УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 636/4989/23

провадження № 51-157ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 29 січня 2025 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з навчанням, вихованням та дозвіллям дітей на строк 3 роки.

Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи, вирішено долю речових доказів.

За вироком суду, за обставин детально викладених у судовому рішенні, ОСОБА_5 01 серпня 2023 року вчинив розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 29 січня 2025 року змінено, ухвалено включити до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканності малолітньої особи інформацію про ОСОБА_5 , в решті - вирок залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року та призначити новий розгляд у апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Захисник вказує, що суд не дотримався принципу справедливості при призначенні покарання, що призвело до необґрунтованості судового рішення та суворості покарання.

ОСОБА_4 стверджує, що місцевий суд не дав оцінки психічному стану ОСОБА_5 , зокрема факту обмеженої осудності, не звернув увагу на те, що він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, цю обставину не було визнано пом`якшуючою. Крім того, попри наявність підстав для цього, місцевий суд не встановив такої сукупності двох і більше пом`якшуючих обставин, яка дозволяє суду призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінально-правової норми.

Вказане залишилося поза увагою апеляційного суду.

Захисник уважає, що наявні підстави для призначення покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК.

Стверджує, що апеляційний суд не перевірив доводів сторони обвинувачення, що недотримано приписи ст. 368 КПК, наслідком чого є необґрунтоване погіршення становища ОСОБА_5 , що недотримано вимог ст. 411 КПК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та зміст доданих до неї копій судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі сторона захисту порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме приписів статей 69, 75 КК, вказує про наявність підстав до скасування оскарженого рішення, передбачених ст. 414 КПК, через неправильні висновки суду щодо оцінки доводів сторони захисту про невідповідність покарання, призначеного ОСОБА_5 , тяжкості вчиненого та особі засудженого через суворість.

Верховний Суд спирається на те, що за приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Відповідно до положень, визначених статтями 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій. При його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

З вироку Чугуївського міського суду Харківської області вбачається, що, обираючи засудженому ОСОБА_5 вид та розмір покарання, суд діяв відповідно до вимог вказаних вище статей. Зокрема, суд враховував конкретні обставини вчиненого злочину, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який є особою раніше не судимою, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, але перебуває на обліку у лікаря психіатра, є особою з інвалідністю з дитинства третьої групи, також суд зважив на відсутність скарг від громадян, відсутність фактів притягнення до адміністративної відповідальності. Крім того, суд не залишив поза увагою відношення ОСОБА_5 до вчиненого, та відсутність претензій з боку потерпілих. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та визнання вини. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Врахувавши, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами, місцевий суд дійшов висновку, що за вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи ОСОБА_5 має бути призначене покарання в межах санкції ч. 2 ст. 156 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з навчанням, вихованням та дозвіллям дітей на строк 3 роки.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок в апеляційному порядку, надав вмотивовану оцінку посиланням захисника на несправедливість призначеного покарання, і, перевіривши дотримання місцевим судом приписів статей 50, 65 КК, обставини, що впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості, які характеризують особу ОСОБА_5 , обставини, що обтяжують покарання та врахувавши відсутність обставин, що його пом`якшують, погодився з обраним ОСОБА_5 заходом примусу, призначене йому покарання визнав таким, що цілком відповідає загальним засадам призначення покарання та меті покарання, пропорційним і співмірним ступеню тяжкості вчиненого та його наслідкам, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 , а також для попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд обґрунтовано вважав, що призначене ОСОБА_5 покарання не є явно несправедливим унаслідок суворості, оскільки наближене до мінімальних меж, визначених санкцією ч. 2 ст. 156 КК, та, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_5 неможливе без його ізоляції від суспільства, що відсутні необхідні і достатні підстави до застосування положень статей 69, 75 КК.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Оцінюючи правильність висновків щодо незастосування положень закону, які дають можливість призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, касаційний суд виходить із того, що за приписами ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім визначених цією нормою випадків, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які відповідають двом умовам, визначеним у законі: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

У даному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 суди обґрунтовано не встановили таких обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому правильно не застосували приписи ст. 69 КК. Таких обставин не наведено і в касаційній скарзі.

