Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/586/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 404/1503/25 Доповідач в колегії апеляційного суду
Категорія 121 (101) Д ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0003254 стосовно ОСОБА_10 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Фортечногорайонного суду м. Кропивницького від 09 липня 2025 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 300 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлених судом обставин цієї справи, кваліфікацію дій та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вказуючи на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання, ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання не врахував, що в результаті протиправних дій ОСОБА_10 потерпілий ОСОБА_8 залишився інвалідом і потребує постійного догляду.

При таких обставинах, представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 вважає, що призначене ОСОБА_10 мінімальне покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст. 121 КК України, не відповідає вимогам ст. 65 КК України та положенням п.1 та п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», є надто м`яким, несправедливим і таким, що не відповідає принципам законності та індивідуалізації покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити ОСОБА_10 більш м`яке покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, із застосуванням ст.75 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що сторона захисту не оспорює кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України, однак не погоджується з висновками суду про жорстоке та цинічне побиття потерпілого ОСОБА_8 , нанесення ОСОБА_10 серії ударів в область голови, в той час як ОСОБА_8 вже втратив свідомість.

Такі висновки суду, на думку захисника не ґрунтуються доказах, які були дослідженні під час судового розгляду, спростовуються показаннями ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 та висновком експерта, про те що точну кількість ударів, їх цілеспрямованість та механізм утворення встановити не можливо.

Захисник вважає, що однозначно стверджувати про те, що дії ОСОБА_10 були умисними та цілеспрямованими підстав немає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що під час конфлікту у квартирі, який супроводжувався обміном ударів, ОСОБА_10 після цього вийшов на вулицю, а ОСОБА_8 вибіг за ним і біля під`їзду продовжив конфлікт, ОСОБА_10 у свою чергу захищаючись від нападу діяв ситуативно, не мав умислу та бажання спричинити потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Наведені обставини потребували детального з`ясування та об`єктивної оцінки, однак суд цього не зробив, проявив упередженість та неповноту, що в кінцевому результаті призвело до призначення ОСОБА_10 надто суворого та несправедливого покарання.

Захисник стверджує, що з урахуванням віктимної поведінки потерпілого ОСОБА_8 , оспорювання стороною захисту лише причин та обставин бійки, визнання ОСОБА_10 вини, розкаяння, відшкодування потерпілому витрат на лікування, готовність нести кримінальну відповідальність, бажання примиритись з потерпілим та повністю відшкодувати заподіяну шкоду, а також позитивних характеризуючи даних, обвинуваченому ОСОБА_10 можливо призначити мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, із застосуванням ст. 75 КК України.

Як вбачається з вироку суд визнав винуватим та засудив ОСОБА_10 за те, що 28.12.2024 року, близько 16-00 години він разом з ОСОБА_12 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прийшли до місця проживання свого знайомого ОСОБА_8 , що розташоване по АДРЕСА_2 . В подальшому, з огляду на довготривале відчинення ОСОБА_8 вхідних дверей до квартири, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник умисел на заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , перебуваючи на порозі квартири, в якій проживав ОСОБА_8 , стоячи навпроти останнього, кулаком правої руки наніс ОСОБА_8 удар в ділянку обличчя, від чого останній, не втримавшись на ногах, впав на підлогу. Далі, ОСОБА_10 та ОСОБА_8 вийшли на вулицю, після чого ОСОБА_10 , перебуваючи біля під`їзду № 5 по АДРЕСА_3 , наніс ОСОБА_8 удар кулаком правої руки в ділянку обличчя останнього, після чого всупереч волі потерпілого, відвів його в бік вуличних сушарок для одягу та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, наніс ОСОБА_8 серію ударів в ділянку його голови, від чого ОСОБА_8 впав на землю та втратив свідомість.

В результаті вказаних протиправних дій ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_8 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, які згідно висновку експерта № 110 від 12.02.2025 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечих для життя в момент заподіяння.

Заслухавши доповідача, в дебатах потерпілого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримували свою та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Крім того, згідно положень ст. 7, 17 та 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст.ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст. ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своїм правовим змістом кваліфікація діяння завжди обумовлена необхідністю доказування за допомогою кримінальних процесуальних і криміналістичних засобів двох обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

У справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину і виключають можливу відсутність умислу або інший його характер.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

В даному випадку, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України зазначив про те, що оскільки ОСОБА_10 факт нанесення потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не оспорює, то його вина в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а його винуватість судом доведена.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 було вимушеною дією, спрямованою на самооборону, суд оцінив критично, вказавши про те, що вказане повністю спростовується поясненнями допитаних в ході судового розгляду потерпілих та свідка ОСОБА_13 , а також протоколами проведення слідчих експериментів, за змістом яких ОСОБА_10 першим безпричинно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_8 , після чого протягом тривалого часу продовжував в односторонньому порядку наносити серію ударів потерпілому, який вже в ході нанесення таких тілесних ушкоджень, внаслідок їх спричинення, перебував без свідомості.

Спростовуючи версію сторони захисту про заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень у процесі необхідної оборони, суд зазначив про те, що досліджені судом матеріали справи не містять жодних відомостей про те, що дії ОСОБА_10 щодо нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , були спричинені необхідністю застосування самооборони задля відвернення посягання останнього. Натомість механізм нанесення тілесних ушкоджень, їх кількість та інтенсивність, навпаки, свідчать про відсутність посягання з боку ОСОБА_8 та необхідності його негайного відвернення, а також про виключну односторонність дій обвинуваченого.

Підсумовуючи свої висновки, суд першої інстанції вказав, що відповідно до встановлених фактичних обставин цієї справи, дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження кваліфіковані правильно, а його винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення, судом доведена.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на ряд досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі протоколи огляду місця події, слідчих експериментів, висновки експертів, показання потерпілих, свідків, обвинуваченого, а їх сукупність такою, що доводить спрямованість умислу ОСОБА_10 на заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Оскільки ОСОБА_10 факт нанесення потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, під час досудового розслідування, судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанціях не оспорює, свою вину визнає, кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України, у апеляційних скаргах, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 121 КК України.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, позиція сторони захисту аргументована випадковістю подій, відсутністю у ОСОБА_10 цілеспрямованого умислу та мотиву для заподіяння потерпілому ОСОБА_8 саме тяжких тілесних ушкоджень, як зазначено у вироку шляхом нанесення серії ударів в область голови протягом тривалого часу, в той час як потерпілий втратив свідомість, що на думку захисника безпосередньо впливає на строк призначеного ОСОБА_10 покарання та можливість застосування положень ст. 75 КК України.

У цьому контексті кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України та відсутність у ОСОБА_10 умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, колегія суддів виходить з того, що умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень і причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання. (ст. 24 КК)

При визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини зумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Згідно правових висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення по даній категорії справ, якщо особа бажала заподіяти потерпілому будь-які тілесні ушкодження, в тому числі й ті, що фактично настали, але при цьому не бажала, хоча мала б її передбачити, такі дії охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 121 КК України.

Матеріалами справи підтверджується, що конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 виник в квартирі ОСОБА_8 , у присутності свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , після обміну ударами, бійка продовжилась на вулиці біля під`їзду і завершилась заподіянням ОСОБА_8 тяжкої черепно-мозкової травми, в результаті якої ОСОБА_8 залишився інвалідом та особою яка потребує постійного догляду.

Як вбачається з протоколу від 29.12.2024 року, при освідуванні у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у виді свіжої рани за вухом, згідно постанови слідчого ОСОБА_16 призначена судово-наркологічна експертиза, відібрані зразки, у протоколі затримання та особистого огляду даних про те, що ОСОБА_10 перебуває у стані алкогольного сп`яніння не має, висновки експерта про стан сп`яніння та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , матеріали справи не містять, у протоколі допиту від 29.12.2024 року в якості підозрюваного, ОСОБА_10 чітко пояснив, що наніс потерпілому ОСОБА_8 декілька ударів в обличчя, вказує, що вину визнає, у вчиненому розкаюється, нанести тяжкі тілесні ушкодження потерпілому не бажав ( т.1 а.п. 25-31 )

Разом з цим місце події ( т.1 а.п. 8-20) спосіб нанесення, кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень в області голови, у своїй сукупності з усією очевидністю вказують на те, що ОСОБА_10 , умисно, наносячи удари руками в область голови ОСОБА_8 , не міг не усвідомлювати суспільну небезпечність свого діяння та розумів можливий результат нанесення ударів в область голови у виді спричинення тяжкого тілесного ушкодження, що підтверджує спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_10 на спричинення ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження.

