ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 607/18731/23

провадження № 51 - 2725 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000065 від 20 липня 2023 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за ст. 332 ч. 1, ст. 369-2 ч. 2 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2025 року.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 січня 2024 року ОСОБА_6 засуджено:

- за ст. 332 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ст. 369-2 ч. 2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.

На підставі ст. 70 ч. 1, ст. 72 ч. 3 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом складання призначених покарань ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.

На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців і на нього покладено відповідні обов`язки.

Прийнято рішення щодо запобіжного заходу у виді застави, застосованого до ОСОБА_6 , арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 серпня 2023 року, долі речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин детально наведених у вироку суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, використовуючи умови введеного в Україні воєнного стану, сприяв незаконному переправленню через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_8 , шляхом надання останньому порад та вказівок. Так, 26 липня 2023 року він запропонував ОСОБА_8 механізм виїзду за кордон шляхом отримання у ТЦК та СП довідки про тимчасову непридатність до військової служби, яка надає право перетину державного кордону України, після чого 27 липня 2023 приблизно об 11 годині 27 хвилини, перебуваючи у сквері, на АДРЕСА_3 , особисто роз`яснив останньому процедуру отримання такої довідки військово-лікарської комісії та висловив йому вимогу надати неправомірну вигоду в розмірі 10 000 доларів США за вплив на прийняття відповідного рішення членами військово-лікарської комісії ТЦК та СП. Далі ОСОБА_6 того ж дня за тією ж адресою об 11 годині 33 хвилини одержав від ОСОБА_8 неправомірну вигоду в сумі 5 000 доларів США, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим НБУ станом на 27.07.2023 становило 182 850 гривень, для себе за вплив на членів військово-лікарської комісії ТЦК та СП на території м. Одеси за вирішення питання щодо визнання ОСОБА_8 тимчасово непридатним до проходження військової служби.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року вирок суду першої інстанції змінено та постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ст. 332 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ст. 369-2 ч. 2 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 НМДГ, що становить 51 000 грн, на підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень та відповідно до ст. 72 ч. 3 КК України визначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та штрафу в розмірі 3 000 НМДГ, що становить 51 000 грн, кожне з яких указав виконувати самостійно. На підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. У решті вирок залишив без зміни.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 листопада 2024 року задоволено касаційну скаргу прокурора, скасовано ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В цій постанові суд касаційної інстанції зазначив, що за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_6 та за відсутності інших обставин, які можуть вплинути на призначення покарання, застосування до нього положень ст. 75 КК України слід уважати необґрунтованим.

Вироком Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2025 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора, скасовано вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено за ст. 332 ч. 1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ст. 369-2 ч. 2 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями захисник, просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, врахувати всі обставини, що пом`якшують покарання, на підставі ст. 69 КК України призначити йому покарання нижче від найнижчої межі санкції ст. 332 ч. 1 КК України та застосувати ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього відповідних обов`язків. У разі ж якщо касаційний суд дійде висновку про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, захисник просить призначити йому максимально м`яке відповідно до ст. 69 КК України покарання, яке б відповідало тяжкості правопорушення та актуальній інформації про особу ОСОБА_6 - військовослужбовця, якій довів своїми діями готовність виправитись і служити державі. Вважає, що суд апеляційної інстанції під час нового розгляду належним чином не врахував обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , а саме повне визнання ним вини, відсутність завданої шкоди, позитивні дані про його особу, фактичне виконання штрафу за іншим епізодом, а також його службу в ЗСУ в умовах війни та зробив помилковий висновок про неможливість застосування ст. 75 КК України. Захисник зазначає, що навіть мінімальний трирічний строк реального позбавлення волі для ОСОБА_6 є явно надмірним для досягнення цілей покарання, передбачених ст. 50, 65 КК України.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Від засудженого ОСОБА_6 надійшла заява з проханням здійснювати касаційний розгляд без його присутності за участю його захисника.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник підтримав касаційну скаргу, вважав її обґрунтованою та просив її задовольнити.

В судовому засіданні прокурор вважала касаційну скаргу необґрунтованою і просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ст. 332 ч. 1, ст. 369-2 ч. 2 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. 75 ч. 1 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого ОСОБА_6 внаслідок суворості, не відповідають фактичним обставинам справи та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.

Приймаючи рішення про неможливість виправлення ОСОБА_6 зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, скасовуючи вирок суду першої інстанції в цій частині та ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції в порушення вказаних вище вимог кримінального закону, не мотивував свого рішення про застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування такого висновку, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням,обмежився формальною вказівкою про те, що він повністю визнав свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні, щиро кається у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, а також має на утриманні неповнолітню дитину, проте жодним чином не мотивував яким чином зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилась з наявністю у ОСОБА_6 щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень з огляду на таке.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належне критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, які сприяють розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та в готовності нести покарання.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка її після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю скоєного нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає в розшуку майна, здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

В цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції визнав, що сам лише факт формального визнання ОСОБА_6 своєї вини в суді першої інстанції не є достатнім свідченням про його щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки, чого в цьому випадку встановлено не було.

Під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Врахувавши зазначене, колегія суддів апеляційного суду не вважала доведеним обставину того, що ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочинів, заперечивши вирок суду першої інстанції в цій частині. В обґрунтування такого рішення апеляційний суд зазначив, що місцевий суд не мотивував яким чином ОСОБА_6 сприяв розкриттю вчинених ним злочинів та які саме активні дії ним були для цього здійснені, зокрема в чому полягала його допомога органам досудового розслідування у встановленні певних невідомих їм обставин злочинів, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

При цьому апеляційний суд врахував дані та обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцями проживання та реєстрації, його службу в ЗСУ на час апеляційного розгляду, а також перебування на утримані неповнолітньої дитини, що враховано обставиною, яка пом`якшує його покарання.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вказав, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання за ст. 332 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки є справедливим і підстав для застосування більш суворого за своїм розміром покарання, як про це просив у скарзі прокурор, не встановив. При цьому, колегія суддів визнала необґрунтованим застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України за наявності однієї обставини, що пом`якшує його покарання, та вступу ним до ЗСУ вже після постановлення вироку суду першої інстанції щодо нього, а також при цьому врахувала конкретні обставини вчинених ним злочинів, а саме його умисні дії щодо сприяння ухиленню від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про те, що суд апеляційної інстанції не врахував нову обставину про особу ОСОБА_6 , а саме його службу в ЗСУ, є безпідставними, не визнавши її в сукупності з іншими обставинами такою, що дає підстави для застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Новим вироком апеляційний суд визначив, що призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій, передбачених для такого виду покарання ст. 332 ч. 1, ст. 369-2 ч. 2 КК України, та за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 роки з реальним його відбуванням буде справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції при новому розгляді відповідно до вимог ст. 439 ч. 2, 3 КПК України виконав вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, зазначені в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 листопада 2024 року та які для нього були обов`язковими, застосувавши до ОСОБА_6 суворіше покарання, оскільки попередня ухвала була скасована касаційним судом у зв`язку з необхідністю посилення покарання за скаргою прокурора та безпідставним застосуванням ст. 75 КК України.

Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України.

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 420 КПК України є законним, обґрунтованим і мотивованим.

Статтею 69 ч. 1 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу..

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Отже, суди зобов`язані встановити не лише наявність цих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

З матеріалів цього кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд встановив лише одну обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , а саме перебування на його утримані неповнолітньої дитини, у зв`язку із чим колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для застосування до нього положень ст. 69 ч. 1 КК України, як про це просить захисник у касаційній скарзі, як і не вбачає підстав визнати інші обставини такими, що пом`якшують його покарання та відхиляє такі його вимоги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, підстав для задоволення касаційної скарги, зміни вироку апеляційного суду та призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 чи ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 04 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3