінтересованих осіб, або взагалі не проводились. Ці слідчі експерименти мають важливе значення для сторони захисту з огляду на неповноту та необ`єктивність їх проведення із порушенням принципу змагальності у кримінальному процесі. Вказує, що органом досудового розслідування йому, як захиснику, було відмовлено у продовженні строків досудового розслідування в кримінальному провадженні. Тому він переконаний, що є обставини істотного порушення прав на захист і процесуальних норм з боку саме місцевого суду, що має слугувати підставою для призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції. У зв`язку з цим, апелянт просить у порядку ч.3 ст.404 КПК України повторно дослідити докази.

Посилаючись на ці обставини, апелянт просить оскаржуваний вирок скасувати, а цивільний позов залишити без розгляду у зв`язку з недоведеністю винуватості обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію в повному обсязі, прокурора, потерпілого та його представника, які вважали скаргу безпідставною та просили залишити без задоволення, а судове рішення, - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального проступку за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст.125 КК України, як вчинення умисного легкого тілесного ушкодження.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні кримінального проступку не визнав. Суду дав показання про те, що 21.02.2024 він рухався власним транспортним засобом по вул.Набережній у м.Луцьку, а потерпілий ОСОБА_9 двічі допустив порушення ПДР та підрізав його транспортний засіб. У зв`язку з цим, він вирішив з`ясувати причини таких порушень та прослідкував за автомобілем під керуванням потерпілого, який заїхав на територію Волинської обласної друкарні. Вийшовши з транспортного засобу, він підійшов до потерпілого, в якого почав з`ясовувати причини такої його поведінки на дорозі. Проте, потерпілий почав розмахувати руками та пошкрябав йому (Різнику) ніс. Також додав, що не виключає тієї обставини, що він міг захищатись, але жодних ударів умисно потерпілому не наносив, а тим більше правою рукою, оскільки він лівша.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні надав показання про те, що 21.02.2024 він автомобілем заїхав на паркову біля Волинської обласної друкарні, що пр.Волі в м.Луцьку. Коли вийшов з автомобіля, то до нього підійшла на той момент незнайома особа чоловічої статі, який почав нецензурно лаятися через нібито те, що він неправильно керував транспортним засобом. Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 правою рукою схопив його за шию та притиснув до стіни. При цьому, він говорив ОСОБА_7 відпустити його та тримати дистанцію, але останній вдарив його правою рукою в ліву скроню голови та шарпав за верхній одяг. Після того схопив за обидві руки та пошкодив фалангу великого пальця правої руки. В подальшому до них підійшло двоє візуально знайомих йому осіб чоловічої статі, які намагалися словесно заспокоїти обвинуваченого. Додав, що він попередив ОСОБА_7 про те, що викличе працівників поліції та почав відходити розвернувшись до нього спиною і саме в цей час обвинувачений наніс йому удар ногою в область куприка, внаслідок чого він відчув різкий біль. Після цього, він з мобільного телефону почав телефонувати на лінію «102», а обвинувачений сів у свій автомобіль та залишив події. По приїзду працівників поліції, він надав їм пояснення щодо обставин події. Окрім того показав, що обвинуваченому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень він не наносив.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , яка суду першої інстанції показала, що вона знайома з потерпілим ОСОБА_9 ще з 2019 року, так як разом працювали у Волинській обласній друкарні, але не перебуває з ним в родинних відносинах. 21.02.2024 близько 12:00 год. вона перебуваючи на робочому місці по пр.Волі, 27 в м.Луцьку, почула на вулиці крики і подивившись у вікно побачила, як незнайома їй особа чоловічої статі кричав на потерпілого та шарпав його за верхній одяг (куртка). Відкривши вікно, неподалік побачила двох незнайомих людей, яким сказала допомогти потерпілому. Додала, що вона бачила, як обвинувачений із прискоренням вдарив ногою потерпілого в нижню частину спини у той момент коли останній рухався він обвинуваченого. Інших ударів вона не бачила. Також бачила те, що до учасників події вийшов їх охоронець, а після цього закрила вікно та не спостерігала подальших подій. Окрім того, показала, що вікно її робочого кабінету знаходиться на третьому поверсі будівлі від місця події на відстані більше 10 метрів.

Показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що він з потерпілим знайомий візуально. У лютому 2024 року він перебуваючи на території Волинської обласної друкарні, що по пр.Волі, 27 в м.Луцьку, бачив, як туди спочатку заїхав автомобіль під керуванням потерпілого, а за ним обвинувачений на своєму автомобілі. Між ними, тобто обвинуваченим та потерпілим виникла словесна суперечка і шарпанина в ході яких обвинувачений хотів вдарити потерпілого. В той час особа жіночої статі з вікна приміщення почала вигукувати у їх сторону аби їх розборонили, що він і почав робити, але словесна суперечка продовжилась. Додав, що він бачив, як обвинувачений наносив чіткий удар потерпілому в область голови (щоки) та прижав до стіни, а коли потерпілий хотів телефонувати у поліцію, то обвинувачений його наздогнав та наніс ззаду удар ногою в область сідниць і на цьому конфлікт був припинений. Обвинувачений сів в автомобіль та залишив місце події. У той час коли наносились удари потерпілому він від учасників події перебував на відстань 3-5 метрів, всі інші дії він бачив на відстані близько 20 метрів. Окрім того, повідомив суду, що йому зі слів обвинуваченого стало відомо, що конфлікт відбувся через те, що потерпілий на дорозі автомобілем «підрізав» автомобіль обвинуваченого.

Показаннями свідка ОСОБА_13 , який місцевому суду показав, що він працює охоронцем у Волинській обласній друкарні. Будучи на робочому місці близько обідньої пори, він почув якісь крики та коли вийшов, то побачив як обвинувачений шарпав потерпілого на ім`я ОСОБА_14 за одяг. Після того, потерпілий почав відходити від обвинуваченого тримаючи руках мобільний телефон і в цей час до нього підбіг обвинувачений та почав вигукувати щоб той викликав поліцію. Тоді почув, що на його робочому місці задзвонив телефон і він пішов з місця події. За 2-3 хвилини обвинувачений сів в автомобіль та залишив місце події. Додав, що обвинувачений поводив себе агресивно.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію та заявою потерпілого ОСОБА_9 від 21.02.2024, з якої вбачається, що якого ОСОБА_9 повідомив про те, що 21.02.2024 близько 11:40 год. невідома особа будучи по пр.Волі, 27 в м.Луцьку нанесла йому декілька ударів в область голови та нижньої частини тулуба, що призвело до спричинення тілесних ушкоджень і це підтвердив поданою медичною довідкою №1650 від 21.02.2024 з КП «МОЛМТГ»;

- висновок судово-медичної експертизи №117 від 22.02.2024, яким встановлено, що ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці правої кисті, дрібного садна тильної поверхні лівої кисті, забій куприка. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті травмуючої дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких в характері ушкоджень не відобразились, цілком можливо при обставинах та в час вказаних обстежуваним та в постанові, за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Виникнення вищевказаних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту малоймовірно;

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2024 за участю потерпілого ОСОБА_9 , з якого вбачається, що ОСОБА_9 деталізував власні покази та розповів про обставини нанесення йому особою водієм автомобіля марки «Mazda СХ5» тілесних ушкоджень 21 лютого 2024 року;

- протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2024 за участю свідка ОСОБА_12 , згідно якого останній підтвердив, що 21.02.2024 водій автомобіля марки «Mazda СХ5» в ході словесної суперечки наніс візуально йому знайомому ОСОБА_9 тілесні ушкодження будучи по пр.Волі, 27 в м.Луцьку;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.03.2024, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 по фотознімках впізнав громадянина ОСОБА_7 , як особу, яка 21 лютого 2024 року нанесла йому тілесні ушкодження;

- протокол огляду документу (відеозапису) від 14.03.2024 та безпосередньо переглянутим у судовому засіданні відеозаписом із диску «DVD-R» відео файлу у кількості двох записів під назвою «IMG_3416» та «IMG_3417», де зафіксовано інформацію відносно події, що мала місце 21.02.2024, а саме рух автомобілів марок «Volkswagen» та «Mazda».

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що у своїй сукупності повно відтворюють картину подій, які мали місце 21 лютого 2024 року за адресою: просп.Волі, 27, м.Луцьк, Волинська область, за участі потерпілого і обвинуваченого, та вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального проступку, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує факту виниклого конфлікту з потерпілим у вказаний час та місці.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню у порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.85, 86 КПК України.

При цьому, апеляційні доводи сторони захисту на те, що ОСОБА_7 не вчиняв дій щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , які б можна було кваліфікувати за ч.1 ст.125 КК України, на увагу суду не заслуговують, оскільки повністю спростовуються дослідженими судом доказами, які узгоджуються між собою, не містять суперечностей та не викликають сумнівів щодо їх достатності й достовірності.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду справи, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 , як про це просить сторона захисту, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Водночас, апеляційні доводи сторони захисту про недопустимість ряду доказів у кримінальному провадженні, а саме слідчих експериментів, та протоколів пред`явлення особи для впізнання, із посиланням на те, що слідчі дії вчинялись з порушенням норм кримінального процесуального закону, є цілком неспроможними, оскільки, як вбачається з процесуальних документів, якими засвідчено такі слідчі дії, а також пояснень потерпілого та свідків з цього приводу, вони здійснені у відповідності до положень КПК України - ст.228 «Пред`явлення особи для впізнання», ст.231 «Протокол пред`явлення для впізнання», та ст.240 «Слідчий експеримент». Будь-яких істотних порушень прав та свобод людини, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , що могло б потягнути недопустимість вказаних доказів, колегія суддів апеляційного суду не вбачає, а посилання на це сторони захисту розцінюється судом як пряме намагання уникнення обвинуваченим відповідальності за вчинене.

Також повністю безпідставними є апеляційні доводи про неповний, необ`єктивний та однобічно сформований допит потерпілого і свідків у кримінальному провадженні, їх суперечність, оскільки з викладених у вироку показань цих учасників кримінального провадження вбачається, що їх покази повністю узгоджуються як між собою, так і в сукупності з усіма іншими доказами у провадженні, з яких можливо відтворити картину подій, які стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності до положень ст.91 КПК України.

Окрім того, колегія суддів апеляційного суду не вбачає істотного порушення права на захист ОСОБА_7 , що є підставою для призначення нового судового розгляду кримінального провадження судом, як про це вказує апелянт у поданій апеляційній скарзі, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як стороні захисту так і стороні обвинувачення, місцевим судом забезпечено принцип змагальності сторін та свободи наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбачений ст.22 КПК України. Тому апеляційні доводи в цій частині є неспроможними.

З приводу апеляційних доводів сторони захисту про необхідність повторного дослідження певної частини доказів апеляційним судом, то вони не ґрунтується на законі з огляду на таке.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, на переконання колегії суддів апеляційного суду, заявляючи клопотання про повторне дослідження певної частини доказів встановлених під час судового розгляду, апелянтом не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів невірної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги сторони захисту фактично зводяться до її незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.

А відтак, на думку колегії суддів апеляційного суду доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у даному кримінальному провадженні не ґрунтуються на законі.

У зв`язку з тим, що стороною захисту не ставиться питання про зменшення розміру відшкодування шкоди по цивільному позову, а залишення його без розгляду із посиланням на недоведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , то апеляційний суд з огляду на встановлення винуватості останнього, а також з урахуванням положень ч.1 ст.404 КПК України, в цій частині вирок не перевіряє.

Також у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України не перевіряється оскаржуваний вирок і в частині призначення покарання та вирішення долі речових доказів.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 жовтня 2025 року, без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді