Справа № 357/7328/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в м. Біла Церква обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000133 від 30.01.2023 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пугачівка, Жашківського району Черкаської області, з базовою середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , абонентський номер НОМЕР_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопрушення, передбаченого частиною 1 стаття122 Крримінального кодексу України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник адвокат ОСОБА_5 ,

потерпілий ОСОБА_6 ,

представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_3 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Злочин вчинено при наступних обставинах:

25 січня 2023 року близько 16 години 00 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території ПП «ІМПЕРІЯСЕРВІСБУД», що розташований по вулиці Узинська, 2, в місті Біла Церква, Київської області на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс 2 удари кулаком правої руки в ліву частину обличчя потерпілого ОСОБА_6 .

В результаті зазначених умисних дій, вчинених ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_6 завдано тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої стінки лівої орбіти, навколоочного синця зліва, синця у висковій ділянці зліва, перелому нижньої стінки лівої орбіти, струсу головного мозку, навколоочного синця зліва, синця у висковій ділянці, гострого катарального гаймориту зліва (післятравматичний), які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день).

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У рамках цього кримінального провадження судом було досліджено надані з боку сторони обвинувачення та захисту, наступні фактичні дані, на підставі яких кожна із сторін просить суд встановити наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню у ньому, з числа регламентованих ст. 84 КПК України.

На підставі яких суд у ході судового розгляду через призму їх аналізу, у порядку ст. 94 КПК України, установив наступне.

Суд, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку приходить до наступного.

Під час судового розгляду судом не встановлено неналежних та недопустимих доказів для виправдання обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні умисного середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КК України, із дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Указаних висновків суд дійшов зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України з наданням останнім рівних прав на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених тим же Кодексом.

Порядок кримінального провадження на території України визнається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, що закріплено в ст. 1 КПК України.

Згідно зі ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, що закріплено в ст. 85 КПК України.

Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що передбачено ст. 87 КПК України.

У рамках зазначеного кримінального провадження судом було досліджено надані з боку сторони обвинувачення, наступні фактичні дані, на підставі яких кожна із сторін просить суд встановити наявність обставин, що підлягають доказуванню у ньому, з числа регламентованих ст. 84 КПК України, як-то показання, речові докази, документи, висновки експертів. На підставі яких суд у ході судового розгляду через призму їх аналізу, у порядку ст. 94 КПК України, установив наступне.

Будучи допитаний в судовому засідання ОСОБА_3 , як обвинувачений, по кримінальному провадженні за ч. 1 ст. 122 КК України, свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав і суду пояснив, що 25.01.2023 приблизно о 16 годині він разом із ОСОБА_8 перебували на території підприємства, де він орендує приміщення, очікували чоловіка на ім`я ОСОБА_9 , який повинен був його підвезти додому. Спочатку стояли на вулиці, а коли вийшов охоронець, то зайшли в середину приміщення погрітись. В цей час на територію підприємства заїхав автомобіль, як подумав ОСОБА_10 , що це приїхав за ним ОСОБА_9 . Він разом з ОСОБА_11 вийшов на вулицю і побачив, що їм назустріч біжить ОСОБА_12 і кричить, підбіг до ОСОБА_10 і наніс йому удар рукою в обличчя. ОСОБА_10 запитав за що його вдарив ОСОБА_12 ? На вулиці вони відійшли метрів десять в сторону, почалася бійка. ОСОБА_13 один раз ударив його. ОСОБА_10 стверджує, що ОСОБА_12 удари не наносив. Потім вони впали, ОСОБА_12 був зверху, а ОСОБА_10 знизу. Баша з охоронцем підійшли їх розбороняти. Не бачив кров на обличчі ОСОБА_12 , тілесних ушкоджень також не бачив. У ОСОБА_10 були тілесні ушкодження, однак він в лікарню та в поліцію не звертався. Перед цим разом з ОСОБА_8 пив пиво, був трохи випивши. Стверджує, що ОСОБА_12 перший на нього накинувся і наніс йому тілесні ушкодження. Він від ОСОБА_12 захищався. Цивільний позов не визнає.

Будучи допитаним в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що 25 січня 2023 року близько 16 години він знаходився у своєму робочому кабінеті ПП «Імперія Сервіс-Буд» по вул. Узинській, 2, в м. Біла Церква Київської області, де він працює на посаді директора. Його заступник ОСОБА_14 сказав, що потерпілого чекають два чоловіки біля охоронця. Коли ОСОБА_6 зайшов у кімнату охоронця, відчув запах алкоголю та цигарок. Його чекали ОСОБА_15 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та ОСОБА_16 , який є товаришем ОСОБА_17 і який також був випивши. Вони вийшли на вулицю і там виник спір за орендну плату за приміщення, яке орендує ОСОБА_3 . За ініціативою ОСОБА_3 вони відійшли в сторону. В ході розмови потерпілий відволікся в бік і в цей час ОСОБА_15 наніс йому удар правою рукою під ліве око. Потім наніс ще один удар. В подальшому схопив потерпілого за каптур, щоб нанести ще удар ногою. ОСОБА_6 намагався зупинити ОСОБА_3 , схопив його за ногу, після чого вони впали на землю. В цей час підбіг ОСОБА_16 та ОСОБА_14 . ОСОБА_18 , у нього йшла кров з носа та з рани під оком. Намагались зупинити кров. Після цього ОСОБА_14 завіз ОСОБА_6 додому. Вранці наступного дня потерпілий звернувся до лікарні. Було встановлено ряд тілесних ушкоджень, в тому числі перелом нижньої стінки лівої орбіти та синці. Перебував на стаціонарному лікуванні. Просить ОСОБА_3 суворо покарати. Цивільний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Отже, показання потерпілого ОСОБА_6 суд визнає послідовними й такими, що узгоджуються між собою, а також не містять істотних суперечностей, і підстав не довіряти їм у суду не має.

Таким чином вказані показання потерпілоїго суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що показання отримані у порядку встановленому КПК України.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_19 пояснив, що з обвинуваченим та потерпілим він знайомий. Стосунки нормальні. Більше двох років назад, в другій половині дня, точної дати він не пам`ятає, на фірму, де працює ОСОБА_6 і він на той час працював там охоронцем, прийшов ОСОБА_15 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_17 сказав, що шукає ОСОБА_6 , щоб поговорити. ОСОБА_6 спустився до охорони і вони вийшли на вулицю. Відійшли в сторону. Між ними відбувалась якась розмова. Потім ОСОБА_17 з кулака вдарив ОСОБА_20 в обличчя, після чого у нього пішла кров з носа. ОСОБА_6 упав. Після цього ОСОБА_14 та ОСОБА_16 їх розборонили. Вахній пішов умиватись. ОСОБА_13 не бив. Особисто він бачив як ОСОБА_10 наніс один удар Вахнію в обличчя. Як зрозумів свідок, розмова відбулась за підвищення орендної плати за приміщення, яке орендував ОСОБА_15 .

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_14 пояснив, що з обвинуваченим та потерпілим він знайомий. В січні 2023 року, точної дати він не пам`ятає, в другій половині дня на територію ПП «Імперія Сервіс-Буд» по вул. Узинській, 2, в м. Біла Церква Київської області, до ОСОБА_6 прийшов ОСОБА_15 . ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Він зайшов у приміщення, а потім разом з ОСОБА_6 вийшли на вулицю виясняти стосунки. Відійшли в сторону. Між ними виникла бійка. Особисто він бачив як ОСОБА_15 наніс удар кулаком в голову Вахнія. Сам момент удару він не бачив, але бачив як ОСОБА_12 нахилився і на обличчі у нього з`явилась кров. Він разом зі свідком ОСОБА_8 розборони ОСОБА_10 і ОСОБА_12 . Бачив на обличчі ОСОБА_12 синяк під лівим оком. Після цього свідок ОСОБА_14 завіз ОСОБА_6 додому.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_16 пояснив, що з обвинуваченим та потерпілим він знайомий. Взимку два роки назад, точної дати він не пам`ятає, він разом зі ОСОБА_21 прийшли на територію підприємства, де працює ОСОБА_12 . Спочатку стояли на вулиці, а коли вийшов охоронець, то зайшли в середину приміщення погрітись. Прийшов ОСОБА_12 і почав кричати, вдарив ОСОБА_10 в обличчя. ОСОБА_10 запитав за що його вдарив ОСОБА_12 ? На вулиці вони відійшли метрів десять в сторону, почалася бійка. ОСОБА_13 один раз ударив ОСОБА_10 . Не бачив, щоб ОСОБА_10 наносив удари ОСОБА_12 . Коли підійшли розбороняти, то бачив, що ОСОБА_12 лежав зверху на Стасюку. Бачив кров на обличчі ОСОБА_12 , у нього йшла кров з носа. У ОСОБА_10 не було видимих тілесних ушкоджень. Через декілька днів ОСОБА_10 говорив свідку, що у нього болять ребра, але він у лікарню не звертався. На його погляд, ОСОБА_10 був тверезий. Раніше між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 ніяких конфліктів не було.

