Провадження №1-в/127/324/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 12 заяву засудженого ОСОБА_5 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Клопотання мотивоване тим, що інкриміновані йому діяння були вчинені 04.02.1996 за часів дії Конституції УРСР та КК УРСР з максимальним покаранням у виді смертної кари, яка у разі помилування могла бути замінена на покарання у виді 20 років позбавлення волі. У зв`язку з вступом в дію Конституцією України останньою фактично було скасована дія покарання у виді смертної кари. Максимальне покарання, яке могло бути застосоване позбавлення волі на строк до 15 років. Тому вважає, що судові рішення мали ґрунтуватись на приписах Конституції України та не суперечити їй.

Також зауважив, що Дніпропетровський обласний суд взагалі не мав права здійснювати розгляд його справи як суд 1-ї інстанції. Здійснення такого розгляду позбавило його права на апеляційний перегляд ухваленого щодо нього судового рішення.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_5 вважає, що судове рішення, на підставі якого він відбуває покарання, є завідомо неправосудним, таким, що суперечить конституційним засадам. Зауважив, що рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.21999 підтверджені його доводи, оскільки цим рішенням правомірність застосування смертної кари як кримінального покарання визнані неконституційними. Тому вважає, що в силу приписів частини третьої статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України» акти законодавства не можуть бути застосовані до нього. Саме тому вважає, що чинним видом кримінального покарання, починаючи з 29.12.1999, є покарання у виді 15 років позбавлення волі. У зв`язку з наведеним вважає, що рішення, за яким він відбуває покарання мало бути негайно переглянуте.

Окрім цього, зауважив, що введенням на підставі Закону України № 1483-ІІІ від 22.02.2000 нового виду максимального покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить загальним засадам кримінального та конституційного законодавства, оскільки закони, що посилюють кримінальну відповідальність, не мають зворотної дії в часі. Незважаючи на це, 30.05.2000 винесена незаконна ухвала про заміну нечинного виду кримінального покарання у виді смертної кари на покарання у виді довічного позбавлення волі. Наведений судовий розгляд був проведений за його відсутності та відсутності його захисника. Тому вважає, що його конституційні права мають бути захищені.

Засуджений ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні. Додатково зауважив, що він був засуджений за вчинення діяння, до якого він не має жодного відношення. Крім того, зазначив, що йому було призначене покарання, яке не передбачене санкцією кримінального закону. Отже, він відбуває покарання за завідомо неправосудним рішенням і підлягає негайному звільненню з-під варти.

Прокурор вважає, що правові підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні. Зокрема, зауважив, що Вінницький міський суд Вінницької області не має повноважень на перегляд рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, а також надавати правову оцінку рішенням Конституційного Суду України. Засуджений натомість має право на апеляційне та касаційне оскарження ухваленого відносно нього рішення, яке не може бути здійснене Вінницьким міським судом Вінницької області.

Захисник засудженого підтримала клопотання свого підзахисного і просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку.

З матеріалів особової справи вбачається, що 08.05.1997 ОСОБА_5 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду за частиною першою статті 222, частиною першою статті 89, статтею 86-1, пунктами «а», «г» статті 93 КК (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.07.1997 зазначений вирок залишений без змін.

Відповідно до ухвали Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 призначене ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари з конфіскацією майна було замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Згідно з ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.10.2002 строк відбування покарання ОСОБА_5 слід рахувати з 04.02.1996.

12.11.2002 Староміським районним судом м. Вінниці винесена постанова, зі змісту якої випливає, що ОСОБА_5 звільнений від покарання у виді 1 року позбавлення волі за частиною першою статті 89 КК (у редакції 1960 року) в зв`язку з декриміналізацію діяння; діяння ОСОБА_5 за статті 86-1 КК (у редакції 1960 року) перекваліфіковані на частину п`яту статті 185 КК і міру покарання знижено до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29.06.2016 на підставі частини п`ятої статті 72 КК ОСОБА_5 зарахований строк попереднього ув`язнення з 04.02.1996 по 01.07.2016 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Оцінюючи доводи засудженого щодо неможливості призначення йому кримінального покарання у виді смертної кари та подальшої заміни цього покарання на покарання у виді довічного позбавлення волі, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд зазначив, що у клопотанні ОСОБА_5 ставив питання про незаконність ухваленого щодо нього судового рішення у зв`язку з тим, що він фактично був позбавлений права на апеляційний перегляд судового рішення, а також у зв`язку з призначенням кримінального покарання у виді смертної кари, що не відповідало конституційним приписам. Наведені твердження ОСОБА_5 суд перевіряти у цьому провадженні не вправі, оскільки вони виходять за межі повноважень суду першої інстанції під час вирішення питань, які виникають під час виконання вироків.

Зокрема, апеляційне провадження регламентоване главою 31 розділу V, касаційне главою 32 розділу V, провадження за виключними обставинами главою 33 розділу V КПК. Натомість вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків розділом VІІІ. Як суд зазначив вище, вирішувати питання щодо конституційності ухвалених процесуальних рішень суд першої інстанції на час вирішення питань, передбачених розділом VІІІ, не вправі. Тому наведені доводи не можуть бути враховані судом в якості обставини, яка свідчить про необхідність негайного звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання.

Доводи засудженого ОСОБА_5 в частині невірного тлумаченням суддями апеляційного суду Дніпропетровської області приписів закону про кримінальну відповідальність та Конституції України суд у межах цього провадження вирішувати не вправі, про що суд вже зазначив вище. Тому правові підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання в поряду захисту його конституційних прав та свобод відсутні.

