ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/4181/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1996/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 28, ч. ст. 111 КК України
УХВАЛА

Іменем України

20 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисників - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої та захисника на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_10 про обрання (продовження) строку запобіжного заходу обвинуваченим задоволено.

Обрано (продовжено) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, на 60 днів до 23 жовтня 2025 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 та захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

Обвинувачена ОСОБА_8 просить у задоволенні клопотання прокурора відмовити повністю, застосувати до неї запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на неї процесуальних обов`язків, передбачених п. 2,3,4,8 ч. 5 ст. 194 КПК України за адресою: вул. Степова (Носика), м. Зміїв, Харківська область.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що доводи прокурора про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України базуються на припущеннях, без наведення жодного конкретного факту доказу існування цих ризиків.

Судом не враховано обставини, які позитивно характеризують особу ОСОБА_8 та свідчать про можливість застосування до неї на даному етапі кримінального провадження менш тяжкого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25.08.2025 та постановити нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що прокурором не доведено висунутого обвинувачення ОСОБА_9 протягом вже значного часу. Дієвість у кримінальному провадженні відсутня. Ризики, на які посилається державний обвинувач у клопотанні, під впливом часу вже втратили свою чинність та дієвість.

На думку сторони захисту, до обвинуваченого застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є занадто суворим запобіжним заходом, та до нього цілком можливим було з застосувати домашній арешт.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених та їх захисників, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинувачених та їх захисників з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Так, при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу стосовно обвинувачених суд першої інстанції вважав, що на момент вирішення клопотання прокурора встановлено наявність обґрунтованої підозри та достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановлених ризиків, і дійшов висновку про відсутність підстав для скасування або зміни запобіжного заходу, оскільки не зникли наявні ризики, а відтак суд вважав доцільним продовжити обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб. При цьому, судом були враховані дані про особу обвинувачених та міцність їх соціальних зв`язків, а саме: ОСОБА_9 є неповнолітнім, студент Вовчанського фахового коледжу ХНТУСГ ім. Петра Василенка, неодружений, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, раніше не судимий; ОСОБА_8 є незаміжньою, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не є особою з інвалідністю, не працює.

Також, суд ураховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України вважав, що відсутні підстави для визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачуються у особливо тяжкому злочині, який вчинений під час дії воєнного стану.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вони обвинувачуються, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, спрямованого проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_6 .

Крім того, з урахуванням часу перебування цього кримінального провадження в суді першої інстанції та доводів сторони захисту, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду на необхідність дотримання розумних строків встановлених ст.28 КПК України.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченої та захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 25 серпня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог, встановлених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: