Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

12 січня 2026 року м. Рівне

Справа № 572/504/23

Провадження № 11-кп/4815/196/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000270 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 09 травня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сарни Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч.3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и л а :

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 09 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 135, ч.3 ст. 286-1 КК, та засуджено за ч.3 ст. 286-1 КК на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 135 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в частині його обвинувачення за ч.1 ст. 135 КК - закрито.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 09 травня 2025 року та зараховано йому у строк відбування покарання період тримання під вартою з 19 вересня 2022 року і два дні затримання - 17 та 18 вересня 2022 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08 липня 2025 року.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 16 вересня 2022 року, приблизно о 22 год 03 хв, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пункту 12.3, пункту 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2109», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Суворова м. Сарни Рівненської області, поблизу міського кладовища, зі сторони вул. Шевченка м. Сарни Рівненської області в напрямку до вул. Ковельська м. Сарни Рівненської області, з увімкнутим ближнім світлом фар, зі швидкістю приблизно 66+5,5км/год, що перевищує допустиму швидкість рух у населеному пункті, яка повинна була становити не більше 50 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, з моменту виявлення перешкоди для руху у вигляді велосипеда марки «АИСТ», під керуванням ОСОБА_11 , яка рухалася попереду автомобіля в попутному напрямку по проїзній частині, який він міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості до швидкості руху велосипеда або об`їзду перешкоди та допустив наїзд автомобіля на велосипедистку, хоча мав технічну можливість рухаючись з фактичною швидкістю уникнути наїзду шляхом зниження керованого ним транспортного засобу до швидкості руху велосипеда або об`їзду перешкоди, при своєчасному прийнятті мір до реагування.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедистка ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці події, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_7 вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, який вимагає від водія у разі виникнення перешкоди для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, знаходиться у причинному зв`язку зі скоєнням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Вказані дії ОСОБА_12 кваліфіковано за ч.3 ст. 286-1 КК, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Крім того, ОСОБА_7 , 16 вересня 2022 року, приблизно о 22 год 03 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на вул. Суворова м. Сарни Рівненської області, поблизу міського кладовища, усвідомлюючи, що в результаті наїзду автомобілем марки «ВАЗ 2109», номерний знак НОМЕР_1 , на велосипед марки «АИСТ», під керуванням ОСОБА_11 , остання залишилася лежати на тротуарі вказаної дороги, перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, нехтуючи моральними та правовими нормами, які зобов`язовують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані, проявляючи неповагу до прав людини на життя та безпеку, маючи змогу надати потерпілій допомогу, не надав ОСОБА_11 першу медичну допомогу та свідомо залишив її без допомоги, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, не повідомивши про дану дорожньо-транспортну пригоду і наявність потерпілого до жодних державних органів.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 135 КК, а саме: завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК.

На обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 135 КК на підставі ст. 49 КК, не врахував, що строк давності кримінальної відповідальності у 3 роки, встановлений для цього злочину, закінчується лише 16 вересня 2025 року.

Натомість вказав, що відомості про це кримінальне правопорушення були внесені на підставі заяви потерпілого ОСОБА_6 , який згодом заявив, що не має жодних претензій до ОСОБА_7 і просив закрити кримінальне провадження в частині ч.1 ст. 135 КК, проте місцевим судом було залишено ці заяви без розгляду.

Захисник покликався на те, що у вироку наявні показання свідка ОСОБА_13 , який підтверджував факт вживання ОСОБА_7 алкоголю у день ДТП, але ж цей свідок місцевим судом не допитувався. Також у вироку зазначено неправильний порядок оскарження вироку в апеляційному порядку, а обвинуваченому не було одразу після проголошення вручено копію цього вироку.

Апелянт зазначив, що обвинувачений під час судового розгляду свою вину у вчиненні злочину за ч.3 ст. 286-1 КК визнав і визнавав частково, але суд вказав, що він не визнав повністю своєї вини. Однак, на його переконання, докази, досліджені місцевим судом, підтверджують невинуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині.

Захисник вказав, що залишились не спростовані показання обвинуваченого про те, що потерпіла рухалась велосипедом по правому тротуару і раптово в безпосередній близькості перед автомобілем обвинуваченого, змінила свій напрямок руху ліворуч і з`їхала з правого тротуару на проїзну частину, після чого і відбувся наїзд, зазначивши, що ці показання обвинуваченого підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_14 . Однак, у вироку суд не правильно відобразив показання свідків ОСОБА_14 та його дружини ОСОБА_15 , які вказували на те, що не бачили як потерпіла ОСОБА_11 переїжджала перехрестя вул. Ст. Бандери і вул. Шевченка у м. Сарни, а також не правильно судом вказано ініціали цього свідка ОСОБА_15 замість ОСОБА_16 . Вважає, що жоден доказ не підтверджує, що потерпіла рухалась на велосипеді проїзною частиною дороги.

На думку апелянта, протокол слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_6 від 01.12.2022 є сфальсифікованим працівниками правоохоронних органів, а суд безпідставно відмовив у допиті як свідка слідчого ОСОБА_17 та про відвід прокурора ОСОБА_5 , яка була присутня при цьому слідчому експерименті.