Таким чином вказані показання свідків, суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що показання отримані у порядку встановленому КПК України.

Загалом, обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд вважає обвинувачення доведеним, а його винуватість підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів у порядку статті 358 КПК України, судом встановлено наступне.

В свою чергу, з встановленого обсягу досліджених судом, у порядку статті 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судом встановлено наступне:

-із заяви потерпілого ОСОБА_6 від 29.01.2023, вбачається, просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 , котрий 25.01.2023 близько 16 години, перебуваючи по вулиці Узинська №2 в м. Біла Церква наніс йому тілесні ушкодження;

-протоколом допиту потерпілого ОСОБА_6 від 31.01.2023, під час якого останнім додано фотографії зі своїм зображенням. На фото в області лівого ока мається масивний синяк та припухлість;

-данними висновку судово-медичної експертизи № 243/д від 08.03.2023, встановлено, що при судово-медичній експертизі по медичним документам на ім`я ОСОБА_6 знайдені наступні ушкодження: перелом нижньої стінки лівої орбіти; струс головного мозку; навколо очний синець зліва; синець у висковій ділянці зліва; гострий катаральний гайморит зліва (післятравматичний). Описані ушкодження заподіяні тупими предметами, можливо, у строк, указаний в постанові. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (більш як 21 день);

-данними висновку судово-медичної експертизи № 404/д від 19.04.2023 встановлено, що локалізація та характер ушкоджень у ОСОБА_6 дають змогу вважати, що мало бути не менше ніж дві точки прикладання сили;

-із протоколу проведення слідчого експерименту від 01.02.20234 з потерпілим ОСОБА_6 , вбачається, як ОСОБА_15 наніс йому декілька ударів кулаком правої руки по обличчю та голові. Потім ОСОБА_17 обома руками схопив його за капюшон куртки, потягнув на себе та в ході чого наніс один удар кулаком в область носа. В подальшому вони впали на землю та їх розбороняли свідки. При проведенні вказаної слідчої дії було застосовано відеозйомку;

-данними висновку судово-медичної експертизи № 276/д від 15.03.2023 встановлено, що локалізація та характер ушкоджень у ОСОБА_6 , виявлених при вивченні медичних документів, дають змогу вважати, що вони могли виникнути при обставинах, указаних ним у протоколі проведення слідчого експерименту від 01 лютого 2023 року;

-із протоколу проведення слідчого експерименту від 01.02.2023 зі свідком ОСОБА_22 вбачається, як ОСОБА_15 наніс ОСОБА_6 один удар кулаком правої руки по обличчю та голові. Потім ОСОБА_17 схопив ОСОБА_6 за капюшон куртки, потягнув на себе, внаслідок чого ОСОБА_6 зверху впав на ОСОБА_17 . Свідок пояснив, що на обличчі ОСОБА_6 побачив кров, коли він відтягнув ОСОБА_17 . При проведенні вказаної слідчої дії було застосовано відеозйомку;

-данними висновку судово-медичної експертизи № 286/д від 15.03.2023 встановлено , що локалізація та характер ушкоджень у ОСОБА_6 , виявлених при вивченні медичних документів, не виключають можливість їх виникнення за обставин, указаних свідком ОСОБА_22 у протоколі проведення слідчого експерименту від 01 лютого 2023 року;

-із протоколу проведення слідчого експерименту від 26.05.2023 з підозрюваним ОСОБА_3 , який повідомив, що між ним та ОСОБА_6 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 , захищаючись підняв праву ногу та тримаючи ОСОБА_6 наніс удар в обличчя останньому. При проведенні вказаної слідчої дії було застосовано відеозйомку;

-данними висновку судово-медичної експертизи № 578/д від 07.05.2023 встановлено, що локалізація та характер ушкоджень у ОСОБА_6 , дають можливість вважати, що вони не вкладаються в механізм їх виникнення при обставинах, на які вказує підозрюваний ОСОБА_3 у протоколі проведення слідчого експерименту від 26 травня 2023 року.

