Справа № 756/320/26
Провадження № 1-кс/756/184/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 грудня 2025 року за № 0003006,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, вилучене в ході обшуку 12 січня 2026 року в приміщенні санаторію «Джерельний» за місцем Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул. Тустановицька, 1-А, а саме:

- документів з підписом ОСОБА_5 ; зразки печатки ДП Санаторій «Джерельний» на 3 арк.; папку з документацією ДП санаторій «Джерельний» та печатку ДП санаторій «Джерельний».

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 грудня 2025 року за № 0003006, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

12 січня 2026 року було проведено обшук в приміщенні санаторію «Джерельний» за місцем Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул. Тустановицька, 1-А. В ході обшуку було вилучено наведене у клопотанні майно.

Прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 подав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні клопотання в повному обсязі.

Представник зазначив, що у матеріалах клопотання про накладення арешту відсутні підтвердження повноважень прокурора ОСОБА_4 на здійснення процесуального керівництва у цьому провадженні. Крім того, обшук за місцем розташування ДП «Санаторій «Джерельний» є незаконним, оскільки матеріали клопотання не містять відомостей про подальше звернення до слідчого судді з метою отримання дозволу на проведення обшуку.

Захисник звернув увагу, що у протоколі обшуку неналежно ідентифіковано вилучені документи: зазначено лише «документи з підписом ОСОБА_5 » та «папка з документацією ДП «Санаторій «Джерельний», без індивідуальних ознак, які б унеможливлювали підміну чи фальсифікацію та дозволяли встановити їх зміст і значення для провадження.

Адвокат зазначив, що клопотання про арешт майна є необґрунтованим, оскільки прокурор не навів належних підстав необхідності арешту та не довів наявності ризиків, які б виправдовували істотне втручання у право мирного володіння майном. Захисник наголосив, що ДП «Санаторій «Джерельний» з 2022 року здійснює виключно розміщення ВПО та не надає медичних або реабілітаційних послуг, а орган досудового розслідування мав можливість отримати необхідні відомості менш обтяжливими заходами. Також захисник зауважив, що «довідки», які нібито видані ДП «Санаторій «Джерельний», мають ознаки підроблення, зокрема містять некоректні банківські реквізити, а відтиск печатки та підпис відрізняються від печатки ДП «Санаторій «Джерельний» і підпису ОСОБА_5 .

На думку представника, прокурор не довів зв`язку вилученого майна з предметом досудового розслідування, не навів достатніх даних, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, а обґрунтування клопотання ґрунтується на припущеннях.

Крім того, представник звернув увагу на порушення строків звернення з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна.

Прокурор ОСОБА_4 у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання прокурора з мотивів, наведених у письмових запереченнях.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що до Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшли матеріали Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, щодо отриманої інформації стосовно громадянина ОСОБА_6 , який вимагає та отримує неправомірну вигоду від військовозобов`язаного громадянина для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою отримання медичних документів, які в подальшому нададуть право на зняття з військового обліку.

В ході досудового розслідування було залучено до конфіденційного співробітництва ОСОБА_7 , який, перебуваючи на бойовій позиції, отримав контузію та маючи бажання пройти якісне лікування та списатися з військової служби за станом здоров`я, звертався до військових госпіталів, однак його не списували, пояснюючи це тим, що він здоровий та придатний до служби.

Останньому порекомендували чоловіка на ім`я ОСОБА_8 , який зможе допомогти в необхідному медичному обстеженні з подальшим списанням з військового обліку, з яким ОСОБА_7 зв`язався.

В подальшому, в ході спілкування ОСОБА_7 з ОСОБА_9 , останній неодноразово зазначав, що він має можливість вплинути на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою отримання медичних документів відповідного зразка, щодо проходження ОСОБА_7 стаціонарного лікування без його фізичної участі та перебування в медичному закладі, які в подальшому нададуть право на зняття з військового обліку за неправомірну вигоду у розмірі 5000 доларів США, пояснюючи це тим, що грошові кошти необхідно надати наперед, оскільки вказані документи будуть готові, коли ОСОБА_9 передасть вказані кошти відповідним людям.

В ході оперативного відпрацювання було залучено до конфіденційного співробітництва ОСОБА_10

12.01.2026 проведено контроль за вчиненням злочину в результаті якого, ОСОБА_10 передав неправомірну вигоду ОСОБА_9 у сумі 5000 доларів США, за вчинення останнім впливу на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою отримання медичних документів відповідного зразка, щодо проходження ОСОБА_7 стаціонарного лікування без його фізичної участі та перебування в медичному закладі.

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими прокурором матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання, зокрема, заявою про вчинення кримінального правопорушення та протоколом допиту свідків, протоколом огляду події, матеріалами контролю за вчиненням злочину, листом КНП «Міська лікарня № 5», довідкою Дочірнього підприємства санаторій «Джерельний», медичними документами, довідкою про проходження реабілітації, протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, протоколом огляду місця події тощо.

