"18" листопада 2025 р.
Справа №152/884/25
Провадження по справі №1-кп/150/63/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у дистанційному режимі між Чернівецьким районним судом Вінницької області та Шаргородським районним судом Вінницької області, матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000038 від 08.04.2025 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України

за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 21.10.2016 будучи особою, яка раніше скористалася своїм одноразовим правом на приватизацію земель сільськог сподарського призначення державної/комунальної власності за цільовим призначення «для ведення особистого селянського господарства», приховавши вищевказаний факт та маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи умисно, з корисливих мотивів, відповідно до вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України подала клопотання датоване 22.06.2016 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га із земель резерву, запасу сільськогосподарського призначення, розташованої на території колишньої Краснянківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

За результатами розгляду вищезазначеного клопотання, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області прийнято рішення №2-93-21/15-16-СГ від 22.07.2016 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,5000 га.

На підставі вказаного рішення, фізичною-особою підприємцем ОСОБА_6 , розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 , для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території колишньої Краснянківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Продовжуючи реалізовувати свій умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, 29.08.2016 ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням від 22.08.2016 про затвердження проекту землеустрою та передання у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0200.

Так, наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-11914/15-16-й від 17.09.2016 затверджено розроблений проект землеустрою щодо відв дення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 з кадастровим номером :01:002:0200 площею 1,4620 га, що розташована на території колишньої Краснянківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області. Передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером :01:002:0200, площею 1,4620 га, що розташована на території колишньої Краснянківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (нині Вінницький район Вінницької області).

Державним реєстратором Шаргородської РДА 21.10.2016 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0200, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 245, таким чином ОСОБА_4 повторно скористалась своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки за ОСОБА_4 16.06.2009 раніше зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0163, площею 1 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Юхимівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 253, яку отримано в порядку безоплатної приватизації.

Відповідно до витягу № НВ-025 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок вартість земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:0200 площею 1,4620 га становить 14206 (чотирнадцять тисяч двісті шість) гривень 81 копійок.

Своїми діями ОСОБА_4 спричинила шкоду Тиврівській селищній раді на суму 14206,81 грн.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Окрім того, ОСОБА_4 , попередньо вчинивши кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 190 КК України, продовжуючи свої протиправні дії, достовірно усвідомлюючи, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:002:0200, площею 1,4620 га, що розташована на території колишньої Краснянківської сільської ради Тиврівського району Вінницької області (нині Вінницький район Вінницької області), одержана внаслідок вчинення нею суспільно-небезпечного протиправного діяння, а саме внаслідок заволодіння нею, шляхом обману, незаконно скориставшись повторно правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, вирішила здійснити легалізацію

вказаного майна.

З цією метою, 18.05.2021 ОСОБА_4 перебуваючи в м. Шаргород Вінницької області, реалізуючи злочинний умисел, направлений на легалізацію земельної ділянки здобутої злочинним шляхом, будучи володільцем вказаного майна, з метою отримання прибутку, розпорядилась ним шляхом вчинення правочину, а саме уклала договір купівлі-продажу № 2-580 земельної ділянки :01:002:0200 із ОСОБА_7 .

Своїми умисними діями ОСОБА_4 легалізувавши земельну ділянку із кадастровим номером :01:002:0200, одержану внаслідок вчинення суспільно-небезпечного протиправного діяння, отримала прибуток, у вигляді 43300 (сорок три тисячі триста) гривень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.209 КК України - вчинення правочину з майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом.

Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину в інкримінованих їй кримінальних правопорушеннях визнала. Підтвердила обставини скоєння злочинів, які зазначено в обвинувальному акті, дала показання суду, що вона дійсно, повторно скористалась своїм правом на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, оскільки за нею раніше зареєстровано право власності на земельну ділянку, що розташована на території Юхимівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яку отримано в порядку безоплатної приватизації. В подальшому розпорядилась земельною ділянкою шляхом вчинення правочину - договору купівлі-продажу із ОСОБА_7 , отримавши прибуток в розмірі 43300 гривень. В скоєному щиро кається, просить суд суворо не карати.

Потерпілою особою - Тиврівською селищною радою Вінницької області не забезпечено явку повноважного представника в судове засідання, до суду скеровано заяву про розглядь кримінального провадження у відсутність потерпілої особи.

Прокурор Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_3 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України. Просить залишити без розгляду цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, у зв`язку із добровільною сплатою обвинуваченою ОСОБА_4 завданої шкоди в повному обсязі.

