Провадження №11-сс/801/864/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025, якою до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000927, внесеного до ЄРДР 08.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025 до підозрюваного ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, у кримінальному провадженні № 0000927, внесеного до ЄРДР 08.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 10.10.2025, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного ОСОБА_9 менш суворий запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою у вигляді домашнього арешту, у разі відмови у зміні запобіжного заходу визначити розмір застави.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025 є незаконною та необґрунтованою, постановленою без урахування усіх істотних обставин кримінального провадження, що мають значення для вирішення питання про доцільність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

Захисник зазначає, що суд першої інстанції не врахував даних, які свідчать про особу підозрюваного, зокрема: ОСОБА_8 є молодою людиною, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем навчання і роботи, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, до адміністративної відповідальності притягувався лише за незначні порушення правил дорожнього руху. Після дорожньо-транспортної пригоди він не залишив місце події, викликав поліцію, сприяв документуванню обставин злочину та намагався надати допомогу потерпілим.

Також захисник наголошує, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, співпрацює зі слідством, має намір відшкодувати завдані збитки потерпілим як матеріальні, так і моральні, висловив щире співчуття родинам загиблих, що підтверджує його каяття та відсутність наміру ухилятися від слідства або перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження (пошкодження лівої ноги) та потребує лікування у стаціонарі, що унеможливлює його ухилення від органів досудового розслідування. Тяжкість наслідків ДТП сама по собі не може бути єдиною підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу, оскільки ст. 286 КК України передбачає відповідальність за необережне діяння, а не умисний злочин.

Посилаючись на практику Верховного Суду, апелянт зауважує, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу суд має оцінювати не лише тяжкість інкримінованого злочину, а й ризики, передбачені ст. 177 КПК України, жоден з яких у даному випадку належним чином не доведено.

На думку захисту, суд першої інстанції безпідставно не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, який забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного та досягнення мети кримінального провадження без необхідності його ізоляції від суспільства.

У зв`язку з наведеним, захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді та обрати ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, домашній арешт або, у разі відмови, визначити розмір застави як альтернативу триманню під вартою.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного підозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що 08.10.2025 приблизно о 13:50 годині, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «AUDI A8», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «с. Гордіївка - м. Бершадь», у напрямку м. Бершадь, неподалік с. Гордіївка Гайсинського району Вінницької області, під час виїзду на перехрестя з головною дорогою Т-02-22 сполученням с. Тростянець - с. Тростянчик, проігнорувавши вимоги дорожніх знаків 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», 2.4 «Кінець головної дороги», 7.1.2 «STOP 20 м.» та вимоги дорожньої розмітки 1.12 «(стоп-лінія) - позначає місце, де водій повинен зупинитися за наявності знака 2.2», не надавши перевагу в русі, виїхав на головну дорогу та допустив зіткнення з автомобілем «КІА RIO X», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався праворуч по головній дорозі у напрямку с. Тростянчик.

Унаслідок зіткнення водій «КІА RIO X», ОСОБА_10 та пасажири даного транспортного засобу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події.

Також, внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «КІА RIO X», ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з тілесними ушкодженнями різного ступеню тяжкості госпіталізовані до Бершадської ОЛІЛ.

Таким чином, водій ОСОБА_8 за вищевикладених обставин порушив вимоги п. п. 16.3, 16.11, вимоги дорожніх знаків 2.2, 2.4, 7.1.2 та вимоги дорожньої розмітки 1.12 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно з якими:

- п. 16.3. «У разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;

- п. 16.11. «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;

- дорожній знак 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено»;

- дорожній знак 2.4 «Кінець головної дороги»;

- дорожній знак 7.1.2 «STOP 20 м.»;

- дорожня розмітка 1.12 «(стоп-лінія) - позначає місце, де водій повинен зупинитися за наявності знака 2.2».

Порушення водієм ОСОБА_8 вищевказаних вимог «Правил дорожнього руху» знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками настанням смерті ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та отримання ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб.

08.10.2025 о 15.50 годині ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

09.10.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Також, колегія судів зазначає, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування (рішенні у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984).

Підозра ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0000927, внесеного до ЄРДР 08.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України обґрунтовується наступними доказами:

- протоколом огляду місця події від 08.10.2025;

- сукупністю інших доказів, зібраних у кримінальному провадженні.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України обґрунтована.

Апеляційний суд погоджується, що на даний час в органу досудового розслідування наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб, що є тяжким злочином, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років із позбавленням права керувати транспортним засобом на строк до 3 років.

Значна тяжкість санкції у поєднанні з кількістю загиблих є релевантним чинником, який істотно підсилює спокусу ухилення. Посилання захисту на молодий вік, позитивні характеристики і відсутність судимостей не нівелюють цього ризику (ст. 178 КПК вимагає оцінювати особу «у сукупності з іншими обставинами», а не ізольовано). Тим більше, слідством уже встановлено неодноразові порушення ПДР у 2025 році (перевищення швидкості), що свідчить про стійку зневагу до правил і підсилює прогноз процесуальних ризиків.

З огляду на характер і ступінь тяжкості інкримінованого злочину, колегія суддів вважає, що існують обґрунтовані підстави вважати, що підозрюваний може:

?переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки санкція статті передбачає тривалий строк позбавлення волі;

?незаконно впливати на свідків та інших учасників провадження.

Суд також враховує, що у даному кримінальному провадженні наявні свідки та потерплі, показання яких мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та прийняття законного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків, який має бути врахований при визначенні запобіжного заходу та умов його застосування.

Також, колегія суддів зазначає, що існує ризик перешкоджання іншим чином (п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК). Захист уже намагається надати альтернативну версію (несправність ABS, «масляна плівка», «сліпа зона») і паралельно спростовувати дорожні умови. Оцінка цих доводів є предметом подальших експертиз і судового розгляду; однак сама спрямованість дій підозрюваного на зміну фактичної картини, у поєднанні з наявністю доступу до технічних джерел інформації (телефон, месенджери, соцмережі), створює реальний ризик узгодження показань свідків та знищення/спотворення доказів (ст. 91, 93 КПК).

Ризик повторного вчинення кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК) у цій категорії справ не є ключовим, але попередні адміністративні стягнення за ПДР у короткому проміжку часу вказують на недотримання правил, що суд обґрунтовано врахував як прогностичний чинник (ст. 178 КПК).

Колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Щодо застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що він не здатен нівелювати комунікативні ризики у справі з великою кількістю учасників процесу. Електронні засоби контролю фіксують геолокацію, але не забороняють дистанційне спілкування або вплив через третіх осіб.

Аргумент захисту про потребу стаціонарного лікування не є перешкодою: медична допомога може бути забезпечена у закладах МОЗ/ДКВС (ч. 3 ст. 206 КПК; усталена практика національних судів та ЄСПЛ держава зобов`язана забезпечити лікування, а не звільняти з-під варти). Позитивні характеристики, молодий вік, відсутність судимостей, каяття та намір відшкодувати шкоду важливі для призначення покарання і запобіжних заходів м`якшої інтенсивності, але не усувають доведених ризиків (ст. 178 КПК).

Посилання захисту на необережний характер складу злочину за ст. 286 КК не спростовує необхідність тримання під вартою. ЄСПЛ прямо вказує, що рішення про тримання під вартою ухвалюється не за формальною кваліфікацією, а за сукупністю релевантних і достатніх підстав, серед яких тяжкість наслідків, очікувана суворість покарання та процесуальні ризики .У цій справі наслідки смерть трьох осіб є виключно тяжкими, що об`єктивно підсилює ризик ухилення і тиску.

Щодо визначення розміру застави, то суд апеляційної інстанції прийшов до наступного висновку.

Хоч за загальним правилом застава є альтернативним запобіжним заходом, передбаченим законодавством для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, її застосування не є обов`язковим і має оцінюватися з огляду на конкретні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може застосовуватися лише тоді, коли жоден більш м`який захід, у тому числі застава, не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК. Отже, застава не є безумовним правом підозрюваного, а лише одним із можливих інструментів, застосування якого потребує наявності належних гарантій виконання ним процесуальних обов`язків.

Суд, вирішуючи питання про доцільність визначення застави, має зважити не лише на майновий стан підозрюваного, а насамперед на характер і ступінь процесуальних ризиків, які підлягають запобіганню. Якщо такі ризики пов`язані не з майновою стороною, а з потенційною поведінкою особи (ухилення, вплив на свідків, перешкоджання розслідуванню, знищення доказів тощо), застава як грошова гарантія не може забезпечити досягнення мети запобіжного заходу.

Усталена практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що застава не є універсальним запобіжником, при наявності серйозних ризиків, пов`язаних із поведінкою обвинуваченого, держава має право обрати більш суворий захід, навіть якщо теоретично можливо визначити грошову альтернативу. Основним критерієм при цьому є не розмір суми, а ефективність запобігання ризикам, що становлять загрозу належному здійсненню правосуддя.

Застава може бути застосована лише тоді, коли суд переконаний, що її внесення дійсно забезпечить дотримання підозрюваним процесуальних обов`язків і унеможливить ухилення чи перешкоджання кримінальному провадженню. Якщо ж ризики мають немайновий характер і не можуть бути нейтралізовані шляхом фінансової гарантії, визначення застави є недоцільним і суперечитиме меті застосування запобіжних заходів, визначеній ст. 177 КПК України.

Крім того, суд також враховує, що у кримінальних провадженнях, де внаслідок злочину настала загибель людей, визначення застави є неприпустимим або неспівмірним тяжкості наслідків. У таких випадках застава не забезпечує мети запобіжного заходу та не відповідає підвищеному суспільному інтересу в гарантуванні справедливого правосуддя. Саме тому у справах, пов`язаних із смертю потерпілих, застава не застосовується як альтернатива триманню під вартою.

Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, діяв у межах наданих повноважень і відповідно до вимог національного законодавства та стандартів ЄСПЛ, забезпечивши належний баланс між інтересами правосуддя і правами підозрюваного, а тому підстав для скасування ухвали немає, у зв`язку з чим її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.10.2025, якою до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000927, внесеного до ЄРДР 08.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4