Вважає, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчий ОСОБА_17 не мав права використовувати автомобіль «ВАЗ-2109», реєстраційний номер НОМЕР_1 , оскільки ухвалою слідчого судді від 19.09.2022 на вказане майно було накладено арешт із забороною, у тому числі, користуватись ним. Тому, на його переконання, здобуті вихідні дані, які зазначені у постанові про призначення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму ДТП, а саме конкретна видимість велосипедиста у світлі фар автомобіля і видимість елементів дороги, є незаконними і такими, що істотно порушують права людини.

Також зазначив, що потерпілий ОСОБА_6 не був безпосереднім очевидцем вчинення наїзду на потерпілу, а востаннє бачив її живою, коли вона приблизно за сім кілометрів до місця ДТП рухалась на велосипеді по правому ґрунтовому узбіччі автодороги «Київ Варшава» у напрямку місця цього ДТП. Тому вважає, що визначений слідчим темп руху велосипедиста ОСОБА_11 під час ДТП є припущенням.

Крім того, вказав на те, що під час проведення слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_6 , слідчим ставились відмітки крейдою на проїзній частині, зокрема було позначено лінією МП, однак, під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 цього ж дня через 46 хвилин після попереднього слідчого експерименту, на відеозаписі не має цієї позначки крейдою і не видно слідів їх стирання, а потерпілий ОСОБА_6 при допиті у суді ствердив, що з його участю не проводився слідчий експеримент. Зазначив, що на кермі велосипеда були пакети, а це зробила статист по вказівці слідчого.

Також статист при допиті у суді повідомила, що під час проведення слідчого експерименту вона їздила на велосипеді на ділянці дороги, ближче до розмітки «зебра», а не біля четвертого стовпа, як вказано у протоколі. Вважає, що з непозначеною крейдою довжиною відстані, яку проїхав велосипедист, лише за допомогою секундоміра і рулетки не можливо було визначити швидкість руху. Вказав, що, відповідно до протоколу слідчого експерименту з потерпілим, під час визначення конкретної видимості велосипедистки ОСОБА_11 , слідчий на асфальті повинен був зробити 4 позначки крейдою, але вони також були відсутні.

На переконання захисника, під час слідчого експерименту з участю потерпілого, автомобіль взагалі нікуди не переміщався та не ставився на крейдяну познаку №2-5, що підтверджується показаннями осіб, які приймали участь у його проведенні, а також розміщенням цього транспортного засобу відносно опор освітлення та дорожньої розмітки «зебра».

З огляду на вказане захисник вважає, що видимість у 77,75 м під час слідчого експерименту з участю ОСОБА_6 не було встановлено і цей параметр сфальсифікований.

Також апелянт доводить, що слідчим не ставився на відповідну позначку велосипед під час проведення слідчого експерименту, а сам слідчий експеримент було проведено з порушенням методичних рекомендацій для цієї слідчої дії.

Захисник вказав, що під час проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 він сам малював крейдою лінію траєкторії руху велосипедистки до місця наїзду, було встановлено обставини вчинення наїзду на потерпілу, однак жодні з цих параметрів слідчий не зазначив у постанові про призначення судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, вказав на те, що у вироку судом упереджено вказано, що протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 містить зауваження понятих щодо того, що захисником обвинуваченому давались знаки стосовно місця виїзду велосипеду з тротуару на проїзну частину, хоча протокол таких зауважень не містить.

Також на його думку, наявні істотні суперечності між висновками інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/118-22/12075-ІТ від 18.01.2023 та судової автотехнічної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди №1/22 від 14 грудня 2022 року, оскільки перша експертиза ґрунтується на неправильних вихідних даних, зокрема щодо наявності забрудненої піском ділянки дороги, а у висновку при визначенні максимальної допустимої швидкості руху автомобіля та визначення технічної можливості у водія запобігти наїзду на велосипедиста, експерт не зазначає різні коефіцієнти щеплення шин лівої сторони транспортного засобу із сухою асфальтобетонною поверхнею і щеплення шин лівої сторони з сухою асфальтобетонною поверхнею покритим пісочно - ґрунтовим нанесенням, а усі розрахунки проводяться при умові, що ДТП сталась на сухому асфальтобетонному покритті. Вказав, що при допиті експерт пояснював, що у разі проставлення ним іншого коефіцієнту щеплення правих коліс, то змінилась би кінцева цифра у формулі по визначенню усталеного сповільнення транспортного засобу. Також при проведенні цієї експертизи було взято некоректні дані щодо траєкторії руху велосипеда під керуванням потерпілої та конкретна видимість велосипеда у ближньому світлі фар.

Захисник зазначив, що за його клопотанням після проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 , було призначено та проведено судову автотехнічну експертизу, згідно з висновком якої за №1/22 від 14.12.2022 з технічної точки зору дії велосипедиста є причиною виникнення цієї ДТП, а тому сторона захисту вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК.