Оцінюючи доводи засудженого ОСОБА_5 щодо правомірності його вимог з огляду на наукові висновки, підготовлені науковими установами України, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до речення першого частини першої статті 242 КПК експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Разом з тим, реченням другим частини першої статті 242 КПК визначено, що не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Тому посилання засудженого ОСОБА_5 на відповідні наукові висновки суд не може прийняти до уваги під час вирішення ініційованих ним питань. Натомість суд вважає, що ініційовані ОСОБА_5 питання мають бути вирішені з урахуванням приписів закону про кримінальну відповідальність та кримінально-процесуального закону. Аналіз доводів засудженого щодо неможливості призначення йому покарання, яке він на цей час відбуває, судом буде здійснений у подальшому в цьому судовому рішенні.

Оцінюючи доводи ОСОБА_5 в частині неможливості призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Як суд зазначив вище, у межах цього провадження суд не вправі здійснювати оцінку правомірності призначення засудженому відповідного кримінального покарання. При цьому суд враховує, що правомірність призначення відповідного кримінального покарання засудженому було предметом перегляду Верховним Судом України.

Оцінюючи доводи засудженого ОСОБА_5 щодо наявності ознак катування у зв`язку з відбуванням незаконно призначеного йому покарання, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Суд вважає за доцільне зауважити, що Конституційний Суд України у рішенні від 29.12.1999 № 11-рп/99, приписи КК, якою передбачене покарання у виді виняткової міри покарання страта неконституційними. З метою гуманізації кримінального законодавства та імплементації конституційних приписів законодавець прийняв Закон України від 22.02.2000 № 1483-ІІІ, відповідно до якого покарання у виді смертної кари мало бути замінене на покарання у виді довічного позбавлення волі. Тому твердження заявника щодо безпідставності застосування такого виду кримінального покарання як довічне позбавлення волі не ґрунтується на приписах кримінального закону з урахуванням його зворотної дії у часі. Крім того, суд вважає за доцільне зауважити, що вирок відносно заявника був ухвалений з урахуванням приписів наведеного вище рішення Конституційного Суду України.

Саме тому суд вважає, що правові підстави для задоволення заяви засудженого в частині необхідності застосування приписів частини першої статті 15 КК (в редакції 1960 року) його звільнення від відбування призначеного покарання у зв`язку з відбуттям максимально дозволеного кримінального покарання відсутні.

Суд також бере до уваги, що відповідно до пункту 4а Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи «Про умовно-дострокове звільнення» Rec (2003) для зменшення несприятливих наслідків позбавлення волі і сприяння поверненню засудженого у суспільство за умов, які гарантували б безпеку цього суспільства, умовно-дострокове звільнення повинно бути у відповідності до закону доступним кожному засудженому, в тому числі особам, що засуджені до довічного позбавлення волі. При цьому у відповідності до цієї ж Рекомендації умовно-достроковим звільненням в її розумінні не вважаються амністія та помилування (Rec (2003)22-Appendix par.1).

Згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 814 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.

Відповідно до пункту 26 Рекомендації Ради Європи щодо перенаселення в`язниць (Recommendation No. R (99) 22 concerning prison overcrowding and prison population inflation) мають розроблятися спеціальні індивідуальні плани відбування покарання, які розраховані на ресоціалізацію засуджених, зниження рецидивізму, забезпечення безпеки суспільства.

Однак ці акти не є міжнародними договорами в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969, згідно з якою «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування.

Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (пункт 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013). В цьому ж рішенні (пункт 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (пункт 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014).

12.05.2019 ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Конституційний Суд України своїм рішенням № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, Кримінального процесуального кодексу України та Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до частини першої статті 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні перед судом не ставив питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, а тому правові підстави для вирішення зазначеного питання відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК відсутні.

Доводи ОСОБА_5 щодо неконституційності зміни розміру строку відбування покарання, необхідного для звернення з клопотанням про зміну призначеного покарання більш м`яким, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зі змісту частини третьої статті 5 КК випливає, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Також частиною четвертою статті 5 КК визначено, що у разі якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Як суд зазначив вище, можливість звернення з клопотанням про заміну призначеного покарання для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, був запроваджений на підставі Закону № 2690-ІХ. До цього приписи кримінального закону не передбачали можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання. Тому суд вважає, що посилання засудженого ОСОБА_5 на невідповідність наведених законодавчих приписів Конституції України та Конвенції не можуть бути оцінені у межах цього провадження.

Не можуть бути вирішені ініційовані ОСОБА_5 питання в порядку виключного провадження. Зокрема, як суд зазначив вище, провадження за нововиявленими або виключними обставинами регламентовані главою 34 КПК.

Відповідно до частини третьої статті 459 КПК виключними обставинами визнаються: 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; 2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; 3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Відомості про наявність виключених обставин засудженим ОСОБА_5 у поданому суду клопотанні відсутні.

Крім того, частиною третьою статті 463 КПК визначено, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати.

Посилання засудженого ОСОБА_5 в частині неправомірності рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011, який переглянув раніше надані висновки, надані Конституційним Судом України, суд у межах цього провадження оцінювати не вправі.

Не вправі суд оцінювати у цьому провадженні й посилання засудженого ОСОБА_5 щодо неправомірності дій суддів Конституційного Суду України та народних депутатів Верховної Ради в частині ухвалення парламентом несправедливих законів та невживання судом конституційної юрисдикції заходів для відновлення верховенства права.

Питання щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з направленням його для проходження військової служби у цьому провадженні суд також вирішувати не вправі.

З огляду на викладене суд вважає, що правові підстави для задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись статтями 371, 539 КПК, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про захист конституційних прав і свобод людини і громадянина відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: