Дата документу 18.02.2026Справа № 554/936/26
Провадження № 1-кс/554/2750/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.02.2026 року м.Полтава

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Полтави ОСОБА_1 , розглянувши в судовому засіданні клопотання заступника керівника Полтавської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, ОСОБА_2 , в рамках досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000093 від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Слідчими першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Полтаві) ТУ ДБР у м. Полтаві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000093 від 17.06.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено наступне.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

24.02.2022 Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.04.2025 за № 102 старшого солдата ОСОБА_3 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_1 під час проведення загальної мобілізації, призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, з 11.04.2025 зарахувати до списків частини і на всі види забезпечення з 11.04.2025 при військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , вважати таким, що 11.04.2025 справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.04.2025 за № 105 старшого солдата ОСОБА_3 , курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що 14.04.2025 перемістився до зведеного навчального батальйону «Граніт-4» з метою проходження базової загальновійськової підготовки.

У період часу з 18:35 години 21.04.2025 по 20:00 годину 22.04.2025 старший солдат ОСОБА_3 по телефону повідомив раніше знайомим ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що має намір здійснити дезертирсвто з військової частини, в якій проходить службу, повідомив місце проходження служби та попросив допомоги у вивезенні його на автомобілі від території військової частини, на що ОСОБА_4 погодився, заздалегідь пообіцяв переховати ОСОБА_3 як особу, яка вчинила кримінальне правопорушення - дезертирство, вивезти на автомобілі до міста Кременчук Полтавської області, в свою чергу ОСОБА_5 надав кошти на витрати під час здійснення таких дій, зокрема на паливо.

Після цього, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , проходячи військову службу в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він являється військовослужбовцем військової служби і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконного ухилитися від її проходження, з особистих мотивів, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, та в період часу з 20:00 години 22.04.2025 по 02:00 годину 23.04.2025 самовільно залишив пункт дислокації зведеного навчального батальйону «Граніт-4» військової частини НОМЕР_1 , що розташований поблизу населеного пункту АДРЕСА_1 , звідки його забрав на автомобілі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який заздалегідь обіцяв переховати його як особу, яка вчинила кримінальне правопорушення - дезертирсво, вивіз на автомобілі ОСОБА_3 до міста Кременчук Полтавської області, після чого останній проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину та виконання службових обов`язків, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління з приводу своїх протиправних діянь, за наявності реальної можливості для цього.

Так, солдат ОСОБА_3 з 22.04.2025 по 16.01.2026 обов`язки військової служби не виконував, будь-яких заходів для повернення на службу та продовження несення відповідних обов`язків у зазначений період часу не вживає, а займається особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.

На виконання доручення слідчого старшим оперуповноваженим в ОВС 4-го відділу УСР в Полтавській області ДСР НП України ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

В ході досудового розслідування 16.02.2026 проведено обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого виявлено місцезнаходження розшукуваної особи військовослужбовця ОСОБА_3 , який ухилявся від військової служби та переховувався від органу досудового розслідування, а також виявлено та вилучено належний йому мобільний телефон TECNO SPARK 10 Pro IMEI: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 .

16.02.2026 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Вказаний мобільний телефон постановою слідчого від 16.02.2026 визнано речовим доказом.

Прокурор подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

Клопотання розглянуто за відсутності власників майна.

Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України прокурор довів необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

На підставі викладено слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання та накладення арешту на майно.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 117, 131, 132, 167, 170-173, 175, 309 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт (шляхом заборони відчуження, розпорядження та/або користування майном) на майно вилучене 16.02.2026 під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_3 адресою: АДРЕСА_2 , а саме на належний йому мобільний телефон TECNO SPARK 10 Pro IMEI: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1