Також вказав, що велосипедист ОСОБА_11 була обвинуваченому небезпекою для руху, а не перешкодою, як зазначено у вихідних даних.

Окрім цього, захисник заявив клопотання про повторне дослідження письмових доказів, повторний допит потерпілого та свідків, та дослідження відеозаписи судових засідань під час яких допитувались потерпілий та свідки.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_18 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним та засудити: за ч.1 ст. 286-1 КК на 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років, за ч.1 ст. 135 КК - на 2 роки обмеження волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_18 відмовилась від своєї апеляційної скарги в порядку ст. 403 КПК.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити свою апеляційну скаргу в повному обсязі, думку прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, потерпілого ОСОБА_6 , який вказав про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 3 ст. 404 КПК передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто, вказана норма встановлює виключні випадки повторного дослідження апеляційним судом доказів, встановлених місцевим судом під час судового розгляду.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження ряду письмових доказів та повторний допит потерпілого й свідків, захисник не зазначив як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст. 404 КПК.

Окрім того, з огляду на доводи апеляційної скарги, сторона захисту не погоджується із висновками місцевого суду, зробленими на підставі досліджених доказів, та просить апеляційний суд надати їм іншу оцінку.

Разом з тим, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 10 червня 2020 року у справі №712/2341/15-к, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте вказаний вирок не відповідає повною мірою вказаним вимогам закону.

Так, за приписами ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд покликався на показання свідка ОСОБА_13 , який на момент зазначеної ДТП перебував у салоні автомобіля «ВАЗ 2109» як пасажир. Зокрема, цей свідок підтвердив, що перед тим, як сісти за кермо, він разом із ОСОБА_7 вживали алкогольні напої.

Хоча обвинувачений під час судового розгляду не заперечував, що у день події він вживав алкогольні напої, після чого сів за кермо та здійснив наїзд на потерпілу, однак факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння у момент вчинення інкримінованих йому злочинів, повинен підтверджуватись належними та допустимим доказами. А тому, показання свідка ОСОБА_13 , поряд з результатами токсикологічних досліджень №429, №427 від 22 вересня 2022 року та висновком експерта №01 від 10 січня 2023 року, є важливим доказом для встановлення кваліфікуючої ознаки злочину, передбаченого ст. 286-1 КК.

Водночас, наявні у матеріалах цього судового провадження журнали судових засідань не містять даних, що вказаний свідок допитувався місцевим судом під час судового розгляду.

Також колегія суддів зауважує, що місцевий суд дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Зокрема, у відповідності до приписів ст. 12 КК, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК, належить до категорії нетяжких злочинів, а тому, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 КК, який інкримінується ОСОБА_7 , було вчинено 16 вересня 2022 року, а тому на день ухвалення цього вироку 09 травня 2025 року, не минув трьох річний строк притягнення до кримінальної відповідальності.

При постановленні вироку місцевому суду слід було врахувати роз?яснення Пленуму Верховного Суду України, які містить постанова № 5 від 29.06.90 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 3 від 04.06.93, № 12 від 03.12.97, № 6 від 30.05.2008). Зокрема, як зазначено у п.13 цієї Постанови, вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю. Зважаючи на те, що наспіх, непослідовно, неохайно написаний вирок може викликати сумніви в його законності, обгрунтованості і справедливості, судді повинні постійно вдосконалювати стиль написання вироку, який повинен бути викладений офіційно-діловою мовою, юридично грамотно, з коротким, точним і ясним описом обставин справи, результатів дослідження доказів і висновків суду.

В основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано (п.17).

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні цього вироку не дотримано повною мірою вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на встановлення об`єктивних обставин справи, порушено принцип безпосередності дослідження доказів, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК, вищевикладене свідчить про те, що місцевим судом було допущено порушення вимог кримінального процесуального законодавства, що є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що, згідно з п.п.1, 3 ч.1 ст. 409 КПК, є підставою для скасування вироку.

Разом з тим, як було зазначено вище, апеляційний суд у цьому випадку позбавлений підстав, передбачених законодавцем, для повторного дослідження обставин, встановлених місцевим судом, а тому вказаний вирок слід скасувати з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що цей вирок скасовується у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, тому колегія суддів не перевіряє доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК.

У ході судового слідства при дослідженні даних, які містять протоколи слідчого експерименту, місцевому суду слід допитати осіб з якими проводилась вказана слідча дія обвинуваченого, потерпілого, свідка ОСОБА_19 , а за необхідності й осіб, у присутності яких здійснювалась ця слідча дія.

Отже під час нового судового розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції, з дотриманням процесуальних прав учасників судового процесу, врахувавши висновки і мотиви апеляційної інстанції, з яких скасоване судове рішення, необхідно вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, у тому числі, щодо доводів сторони захисту, зазначених в апеляційній скарзі, та, в залежності від встановленого, ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Також, з метою запобігання ризикам переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на потерпілого, свідків та забезпечення дотримання ним належної процесуальної поведінки, обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 331, 404, 405, 407, 409, 411, 412, 413, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 09 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3