ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000836за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , прокурора на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Краматорська Донецької області, громадянку України, офіційно не працевлаштовану, маючу середню освіту, в силу ст. 89 КК України не судиму, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2

визнано винною за ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання у виді одного року позбавлення волі, -

УСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винною та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року, яка набрала законної сили 13 лютого 2024 року, обвинувачену ОСОБА_8 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 40800 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років. Постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2024 року, яка набрала законної сили 13 лютого 2024 року, обвинувачену ОСОБА_8 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Обвинувачена ОСОБА_8 , достовірно знаючи про наявність вказаних вище постанов суду, які набрали законної сили, та маючи реальну можливість їх виконати, всупереч вимог ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», підриваючи авторитет органів правосуддя України, діючи з умислом, спрямованим на невиконання постанов суду в частині позбавлення права керування транспортним засобом, 10 березня 2024 року, 22 березня 2024 року, 23 березня 2024 року, 07 квітня 2024 року, 08 квітня 2024 року, 09 квітня 2024 року керувала транспортним засобом, будучи позбавленою права керування транспортними засобами, за що шість разів була притягнута до адміністративної відповідальності, тим самим умисно не виконувала судове рішення.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , вказує, що вирок суду в частині призначеного покарання незаконний та підлягає скасуванню. Зауважує, що ОСОБА_8 має малолітню дитину на утриманні, є внутрішньо-переміщеною особою, щиро кається у вчиненому правопорушенні та визнає свою вину. Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75, 76 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , вказує, що вирок суду в частині призначеного покарання незаконний та підлягає скасуванню. Зауважує, що ОСОБА_8 є внутрішньо-переміщеною особою, наразі тривають бойові дії в її рідному місті, яке обстрілюється військами рф та вимушена евакуйовувати себе та малолітню дитину у випадку небезпеки. Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75, 76 КК України.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вказує, що вирок суду незаконний та підлягає скасуванню. Зауважує, що суд вийшов за межі обвинувачення, встановивши, що ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення в стані, викликаним вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, однак вказаний стан не інкриміновано в обвинувальному акті прокурором. Просить скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник підтримали апеляційні скарги захисників, апеляційну скаргу прокурора просили вирішити на розсуд суду.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, апеляційні скарги сторони захисту слід задовольнити частково виходячи із такого.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції в порушення вимог ст. 370 КПК України у вироку суду не вказано, на підставі яких постанов суду обвинувачену ОСОБА_8 було притягнуто до адміністративної відповідальності вперше, на підставі яких постанов її притягнуто повторно, та на підставі яких постанов встановлено систематичність порушень, допущених ОСОБА_8 в частині невиконання адміністративно-деліктних стягнень. В той же час, обвинувальний акт вказані відомості не тільки конкретизує, а й проводить логічну і послідовну доказову ланку причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 в адміністративній площі, які переросли у вчинення кримінального правопорушення.

Як передбачено ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зі змісту вироку суду та прослуховування запису судового засідання суду першої інстанції від 16.04.2025 року вбачається, що фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченої ніким не оспорювались.

Обвинувачена ОСОБА_8 повністю визнала свою вину в інкримінованому їй органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодилась з кваліфікацією вчинених нею діянь. Учасники судового провадження не висловили жодних заперечень щодо встановлених обставин та в частині необхідності дослідження доказів у повному обсязі, не заперечували проти проведення розгляду справи у спрощеному порядку, відповідно до приписів ст. 349 КПК України.

Суд першої інстанції переконався у добровільності позиції обвинуваченої з приводу недоцільності дослідження доказів у провадженні, роз`яснив наслідки розгляду справи в порядку ст. 349 КПК України, з`ясував чи правильно сторони розуміють зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням ОСОБА_8 вини в частині пред`явленого обвинувачення, прийняв обґрунтоване рішення щодо недоцільності дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, роз`яснивши учасникам судового провадження, що в подальшому вони не матимуть права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

З технічного запису судового засідання вбачається, що суд першої інстанції на місці ухвалив обсяг і порядок дослідження доказів по вказаному кримінальному провадженню, а саме не досліджувати певну частину доказів, провести судовий розгляд відповідно до приписів ст. 349 КПК України й обмежити судове слідство лише допитом обвинуваченої та дослідженням даних, що характеризують її особу.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року у справі № 727/9754/18 щодо застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону та висновків Верховного Суду, судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт це підсумковий документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його передаванням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку, як це передбачено ст. 293 КПК України. Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах.

При цьому ч. 3 ст. 337 КПК України наділяє суд правом з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження,

В обвинувальному вироку суд першої інстанції всупереч визначеному прокурором обвинуваченню зазначив, що ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення в стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, однак висунуте прокурором обвинувачення таких обставин не містить.

Окрім вищенаведеного колегія суддів відмічає, що за приписами статей 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК України рішення про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, обов`язково приймається у формі, яка повинна відповідати передбаченим кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що в матеріалах провадження відсутня постанова про призначення групи слідчих у даному кримінальному провадженні. В порушення вимог КПК України судом першої інстанції взагалі в ході судового розгляду не з`ясовано чи наявна вказана постанова у прокурора та чому вона не була надана на дослідження суду.

Вказані висновки колегії суддів узгоджуються з висновками Постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у справі № 724/86/20 (провадження № 51-1353кмо21).

Колегія суддів наведені порушення кримінального процесуального закону вважає істотними та такими, що перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне й обґрунтоване рішення і які, в свою чергу, позбавляють можливості колегію суддів апеляційного суду зробити висновок про правильність юридичної оцінки дій обвинуваченої ОСОБА_8 та призначеного покарання, оскільки розгляд провадження відбувся згідно вимог ст. 349 КПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок чи ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд вважає, що вищенаведені порушення у відповідності до ст. 412 КПК України є істотними, оскільки вони перешкодили суду ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, як того вимагає ст. 370 цього ж Кодексу, а відтак такими, які згідно п. 3 ч. 1 ст. 409, ст. 415 КПК України є правовою підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку суду з процесуальних підстав, інші доводи, які наведені у апеляційних скаргах та змінах і доповненнях слід перевірити при новому судовому розгляді.

При новому судовому розгляді слід усунути виявленні порушення кримінального процесуального закону, розгляд провадження провести у відповідності до вимог КПК України та за його наслідками ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке буде відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.04.2025 року відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: