Справа № 638/7517/23
Провадження № 1-кп/638/593/26
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2026 року м. Харків

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000359 від 31 березня 2023 року, відносно

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Аксай Бурлинського району, Західно-Казахстанської області, раніше не судимого, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів передбачених ч.5 ст.185 та ч.5 ст.361 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000359 від 31 березня 2023 року, відносно ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів передбачених ч.5 ст.185 та ч.5 ст.361 КК України.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 заявив клопотання про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14.06.2023 та зобов`язання прокурорів повернути вилучене майно їх власникам, про що подав відповідне письмове клопотання. На обґрунтування клопотання вказав, що 01.06.2023 року у домоволодінні за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 слідчим СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 в ході проведення обшуку у даному кримінальному провадженні було виявлено та вилучено майно, яке належить ОСОБА_8 . В подальшому ці вилучені речі і документи були оглянуті слідчим СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 , а також інспектором УПК в Харківській області ОСОБА_11 та визнані відповідними постановами речовими доказами, з огляду на те, що можуть бути речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні. 09.06.2023 року слідчий СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 направляє до суду клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно за місцем проживання ОСОБА_8 . У цьому клопотанні про арешт майна прокурор ОСОБА_12 зазначає суду, що слідчим СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 вилучені предмети визнані речовими доказами, а тому їх повернення може перешкодити кримінальному провадженню під час встановлення усіх обставин кримінального правопорушення. 14.06.2023 року слідчим суддею Київського районного суду м. Харкова за клопотанням прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_12 було накладено арешт шляхом позбавлення права на користування та розпорядження на вищевказані вилучені речі та документи. КПК України визначає, що для того, щоб річ чи майно можливо було визнати речовим доказом, воно повинно відповідати критеріям (мати ознаки) визначені у ч. 1 ст. 98 КПК України. В свою чергу, речі, які були вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 та які були арештовані, не відповідають жодному із критеріїв визначених ч. 1 ст. 98 КПК України. Зазначене виключає можливість визнання їх речовими доказами та відповідно унеможливлює накладення арешту на них. Крім того, слідчий СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 діяв у цьому кримінальному провадженні без надання йому відповідних повноважень, в порядку визначеному КПК України. У відкритих стороні захисту матеріалах досудового розслідування по кримінальному провадженні № 0000359 відсутній будь-який процесуальний документ про надання йому повноважень здійснювати які-небудь слідчі дії. Таким чином, слідчий СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_10 не мав права проводити обшук в помешканні, де проживає ОСОБА_8 разом зі своєю матір?ю ОСОБА_13 , не мав права вилучати в ході обшуку речі та визнавати їх речовими доказами.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали клопотання про скасування арешту майна та просили його задовольнити.

Прокурор та представник потерпілої у судовому засідання заперечували проти задоволення клопотання.

Суд вислухавши думку учасників провадження, дослідивши клопотання про скасування арешту з майна приходить до наступного висновку.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесено арешт майна (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Положеннями ч. 1 ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 173 КПК України, у випадку арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Так, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 14.06.2023 накладено арешт шляхом позбавлення права на користування та розпорядження на речі та документи, які належать ОСОБА_8 , а саме: Мобільний телефон торгової марки «Iphone» модель 13 IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-карткою з номером: НОМЕР_3 разом з прозорим чохлом, під яким мається купюра номіналом 10 доларів США серії та номеру С67961169А; Банківську картку банку «Монобанк» (Universal Bank) № НОМЕР_4 на ім`я « ОСОБА_14 »; Банківську картку банку «ПриватБанк» № НОМЕР_5 Gold Universal; Паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я « ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2 » серії НОМЕР_6 ; «Адресный листок убытия» Форма № 7 на ім`я « ОСОБА_15 » на 1 арк.; Документ схожий на довідку на ім`я « ОСОБА_15 » на 1 арк.; «Свидетельство № 944 о регистрации по месту пребывания» на 1 арк.; «Свидетельство № 3 о регистрации по месту жительства» Форма № 8 на 1 арк.; грошові кошти у загальній кількості 13 000 (тринадцять тисяч) доларів США, 16 000 (шістнадцять тисяч) Євро, 40 000 (сорок тисяч) рублів; 15 150 (п`ятнадцять тисяч сто п`ятдесят) гривень.

Вказаною ухвалою встановлено, що слідчим доведено необхідність арешту зазначеного в клопотанні майна, з підстав, передбачених п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 170 КК України, оскільки відповідно до статей 91 та 98 КПК України можливе його використання як доказів, що мають важливе доказове значення в рамках даного кримінального провадження, а також наявність ризиків, передбачених абз. 1 ч. 1 ст. 170КПК України. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вищевказане майно має значення для забезпечення кримінального провадження, було вилучене 01 червня 2023 року за місцем реєстрації ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , вилучене майно має значення для забезпечення кримінального провадження, враховуючи встановлені органом досудового розслідування обставини вчинення кримінального правопорушення, існують розумні підозри вважати, що це майно є засобами вчинення кримінального правопорушення, могло бути використано та отримано під час вчинення кримінального правопорушення, та існує можливість його використання, як доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Адвокатом ОСОБА_6 не доведено відсутність потреби у подальшому застосуванні арешту спірного майна, так само як і не доведено необґрунтованість накладення арешту, доводи останнього зводяться до процесуальних порушень під час проведення обшуку, наслідком чого є визнання доказу недопустимим.

При цьому, поняття допустимості доказів визначене Главою 4 КПК України, відповідно до якої, недопустимими можуть визнаватися докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: (1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи (2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути. При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Суд вважає, що клопотання захисника про скасування арешту майна зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисту під час проведення досудового розслідування (проведення обшуку), разом з тим доводи, викладені захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Крім того, майно, на яке накладено арешт ухвалою слідчого судді від 14.06.2023 визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Про це також зазначає захисник у клопотанні.

Виходячи з положень ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Також відповідно до ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення щодо речових доказів і документів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання захисника - адвоката ОСОБА_6 про скасування арешту майна є передчасним і задоволенню не підлягає.

Керуючись, ст.ст. 84, 87, 89, 94, 100, 170 - 174, 374 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000359 від 31 березня 2023 року, відносно ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів передбачених ч. 5 ст. 185 та ч. 5 ст. 361 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3