Що стосується доводів про безпідставне незастосування судами попередніх інстанцій положень ст. 75 КК, то насамперед Суд зауважує, що звільнення від відбування покарання передбачене приписами норм розділу XII Загальної частини КК, де визначені підстави й умови застосування іншого, відмінного від визначеного розділом XI КК, інституту кримінального права - призначення покарання.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є мотивований висновок про таку можливість, який ґрунтується на тих відомостях, які суд оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК, у їх взаємозв`язку із положеннями статей 50, 65 цього Кодексу.

Посилання захисника на стан здоров`я ОСОБА_5 , який, на його переконання не був врахований судом під час обрання заходу примусу, та мав бути врахований як обставина, яка додатково пом`якшує покарання, в контексті застосування приписів ст. 75 КК, є безпідставним.

З оскарженого захисником рішення вбачається, що аналогічні доводи були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції, який обґрунтовано вказав, що така обставина не відноситься до пом`якшуючих та не може бути підставою для призначення покарання і застосуванням ст. 75 КК. Апеляційний суд, усупереч доводам захисника, надав належну оцінку тому факту, що обвинувачений дійсно страждає на хронічне психічне захворювання у формі органічного розладу особистості, однак відповідно до висновку судово психіатричного експерта № 81 від 15 серпня 2023 року ОСОБА_5 за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

При цьому, з огляду на Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, відповідно до якого наявність у обвинуваченого певних захворювань не є перешкодою для реального відбування ним цього покарання та сама по собі не може бути підставою звільнення засудженого від відбування покарання або призначення йому більш м`якого покарання, передбаченого санкцією відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність. Такий висновок апеляційного суду колегія суддів суду касаційної інстанції вважає правильним.

Отже, апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги. Залишаючи вирок місцевого суду без змін, суд апеляційної інстанції зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, в мотивувальній частині відображено, серед іншого, зміст доводів та вимог апеляційної скарги захисника та надано на них вичерпні відповіді.

Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину і особи засудженого, доводи касаційної скарги не містять. Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатніми підставами до належного висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині призначення покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 156 КК, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, яке призначене у розмірі, наближеному до мінімального, визначеного санкцією інкримінованої йому норми, захисник у касаційній скарзі не навів. Не вбачається таких обставин і зі змісту оскаржених судових рішень.

Щодо недотримання приписів ст. 368 КПК та неналежну перевірку апеляційним судом доводів сторони захисту в цій частині, Колегія суддів виходить із такого.

Стаття 368 КПК визначає перелік тих питань, які має вирішити суд при ухваленні вироку. В свою чергу, в ст. 374 КПК встановлено вимоги до змісту вироку суду.

У пункті 2 ч. 4 ст. 374 КПК визначений обов`язок суду у резолютивній частині вироку вказати про включення інформації про обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Така інформація була відсутня у вироку Чугуївського міського суд Харківської області, ухваленому щодо ОСОБА_5 , у зв`язку з чим прокурор подав апеляційну скаргу щодо усунення такого недоліку.

З огляду на невідповідність ухваленого місцевим судом вироку приписам ст. 374 КПК, апеляційний суд за апеляційною скаргою прокурора виправив помилку місцевого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 418 КПК, суд апеляційної інстанції ухвалює вирок у випадку, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 407 цього Кодексу, при цьому, повністю чи частково скасовує вирок місцевого суду. Будь-яке інше рішення суд апеляційної інстанції приймає у формі ухвали. Про відповідне правозастосування у своїх постановах неодноразово зазначала об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (від 16 вересня 2024 року у справі № 183/4229/23 (провадження № 51-5837кмо23), від 24 лютого 2025 року справа № 359/2693/23 (провадження № 51-739кмо24).

Включення до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи інформації стосовно обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, не є в розумінні ч. 1 ст. 420 КПК, ч. 1 ст. 421 цього Кодексу, погіршенням становища обвинуваченого, у зв`язку із чим задоволення відповідних апеляційних вимог прокурора не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

Оскаржене рішення апеляційний суд постановив у формі ухвали, навів належні мотиви, що узгоджується з приписами ст. 419 КПК, з огляду на що, доводи захисника є безпідставними.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення апеляційного суду, постановленого стосовно ОСОБА_5 , за його змістом та доводами касаційної скарги захисника, судом касаційної інстанції не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарг немає.

Враховуючи викладене, необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника, поданою в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду стосовно останнього.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3