Справа № 718/2895/24
Провадження № 11-кп/4808/106/26
Категорія ч. 1 ст. 263 КК України
Головуючий у 1 інстанції Нагорний
Суддя-доповідач
22 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Селятин Путильського району Чернівецької області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -
в с т а н о в и л а :
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку, тривалістю три роки. Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді застави залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 при невстановлених для органу досудового розслідування часі, місці та обставинах, незаконно, протиправно придбав, переніс та зберігав з метою подальшого збуту 79 патронів із маркувальними позначеннями «270 02», «270 00», «539 86», 1 патрон з маркувальним позначенням «3 86», які відповідно до висновку експерта № СЕ-19/126-24/2244 від 04.03.2024, є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї калібром 5,45 мм.; підствольний гранатомет, який, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/126-24/2364 від 29.02.2024, є вогнепальною зброєю калібром 40-мм, а саме підствольним гранатометом ГП-25 (6Г15), №70 3229, призначеним для стрільби 40-мм дульнозарядними безгільзовими пострілами ВОГ-25, ВОГ-25П; 7 гранат, які, відповідно до висновку експерта № КСЕ-19/126-24/2245 від 01.04.2024, є 40-мм пострілами з осколково-фугасною гранатою RLV-HEF, відносяться до бойових припасів та вибухових пристроїв, чим порушив передбачений законом порядок, встановлений Положенням про дозвільну систему, затвердженого Постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 та наказом МВС України № 622 від 21.08.1998 «Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів».
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, прокурор Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу. Просить вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати в частині призначення основного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Просить зарахувати у строк покарання період перебування обвинуваченого під вартою з 07.08.2024 до 04.10.2024 включно.
Вважає, що суд першої інстанції не навів переконливих мотивів та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
На думку прокурора, при призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин проти громадської безпеки, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 7 років, свідомо поставивши у небезпеку життя та здоров`я інших людей, зберігаючи бойові припаси та вибухові пристрої, а також здійснюючи їхній збут за грошову винагороду.
Вказує, що для застосування ст. 75 КК України в даному випадку, не може бути врахована така обставина, як активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим, оскільки вона можлива при повідомленні правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів чи іншої інформації про свою злочинну діяльність або інших осіб.
За таких обставин навіть позитивна характеристика обвинуваченого, зайняття ним волонтерською діяльністю, відсутність судимостей, утримання неповнолітньої дитини та наявність пом`якшуючої обставини не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.
Вважає, що призначене покарання із застосуванням ст. 75 КК України є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Захисником адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та залишити вироку суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання у вигляді позбавлення волі.
Під час апеляційного розгляду:
- прокурор підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити;
- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просили в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, вирок суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Колегія суддів звертає увагу, що вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2025 року стосовно Чернівецького апеляційного суду від 23 травня 2025 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Разом з тим, постановою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково, скасовано вищевказану ухвалу апеляційного суду та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Згідно з положеннями ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Фактичні обставини кримінальних правопорушень і кваліфікація дій ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не оспорюються, тому згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевіряються.
Прокурор висловив свою незгоду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та звільнення від його відбування, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим.
При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції вказав на те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він, в силу ст. 89 КК України вважається раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується добре, займається волонтерською діяльністю, має на утриманні неповнолітнього сина 2008 року народження.
З урахуванням всіх вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки.
Крім того, суд першої інстанції, з огляду на повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття, його активне сприяння у розкритті злочину, волонтерську діяльність, наявність на його самостійному утриманні неповнолітньої дитини, вважав можливим виправлення ОСОБА_7 зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю три роки, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Колегія суддів вважає, що рішення суду про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України не можна визнати обґрунтованим, оскільки, приймаючи його, суд не навів у вироку переконливих доводів про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, колегія суддів враховує те, що попередня ухвала Чернівецького апеляційного суду від 23 травня 2025 року, якою оскаржуваний вирок суду було залишено без змін, постановою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 скасована з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. (т. 4 а.п. 29-33).
Скасовуючи зазначену ухвалу апеляційного суду Верховний Суд фактично вказав на те, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, не може вважатися необхідним і достатнім для його виправлення без відбування покарання.
При цьому касаційний суд зазначив, що за умови підтвердження аналогічного обсягу обвинувачення, даних про особу обвинуваченого та обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, призначення покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду колегія суддів не встановила інших суттєвих обставин, які могли би вплинути на питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наведені приписи процесуального закону, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням скасувати з одночасним ухваленням нового вироку.
Відповідно до ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Відповідно до ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Частина 1 статті 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.
Апеляційний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до вимог ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу винного, а саме те, що він в силу ст. 89 КК України є раніше не судимим, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується добре, займається волонтерською діяльністю, має на утриманні неповнолітнього сина 2008 року народження.
Колегією суддів не встановлено обставини, що обтяжують покарання.
Враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вважає що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Колегія суддів вважає, що саме таке покарання буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 і попередження вчинення ним нових злочинів.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 скасувати з ухваленням у цій частині нового вироку.
Керуючись ст.ст. 370, 374, 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 21 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання та звільнення від його відбування та постановити новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4