Саме тому абсолютно надумано та неправдоподібно звучать показання обвинуваченого ОСОБА_3 , надані ним під час судового розгляду, про те, що він всього лиш захищався, що спростовується показами потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , данними висновку судово-медичної експертизи № 243/д від 08.03.2023, данними висновку судово-медичної експертизи № 404/д від 19.04.2023, слідчим експериментом від 01.02.20234 з потерпілим ОСОБА_6 , данними висновку судово-медичної експертизи № 276/д від 15.03.2023, слідчим експериментом від 01.02.2023 зі свідком ОСОБА_22 , данними висновку судово-медичної експертизи № 286/д від 15.03.2023, данними висновку судово-медичної експертизи № 578/д від 07.05.2023.

Зазначені висновки відповідають вимогам статей 101-102 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Тож, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та учасниками судового провадження не доведено.

Крім цього, згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Так, спростовуючи доводи сторони захисту щодо відсутності жодних доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_3 до спричинення тілесих ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 під час судового розгляду здобути не надалося можливим.

Суд зазаначає, що всі свідчення, зокрема свідків свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , свідчать про причетність ОСОБА_3 до спричинення тілесих ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 .. Неправомірної поведінки з боку потерпілого ОСОБА_6 під час судового розгляду не встановлено, що безумовно свідчить про те, що обвинувачений розумів, що його дії можуть призвести до потерпілого та спричинення тілесих ушкоджень бажав цього.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводів щодо відсутності жодних доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_3 до спричинення тілесих ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 під час судового розгляду здобути не надалося можливим, не заслуговують на увагу та надають підстави вважати, що вказана позиція свідчить про намагання обвинуваченого уникнути відповідальності за вчинене, враховуючи, зокрема надані показання самого обвинуваченого ОСОБА_3 , показання свідків та висновки експертиз, сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

Отже, позицію сторони захисту про відсутність доказів, які б свідчили про причетність ОСОБА_3 до спричинення тілесих ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , а викладену обвинуваченим версію подій, де він заперечував спричинення тілесих ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , слід розцінювати як лінію захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

При цьому, суд наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами обвинувачення та захисту надано не було. При цьому, сторони кримінального провадження були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи також, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив сторонам кримінального провадження необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, згідно ст. 94 КПК Українисуд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за вище встановлених обставин.

Згідно ч.4 ст.95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому , прокурору або посилатися на них.

Суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, безпосередньо дослідивши, надані докази стороною обвинувачення, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог положень процесуального закону, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому ним злочині у судовому засіданні доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 вірно кваліфіковані ч. 1 ст. 122 КК України як умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Згідно з ч. 2 ст. 24 КК України прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7.02.2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, характер їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Суд оцінивши докази, що мали значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу ОСОБА_3 , зокрема враховує характер, рішучість і динамічність дій, вчинених останнім, їх раптовість для потерпілого ОСОБА_6 , поведінку до, під час і після скоєння злочину, а також поведінку ОСОБА_3 після вчинення злочину, а саме те, що він не надав першу медичну допомогу, поспішив залишити місце події, у сукупності свідчать про те, що у цьому випадку він діяв із прямим умислом на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень .

Таким чином, зміна версії про обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, дає підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 діяв саме з прямим умислом на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 цієї статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 р., Першого протоколу та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції».

Нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Barbera Messegu ahd Iabardo v Spain» від 06.12.1998 р. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презупціїї невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитись на користь підсудного.

У відповідності до п.23 Пленуму ВСУ «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справи і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990 р. (із змінами), всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібранні у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдальний вирок.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

На переконання суду, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 122 КК України, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Обвинувальний вирок ухвалюється лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 , кваліфікувавши дії останнього за ч. 1 ст. 122 КК України, а саме вбивство, тобто за умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При цьому підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Статтею 2 КК України встановлено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Елементами складу злочину є: об`єкт злочину; об`єктивна сторона злочину; суб`єкт злочину; суб`єктивна сторона злочину.

З об`єктивної сторони злочин характеризується: 1) дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження; 2) наслідком у вигляді спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження; 3) причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком.

Тілесним ушкодженням середньої тяжкості є таке ушкодження, яке не заподіює здоров`ю шкоди, небезпечної для життя в момент заподіяння, не потягло за собою інших наслідків, властивих тяжкому тілесному ушкодженню, але разом із тим спричиняє тривале порушення функцій будь-якого органу або інший тривалий розлад здоров я.

Тривалий розлад здоров я у більшості випадків виявляється в порушенні функцій будь-якого органу, до якого Правила відносять послаблення функцій органів (зору, слуху, язика (мовлення), руки, ноги та ін.). Повна втрата органу або позбавлення його назавжди здатності функціонувати є тяжким тілесним ушкодженням і за ст. 122 КК кваліфікуватися не може. Разом із тим склад злочину, що розглядається, може мати місце й у випадках повної, але тимчасової втрати органом його функцій. До тривалого розладу здоров`я в розумінні ст. 122 КК слід відносити також випадки, коли заподіяна здоров`ю шкода не була пов`язана з порушенням функцій будь-якого органу, але викликала втрату працездатності (наприклад, інфекційне захворювання).

Стаття 122 КК застосовується лише за умови, що розлад здоров`я був тривалим, яким, згідно з Правилами, визнається розлад здоров я строком понад три тижні (більш як 21 день).

Зокрема, суб`єктивна сторона складу злочину - це характеристика внутрішньої сторони злочину, ставлення особи до діяння (дії або бездіяльності), яку вона вчинила, та шкідливих наслідків своєї поведінки. Обов`язковою ознакою цього елементу складу злочину є вина, яка може виступати у формі умислу або необережності.

Пунктами 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 р. №3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» передбачено наступне. Під незаконним зберіганням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці. Незаконне носіння холодної, вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв є умисними, вчиненими без передбаченого законом дозволу діями по їх переміщенню, транспортуванню особою безпосередньо при собі (в руках, одязі, сумці, спеціальному футлярі, транспортному засобі тощо). Незаконним придбанням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку - в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

Тобто, суб`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України є наявність вини у формі умислу.

Статтею 24 КК України передбачено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території ПП «ІМПЕРІЯСЕРВІСБУД», що розташований по вулиці Узинська, 2, в місті Біла Церква, Київської області на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс 2 удари кулаком правої руки в ліву частину обличчя потерпілого ОСОБА_6 . Відтак, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, міг передбачати суспільно небезпечних наслідків діяння і будь які наслідки внаслідок цього злочину. Відтак у ОСОБА_3 наяний прямий умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Стороною обвинувачення суду надано докази умислу в діях ОСОБА_3 на умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я. Відтак, наявна суб`єктивна сторона злочину і склад злочину, передбачений ч.1 ст. 122 КК України.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Судом відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України пом`якшуючих покарання обставин обвинуваченого не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп?яніння, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Також, суд враховує, дані особи обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме: раніше притягувався до кримінальної відповідальності, судимість погашена у встановленому законодавством порядку, офіційно не працевлаштований, одружений, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.

Крім цього судом враховані позиції сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та потерпілого, який просив призначити покарання найсуворішу міру покарання передбаченої санкцієї частини 1 статті 122 КК України, а також наслідки вчиненого злочину та поведінку й оцінку скоєного обвинуваченим, а саме не визнання вини у скоєнні злочину, передаченого ч. 1 ст. 122 КК України, відсутність щирого каяття, що в сукупності з іншими дослідженими доказами по справі свідчить про намагання обвинуваченого уникнути від кримінальної відповідальності; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, згідно з якою ч. 1 ст. 122 КК України є не тяжким злочином, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції інкримінованого злочину у виді обмеження волі.