Тобто, ОСОБА_10 діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел, прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у цьому випадку за умисне заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, колегія суддів дійшла однозначного висновку про те, що дії ОСОБА_10 мали умисний характер, були протиправними, між цими діями та їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а саме наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень, які були спричинені потерпілому ОСОБА_8 ударів в область голови.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання зокрема зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких, особу ОСОБА_10 , який раніше не судимий, характеризується посередньо, не працевлаштований та не має стійких соціальних зв`язків.

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_10 покарання, суд визнав добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд вказав, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання врахував безпричинне нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, які призвели до незворотних наслідків у вигляді отримання останнім підгрупи А першої групи інвалідності. Внаслідок вищевказаних дій обвинуваченого потерпілий ОСОБА_8 залишився прикутим до ліжка, отримав високий ступінь втрати здоров`я, порушення мовленнєвих та рухових функцій, став фактично не здатним до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду. Вказані обставини в сукупності, на переконання суду, свідчать про неможливість призначення ОСОБА_10 покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, та про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

З такими доводами та висновками суду першої інстанції при вирішенні питання про призначення ОСОБА_10 покарання, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, а на спростування доводів представника потерпілого ОСОБА_8 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_10 мінімального, надто м`якого та несправедливого покарання, відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю., при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 розпочався у квартирі ОСОБА_8 , після обоюдної бійки ОСОБА_10 вийшов на вулицю, а ОСОБА_8 вибіг за ним і біля під`їзду бійка продовжилась.

ОСОБА_10 не оспорює, що в процесі бійки наніс ОСОБА_8 декілька ударів в область голови, під час апеляційного розгляду пояснив, що розкаюється, вибачився перед потерпілим, готовий нести відповідальність, частково відшкодував та бажає і в подальшому відшкодувати завдану шкоду.

Потерпілий ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляд пояснив, що сина «можливо поставити на ноги» пройти лікування та реабілітацію, при цьому наполягає на призначенні ОСОБА_10 покарання у виді 8 років позбавлення, мотивуючи тим, що ОСОБА_10 «відсидить 8 років і для нього нічого не зміниться»

Фактичні обставини цієї справи та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вчинив злочин у молодому віці, свою вину у спричинені потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень визнав, розкаявся та вибачився, мати ОСОБА_10 , який утримувався під вартою, до вироку частково відшкодувала завдані потерпілому збитки у розмірі 20 000 грн., ОСОБА_10 запевнив, що перебуваючи на свободі готовий відшкодовувати завдану шкоду, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_10 після бійки з ОСОБА_8 залишився на місці, до приїзду швидкої та працівників поліції нікуди не тікав, на першому допиті повністю визнав свою вину, сприяв слідству у розкритті злочину.

Як зазначено вище після затримання на місці події, ОСОБА_10 пройшов освідування, згідно постанови слідчого ОСОБА_16 призначена судово-наркологічна експертиза, відібрані зразки, у протоколі затримання та особистого огляду даних про те, що ОСОБА_10 перебуває у стані алкогольного сп`яніння не має, висновки експерта про стан сп`яніння та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , матеріали справи не містять, у протоколі допиту від 29.12.2024 року в якості підозрюваного, ОСОБА_10 чітко пояснив, що наніс потерпілому ОСОБА_8 декілька ударів в обличчя, вказує, що вину визнає, у вчиненому розкаюється, нанести тяжкі тілесні ушкодження потерпілому не бажав.

Враховуючи мету, принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке є формою реалізації кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з урахуванням конкретних обставин цієї справи, наслідків та характеризуючих даних ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що для ОСОБА_10 такий вид покарання, як позбавлення волі на строк 5 років, тобто в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України є достатнім і справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому законних та обгрунтованих підстав для скасування вироку та призначення ОСОБА_10 більш суворого покарання, про що просить представник потерпілого в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Крім того, колегія суддів з урахуванням однозначної позиції потерпілої сторони вважає, що звільнення ОСОБА_10 від призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, на даному етапі, без відшкодування шкоди, не буде сприяти інтересам потерпілого, цілям та загальним засадам кримінального провадження.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги представника потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного розгляду, підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 424КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 09 липня 2025 року в кримінальному провадженні № 0003254 стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121КК України - змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_10 вважати засудженим за ч.1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з моменту ухвалення вироку, а саме з 09 липня 2025 року.

На підставі ч.2 ст.404 КПК України, з урахуванням положень ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування призначеного покарання, строк попереднього ув`язнення з 28.12.2024 року по 08.07.2025 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті вирок Фортечного районного суду м. Кропивницького від 09 липня 2025 року в кримінальному провадженні № 0003254 стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4