СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю: секретаря ОСОБА_2 , представника володільця майна - адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескалаторний міст» про скасування арешту майна у порядку ст.174 КПК України у кримінальному провадженні №0001695 від 29.05.2024,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ТОВ «Ескалаторний міст»звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва із вищезазначеним клопотанням, у якому просив скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року на нежитлові приміщення загальною площею 1227,0 кв. м. та 170,4 кв. м., розташовані за адресою: м. Київ, вул. Військовий проїзд, буд. 1, літ. Ж.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що ТОВ «Ескалаторний міст» є добросовісним орендарем вказаного майна, яке належить до комунальної власності Територіальної громади міста Києва. Право користування набуте за результатами електронних аукціонів та оформлене договорами оренди №4138 та №4139 від 08 жовтня 2025 року, укладеними з Департаментом комунальної власності м. Києва. ТОВ «Ескалаторний міст» набуло права строкового платного користування комунальним майном, отримавши статус володільця майна. Товариство є добросовісним володільцем, яке набуло право користування на законних підставах через механізм публічних торгів, і не має жодного відношення до службових осіб, щодо яких здійснюється досудове розслідування. Вимога про повне скасування арешту є обґрунтованою, оскільки потреба у його подальшому застосуванні відпала, оскільки майно є комунальною власністю, необхідність запобігання його приховуванню чи відчуженню відсутня, а накладений арешт не посилює права власника. Передача майна новому добросовісному орендарю ТОВ «Ескалаторний міст» повністю усуває ризик, що майно буде використано для завершення злочинної схеми попередніми фігурантами. І буде відповідати ринковим відносинам і сприяти законній діяльності господарюючих суб`єктів.

У судовому засіданні представник володільця майна просив клопотання задовольнити та скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді, оскільки відпала потреба у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Прокурор повторно у судове засідання не з`явився, фактично самоусунувся від навекдення своєї позиції, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду. Будь-яких пояснень чи клопотань до слідчого судді від прокурора не надходило. Слідчий суддя акцентує увагу на тому, що це вже не перше судове засідання з розгляду даного клопотання.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, які звертаються з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судовим розглядом встановлено, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року задоволено частково клопотання прокурора Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001695 від 29.05.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 191 КК України. Накладено арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, що належить на праві власності Територіальній громаді міста Києва, з правом користування ТОВ «Мілітарі Буд», а саме: нежитлові приміщення загальною площею 1227,0 кв. м. та 170,4 кв. м., розташовані за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Військовий проїзд, буд. 1, літ. Ж із забороною відчуження та приватизації, проведення ремонтних робіт.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Виходячи із ч.3 ст.170 КПК України у випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Виходячи із ч.1 ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами - є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, частина 1 статті 98 КПК України надає вичерпне нормативне розуміння, що може бути віднесено саме до речових доказів, а положення статті 170 КПК України - виокремлює об`єкт та його правовий статус, який може бути предметом арешту.

Слідчий суддя звертає увагу, що з моменту накладення арешту на майно пройшов значний час, стороною обвинувачення не виявлено процесуальну зацікавленість у арештованому майні, прокурор до слідчого судді не подав будь-яких пояснень, клопотань чи заперечень з приводу скасування арешту майна, отже у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна відпала потреба.

Крім того, як встановлено в ході судового розгляду клопотання, ті особи, щодо яких міститься інрформація в Єдиному реєстрі досудових розслідувань припинили свої відносини, більше не є орендарями спірних приміщень, що свідчить про те, що на даний момент накладений арешт вже вичерпав свою функцію як заходу забезпечення кримінального провадження.

Також слідчий суддя враховує позицію адвоката про те, що кримінальне провадження не може за будь-яких обставин мати виключно одну мету - обмеження законної господарської діяльності. Зазначена позиція через неявку сторони обвинувачення не спростована. Подальше перебування майна під арештом стороною обвинувачення не доведена.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового ріше ння, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Отже, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання.

Керуючись ст.ст.174, 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання, - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0001695 від 29.05.2024 на майно, що належить на праві власності Територіальній громаді міста Києва, з правом користування ТОВ «Мілітарі Буд», а саме: нежитлові приміщення загальною площею 1227,0 кв. м. та 170,4 кв. м., розташовані за адресою: м. Київ, Печерський район, вул. Військовий проїзд, буд. 1, літ. Ж із забороною відчуження та приватизації, проведення ремонтних робіт.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_5