Водночас суд враховує, що обвинувачений вчинив умисний злочин проти життя і здоров`я особи, спосіб, наслідки, що настали, а тілесні ушкодження, поведінку ОСОБА_3 під час та після вчинення злочину, що свідчить про відсутність підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді обмеження волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином) суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе відповідальність за шкоду, завдану діянням підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів судового провадження й підтверджено в ході судового розгляду накладними, чеками, матеріальна шкода потерпілому ОСОБА_6 становить 25 646,25 гривні та складається з вартості понесених останнім на лікування витрат.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, частиною першою статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, з урахуванням позиції обвинуваченого ОСОБА_3 щодо повного не визнання суми завданої матеріальної шкоди, позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 25 646,25 гривні підлягають задоволенню.

Крім того, згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України, що кореспондуються з нормами ст. 1177 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

В судовому засіданні судом було встановлено та не оспорюється учасниками процесу, що потерпілому було завдано моральну (немайнову) шкоду.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд перш за все керується критеріями загальнолюдських цінностей і виходить з розуміння того, що отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості, значні моральні страждання, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які ОСОБА_6 міг би реалізувати не зазнаючи фізичних страждань періоду відновлення після отриманих тілесних ушкоджень, а також те, що він являється не молодою людиною, тому завдані тілесні ушкодження може не відобразитись на його подальшому соціальному житті, поза всяким сумнівом, пов`язані з глибокими душевними стражданнями, що за законом підлягають компенсації, в тому числі й грошима.

З урахуванням наведеного та з огляду на характер отриманої травми, тривалості лікування та додаткових зусиль для організації свого життя, в зв`язку із заподіянням тілесних ушкоджень, виходячи з принципів розумності, поміркованості та справедливості, суд вважає законним стягнути з ОСОБА_3 на відшкодування завданої моральної шкоди потерпілому грошові кошти в сумі 40 000 грн.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілих, яким була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, відсутність можливості відновлення попереднього стану, та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 40 000 гривень.

Отже цивільний позов у справі потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину в розмірі 40 000,00 гривень підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Згідно вимог ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, до яких відносяться витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Згідно з висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 753/10228/20, провадження № 51-5868км21).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), що підтверджується відповідними висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, до яких належать, зокрема, і витрати на правову допомогу, що, у відповідності до ст. 91 КПК України, є предметом доказування у кримінальному провадженні.

Відповідно до матеріалів справи, на підтвердження понесених потерпілим витрат на правничу допомогу надано договір про надання професійної правничої допомоги № 18/кп від 22.03.2023, копію акту про надання правової допомоги відповідно до Договору про надання правової допомоги № 18/кп від 22.03.2023та копію додатку №1 до договору про надання правової допомоги № 18/кп від 22.03.2023.

Разом з тим, на підтвердження понесених витрат не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанцію до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Верховний Суд у справі 826/8107/16, у справі 810/2823/17 (ЄДРСР 73874364) наголосив, що з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 №481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218.

Матеріали справи не містять надання доказів публічної звітності та/або ведення Книги обліку доходів та витрат та/або витягу з цієї книги обліку щодо фіксації отриманих доходів адвокатом ОСОБА_7 від потерпілого у сумі 10,000 грн.

Однак, з огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, стосовно них існує судова практика, складнощів щодо процесу доказування чи витребування доказів не виникало, зважаючи на ціну позову, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, принципу співмірності і розумності судових витрат, трималий розгляд справи, суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, слід слід задовольнити.

Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що потерпілий отримував адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу, та з обвинуваченого на користь потерпілого слід стягнути в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу грошову суму в розмірі 10000 грн, оскільки саме така сума буде відповідати принципу співмірності та розумності.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд не вбачає.

Керуючись статтями 368, 371, ч. 2 ст. 373, 374, 376 КПК України, суд,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання за ч. 1 ст. 122 КК України один рік обмеження волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня прибуття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до місця відбування покарання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пугачівка, Жашківського району Черкаської області, з базовою середньою освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , абонентський номер НОМЕР_1 , раніше не судимого, в користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25 646,25 гривень матеріальної шкоди, 40 000 гривень моральної шкоди, 10 000 гривень витрат на правову допомогу.

Процесуальні витрати на залучення експертів для проведення експертизи у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_24