У своїй сукупності наведені відомості та надані на їх підтвердження матеріали дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

12 січня 2026 року було проведено обшук за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Модричі,вул. Тустановицька, 1-А в приміщенні санаторію «Джерельний», в ході якого було вилучене зазначене майно, а саме:

- документи з підписом ОСОБА_5 ; зразки печатки ДП Санаторій «Джерельний» на 3 арк.; папку з документацією ДП санаторій «Джерельний»; та печатку ДП санаторій «Джерельний».

Прокурор просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Постановою від 12 січня 2026 року зазначені у клопотанні речі було визнано речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним із процесуальних джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті (ч. 2 ст. 298 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

За твердженням прокурора, до обставин, які розслідуються у зазначеному кримінальному провадженні, може бути причетний ОСОБА_9 , а також посадові особи санаторію «Джерельний», які могли брати участь в незаконному оформленні документів.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно може містити інформацію щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема, відомості про оформлення медичних документів, коло осіб, які могли брати участь у ньому, та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Крім того, вказані речі і документи можуть бути використані в ході проведення експертиз.

Викладене свідчить, що зазначене майно, вилучене в ході обшуку, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом заборони користуватися та розпоряджатися майном (його зберігання в органу досудового розслідування у визначеному законодавством порядку) релевантний потребам сторони обвинувачення у збереженні речового доказу та його властивостей, які можуть мати доказове значення, їх дослідження та обумовлений необхідністю запобігти його знищенню чи пошкодженню.

Викладене переконує слідчого суддю у тому, що мета цього заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді запобігання цьому ризику може бути досягнута.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості користуватися та розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя відхиляє доводи представника власника щодо відсутності підстав для вилучення вказаних речей, адже прокурор надав ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2026 року, якою було надано дозвіл на обшук, в ході якого було вилучено вказані речі і документи. Також прокурор долучив постанову від 05 січня 2026 року, якою його було призначено старшим групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні. Крім того, протокол обшуку та клопотання містять достатні ідентифікуючі ознаки вилученого майна, враховуючи його характер.

Аналізуючи наслідки порушення строку звернення з клопотанням про арешт майна, передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України, на що звертав увагу представник власника, слідчий суддя виходить з визначення процесуальних строків, якими є встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії (ч. 1 ст. 113 КПК України).

Строки у кримінальному процесі завжди спрямовані на захист конкретних прав особи, зокрема, обмежують тривалість втручання у ці права, а також спрямовані на забезпечення загальноправового принципу правової визначеності - одного з основоположних аспектів верховенства права, зокрема, обмежують у часі можливість скасування ухвалених рішень як сторони обвинувачення (інститут оскарження, передбачений ст. 303 КПК України), так і суду (інститут апеляційного оскарження).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 263/15845/2019, за своєю природою строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. Їх недотримання спричиняє різні правові наслідки.

Закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися. Саме строк реалізації права може бути поновлений у встановленому порядку з відновленням і втраченої у зв`язку із закінченням строку можливості реалізувати право.

Закінчення строку виконання обов`язку не спричиняє його припинення. Обов`язкова дія повинна бути виконана і після закінчення строку, крім випадків коли виконання обов`язку призведе до порушення процесуальних прав учасників провадження. Пропуск строку виконання обов`язку, на відміну від пропуску строку реалізації права, спричиняє застосування до осіб, що пропустили строк, дисциплінарних стягнень, якщо строк пропущений оперативним підрозділом, слідчим, прокурором, слідчим суддею або суддею, або заходів забезпечення кримінального провадження, якщо строк пропущений учасником кримінального провадження.

Слідчий суддя звертає увагу, що законодавцем у ч. 5 ст. 171 КПК України використано формулювання «клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано».

Зазначена норма містить чіткий та однозначний обов`язок сторони обвинувачення або (1) повернути вилучене майно особі, або (2) звернутися з клопотанням про його арешт. Також визначений строк виконання цього обов`язку - не пізніше наступного робочого дня.

Отже, за своєю правовою конструкцією зазначена норма має зобов`язальний, а не уповноважуючий (дозволяючий) характер, а передбачений нею строк є строком виконання зобов`язання, а не строком реалізації права. Відповідно, наслідком пропуску цього строку не може бути позбавлення прокурора, слідчого можливості звернутися з відповідним клопотанням.

Зазначений строк звернення до слідчого судді з відповідним клопотанням про арешт майна спрямований на захист прав власника та визначає момент, з якого утримання майна стороною обвинувачення набуває невиправдано тривалого характеру та з яким пов`язується можливість власника вимагати його повернення.

Факт дотримання цього строку не належить до кола обставин, які мають оцінюватися слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна, а його недотримання не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, адже не нівелює потребу у запобіганні ризику його знищення чи пошкодження.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин клопотання прокурора є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити.

2. Накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони користування та відчуження на майно, вилучене в ході обшуку 12 січня 2026 року в приміщенні санаторію «Джерельний» за адресою: Львівська обл., Дрогобицький р-н, с. Модричі, вул. Тустановицька, 1-А, а саме:

- документи з підписом ОСОБА_5 ; зразки печатки ДП Санаторій «Джерельний» на 3 арк.; папку з документацією ДП санаторій «Джерельний»; печатку ДП санаторій «Джерельний».

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1