Номер провадження: 11-кп/813/2763/25
Справа № 522/8362/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0001252 від 05.11.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Рівне Новоукраїнського р-ну Кіровоградської обл., громадянки України, з середньою освітою, незаміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої: АДРЕСА_2 , раніше судимої,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 11.01.2026 включно, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду частково задоволено клопотання прокурора та стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 11.01.2026 включно, із визначенням застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ст. 177 КПК України, які не зменшились в цьому к/п стосовно ОСОБА_7 , відсутності перешкод для продовження запобіжного заходу та вирішив застосувати альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 не погодилася із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на необґрунтованість визначеного судом непомірного для неї розміру застави, оскільки вона вже протягом трьох років перебуває за гратами та не працює, при цьому вона просить знизити розмір застави хоча б до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, так як цей розмір застави вона спроможна сплатити за допомогою друзів та знайомих. При цьому вона зауважила, що офіційно є сиротою, має постійне місце проживання, ніколи не порушувала режимних умов тримання під вартою та має позитивні характеристики.

За таких обставин обвинувачена ОСОБА_7 просить зменшити їй розмір застави на більш спроможний для оплати для неї, а саме визначити заставу в 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Оскільки захисник ОСОБА_6 не заперечував щодо розгляду справи за відсутності прокурора, апеляційний суд вирішив провести розгляд справи за встановленою явкою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за кваліфікуючими ознаками незаконного придбання, зберігання з метою збуту та збут особливо небезпечної психотропної речовини, вчинене за попередньою змовою групою собі.

При цьому, санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, що за ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованого тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, враховуючи наявність декількох епізодів, необхідність допиту свідків, апеляційний суд погоджується з висновками суду 1-ої інстанції та констатує існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ст. 177 КПК України, які не зменшилися на цій стадії кримінального провадження.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що обвинувачена ОСОБА_7 не заперечувала обґрунтованість ухвали суду 1-ої інстанції щодо наявності вище зазначених ризиків, а просила лише зменшити їй розмір застави до 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

За приписами п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, вказані положення передбачають дискреційні повноваження слідчого судді, суду щодо вирішенні питання визначення застави. Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому законом, обирати між альтернативами за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог кримінального процесуального закону, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного/обвинуваченого; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Водночас, на переконання колегії суддів, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

Колегія суддів враховує, о ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину в сфері обігу наркотичних засобів, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, при цьому, їй інкримінується декілька епізодів, а окрім того обвинувачена раніше судима вироком Приморського районного суду м. Одеси 28.09.2023 за ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 125 КК України, що в сукупності виправдовує визначення їй застави в 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не перевищу розмір, встановлений п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України.

За вище встановлених обставин, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 та залишає без змін оскаржувану ухвалу суду 1-ої інстанції.

Водночас, апеляційний суд зважає на доводи обвинуваченої ОСОБА_7 щодо тривалого розгляду цього кримінального провадження стосовно неї та зауважує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01) Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27.06.1968, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16.07.1971, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

За обставинами цього к/п, ОСОБА_7 впродовж тривалого часу утримується під вартою, обвинувальний акт стосовно неї в цьому к/п був переданий до суду 1-ої інстанції для розгляду 27.05.2024, однак станом на теперішній час судове рішення в справі не прийнято.

Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13.11.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 11.01.2026 включно, із визначенням розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків визначених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4