Оскільки обставини справи ніким не оспорюються, а обвинувачена правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності її позицій немає, то суд відповідно до ст.349 КПК України за відсутності заперечень з боку учасників судового провадження визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а обмежився допитом обвинуваченої, обов`язковість якого встановлено частиною 4 статті 349 КПК України, а також дослідженням характеризуючих даних обвинуваченої.

При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачена ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності її позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченій ОСОБА_4 , що при таких обставинах вона позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної провадження за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинувачену, вивчивши матеріали справи, що характеризують її особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованих їй злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Своїми діями обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені:ч.1 ст.190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство); ч.1 ст.209 КК України - вчинення правочину з майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Суд при призначенні покарання виходить із встановленої ст.50 КК України його мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованих на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягара для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.211.2007 р.).

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочини вчинені ОСОБА_4 .

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_4 покарання, суд враховує визначені ст.65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, особу винної - позитивно характеризується по місцю проживання, раніше не судима, наявність у відповідності до ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність відповідно до ст.67 КК України обставин, що обтяжують покарання.

З досудової доповіді, наданої Жмеринським сектором №2 філії державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області вбачається, що під час опитування обвинуваченої ОСОБА_4 було встановлено, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

На думку органу пробації, виконання покарання ОСОБА_4 у громаді можливе за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально - виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторного кримінального правопорушення, спрямованих на формування готовності обвинуваченої дотримуватися соціально прийнятних норм поведінки. Уразі, якщо суд вирішить, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування покарання та звільнення її від відбування покарання з випробуванням, орган з питань пробації вважає доцільним покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Згідно роз`яснень, що містить Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену в постановах в кримінальних провадженнях №155/1064/18, №759/13520/18, №753/13972/17, щодо судової дискреції в кримінальних провадженнях при призначенні покарання.

Часиною 5 статті 74 КК України встановлено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 18.06.2020 у справі № 756/6876/19 (провадження № 51-5464 км 19) зазначив, що «системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (ч. ч. 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» (ст. ст. 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення, як виду примусових заходів в цілому. Таким чином, суд, приймаючи рішення про звільнення від покарання, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині та звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру.».

При призначенні покарання суд звертає увагу, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України вчинено ОСОБА_4 21.10.2016, строки, передбачені статтею 49 КК України закінчилися, тому ОСОБА_4 на підставі ч.5 ст.74 КК України слід звільнити від покарання за вказаною статтею в зв`язку із закінченням строків давності,передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

З врахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що обвинуваченій слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.209 КК України, що їй інкримінується з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно - матеріальними цінностями без конфіскації майна, зі звільненням від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України із встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків відповідно до ст.76 КК України, яке буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд виходить із положень ст.75, ст.77 КК України і роз`яснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки, статтею 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

Пунктами 12, 13, 14 частини 1 статті 368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 не обирався.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Цивільний позов про відшкодування Тиврівській селищній раді Вінницького району Вінницької області матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в розмірі 14206 грн. 81 коп. підлягає залишенню без розгляду, оскільки, обвинуваченою ОСОБА_4 в добровільному порядку в повному обсязі відшкодовано потерпілій особі матеріальну шкоду, що стверджується відповідною квитанцією.

Речові докази в розумінні статті 100 КК України в межах даного кримінального провадження відсутні.

Відповідно до положень статті 118 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів являються процесуальними витратами.

Частиною 2 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Процесуальні витрати по справі, пов`язані із проведенням судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2120 гривень 40 копійок підлягають стягненню із обвинуваченої на користь держави відповідно до ст.118, 124 КПК України, оскільки їх розмір та підстава підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Керуючись ст., ст.373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.209 КК України.

За ч. 1 ст.190 КК України ОСОБА_4 звільнити від покарання на підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

За ч.1 ст.209 КК України ОСОБА_4 призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, пов`язані з управлінням та розпорядженням товарно - матеріальними цінностями строком на 1 (один) рік без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3(три) роки.

На підставі п. п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто? з 18 листопада 2025 року.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати по справі пов`язані із проведенням судової почеркознавчої експертизи в розмірі 2120 (двох тисяч ста двадцяти) гривень 40 копійок.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії, з урахуванням особливостей, встановлених ст.394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч. 1 ст. 394 КПК України).

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України, вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ: ОСОБА_8