Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001097 щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2025 ОСОБА_9 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 і ухвалив стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 28 589 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу в сумі 48 000 грн, а всього 376 589 гривень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які виразились у розгляді справи упередженим судом, який поклав в основу прийнятого рішення недопустимі докази і не врахував позицію сторони захисту в клопотаннях від 13.06.2024, 30.09.2024, 23.10.2024.

Також стверджує про порушення права обвинуваченого на захист під час досудового розслідування, оскільки процесуальні дії були проведені без участі захисника, хоча слідчий був достовірно обізнаний, що саме він є захисником ОСОБА_9 . Ці обставини підтверджуються угодою № 2 від 30.05.2024 про надання правничої допомоги, скріншотом телефонних дзвінків слідчому. Тож, досудове розслідування не було проведено всебічно, повно, неупереджено та об`єктивно, захисник та ОСОБА_9 були позбавлені можливості скористатись своїм правом, передбаченим ст.221 КПК України, на ознайомлення з матеріалами справи до закінчення досудового розслідування, про завершення досудового розслідування вони повідомлені не були, доступ до матеріалів досудового розслідування їм не надавався, і копії обвинувального акта, складеного з порушенням вимог ст.291 КПК України, їм не вручалися. Захисник стверджує, що 31.05.2024 ОСОБА_9 не був у Голосіївському УП ГУНП у м. Києві, а записи від його імені у розписці про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування сфальсифіковані слідчим або прокурором.

На переконання захисника, з 20.10.2021 по день подання апеляційної скарги всі процесуальні дії та рішення органу досудового розслідування не мають юридичної сили та є незаконними як такі, що суперечать загальним засадам кримінального провадження, передбаченим ст.7 КПК України, і не відповідають вимогам ст.ст.36, 110, 214, 284 КПК України.

Так, постановою начальника відділення СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 20.10.2021, який у складі групи слідчих здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні, вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. З цього захисник робить висновок, що досудове розслідування було закінчено і його продовження за вказаних обставин не перебачено КПК України. Постановою прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва від 31.07.2023 постанова про закриття кримінального провадження скасована. Проте ч.6 ст.36 КПК України, на яку послався прокурор, не може бути застосована для обґрунтування правомірності прийнятого ним рішення, оскільки цією нормою прокурору не надано право скасовувати такі постанови слідчого та інші процесуальні рішення органу досудового розслідування.

Відтак, станом на 31.05.2024, коли був складений, підписаний і затверджений обвинувальний акт, досудове розслідування у кримінальному провадженні було закінчено у формі його закриття, це рішення органу досудового розслідування було діючим, так як не було скасоване в установленому законом порядку, з 20.10.2021 не було підстав для продовження досудового розслідування, що свідчить про недопустимість зібраних під час досудового розслідування доказів, які були надані стороною обвинувачення і використані судом. ОСОБА_9 не набув процесуального статусу підозрюваного, оскільки повідомлення про підозру від 30.05.2024 не відповідає вимогам КПК України і є юридично неспроможним. А тому суд мав ухвалити виправдувальний вирок.

Також у вироку вказано, що суд розглянув кримінальне провадження за участю захисника ОСОБА_11 , проте захисник з такими ініціалами участі у розгляді справи не брав.

Крім того, стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки під час судового розгляду знайшли своє підтвердження факти, які виправдовують ОСОБА_9 . Проте суд упереджено поставився до показань ОСОБА_9 , який захищав своє життя і здоров`я, не маючи можливості в інший спосіб зупинити побиття його ОСОБА_6 та знайомими останнього, і не взяв їх до уваги, чим перебрав на себе функцію обвинувачення і, не маючи можливості спростувати позицію обвинуваченого, вдався до припущень. В результаті вчинення потерпілим та його знайомими злочину ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження, що підтверджується довідкою № 7330 від 26.08.2020, виданою травматологічним пунктом Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Голосіївського району м. Києва, до якого його підзахисний звернувся за медичною допомогою, а також заявою ОСОБА_12 від 26.08.2020 та заявою ОСОБА_9 від 27.08.2020. Свідки захисту ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 підтвердили показання обвинуваченого, однак суд безпідставно не взяв їх до уваги, а показанням ОСОБА_14 , взагалі, ніякої оцінки не дав. На сьогоднішній день з`явились ще кілька нових свідків сторони захисту, які судом не допитувались і не заявлялись для виклику, оскільки ОСОБА_9 був впевнений у тому, що справа може бути розглянути і без урахування показань цих свідків з ухваленням виправдувального вироку.

У той же час, до показань свідків сторони обвинувачення ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 належить ставитись критично, адже ці особи не можуть бути свідками в розумінні приписів ст.65 КПК України, є особами, які спільно з ОСОБА_6 вчинили протиправні дії відносно ОСОБА_9 , зацікавлені і спроможні дати тільки вигадані показання на підтримку позиції ОСОБА_6 . З огляду на ці обставини протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та протоколи проведення слідчих експериментів за участю потерпілого і цих свідків є недопустимими доказами. Також ці докази є недопустимими і тому, що зібрані, коли кримінальне провадження було закрито.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) від 30.05.2024, наданий прокурором, та витяг за серпень 2021 року, долучений захисником до клопотання від 23.10.2024, підтверджують подвійну реєстрацію події, яку орган досудового розслідування кваліфікує як злочин, вчинений ОСОБА_9 . Але здійснення такої подвійної реєстрації та з іншою особою заявника не передбачено КПК України. Висновок експерта № 042-667-2021 від 30.06.2021 складений на підставі дослідження, у тому числі, медичної карти стаціонарного хворого № 14686/325 Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" на 31 аркуші, яка не прошита. Цей медичний заклад не обслуговує всіх громадян України і займається лікуванням військовослужбовців. Звернення ОСОБА_6 до такого закладу свідчить про те, що так зване лікування відбувалось на підставі домовленості і особистих взаємовідносин з певними особами, які працюють у госпіталі. А тому виникають сумніви в об`єктивності і відповідності фактичним даним записів у медичній карті. Ці сумніви свідчать про те, що під час експертного дослідження неможливо було об`єктивно і достовірно встановити наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, механізм їх утворення і тривалість розладу здоров`я. Тож, висновок експерта, протоколи тимчасового доступу до речей і документів також є недопустимими доказами, оскільки стосуються вилучення, у тому числі, цієї медичної карти.

Стосовно цивільного позову вказує, що нібито спричинена потерпілому майнова та моральна шкода є лише негативними наслідками, які ОСОБА_6 отримав внаслідок побиття ОСОБА_9 . Правомірність дій ОСОБА_9 не викликає сумнівів та передбачена приписами ст.36 КК України. Цією ж нормою передбачена і правомірність заподіяння шкоди ОСОБА_6 . З огляду на це долучені до позовної заяви документи є недопустимими доказами, оскільки використані ОСОБА_6 для обґрунтування незаконних і безпідставних позовних вимог.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого ОСОБА_7 вказує, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення доведена сукупністю доказів, яким суд першої інстанції дав відповідну оцінку, в тому числі показаннями свідків сторони обвинувачення. Що стосується свідків сторони захисту, то ОСОБА_13 є дружиною обвинуваченого, а ОСОБА_12 - бабусею, а тому вони є зацікавленими особами, і так і не змогли пояснити, хто та за яких обставин спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що ставить під сумнів правдивість їхніх показань. Скарга ОСОБА_12 від 26.08.2020 та заява ОСОБА_9 від 27.08.2020 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, на думку представника, виготовлені в період передачі справи до суду і є елементом стратегії захисту, оскільки не містять відомостей про прийняття їх Голосіївським УП ГУНП у м. Києві. Злочинними діями ОСОБА_9 ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження, останній ніс витрати на лікування і також йому було завдано моральну шкоду, що підтверджується доказами.

З огляду на викладене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду, в тому числі в частині рішення про цивільний позов - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_8 і обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги; доводи потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 і прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 25 серпня 2020 року близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу будинку № 26 на вул. Цимбалів Яр в м. Києві, зустрів наглядно знайомого ОСОБА_6 та безпідставно вступив з ним у словесний конфлікт, в ході якого у нього виник умисел на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 попрямував до гаражного приміщення, розташованого за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де взяв дерев`яну биту, і одразу ж повернувся до місця, де перебував ОСОБА_6 . Підійшовши до ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді шкоди здоров`ю ОСОБА_6 , став навпроти останнього та умисно завдав йому один удар дерев`яною битою в праву сторону обличчя, від якого потерпілий, втративши рівновагу, впав на землю. Після цього ОСОБА_9 залишив місце вчинення злочину.

Своїми діями ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_6 тілесне ушкодження - закриту черепно-лицеву травму у виді струсу головного мозку та перелому дуги правої вилицевої кістки, що у сукупності відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_6 у суді першої інстанції показав, що є активістом свого мікрорайону, і 25 серпня 2020 року відбувалась зустріч забудовників земельної ділянки та мешканців вулиці Цимбалів Яр у м. Києві. Під час цієї зустрічі до них підійшов ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, і почав нецензурно виражатись. Після цього обвинувачений вдарив в обличчя чоловіка на ім`я ОСОБА_21 . Тоді люди відтіснили ОСОБА_9 , який почав нецензурно кричати, щоб прибрали машину, що і було зроблено. Обвинувачений відійшов, потім повернувся, знову підійшов до ОСОБА_22 та два рази вдарив його в обличчя. Тоді він обхопив обвинуваченого руками ззаду в ключ і вони разом впали на землю. В подальшому ОСОБА_9 побіг, взяв биту та завдав йому удар у праву скроню. Він почув хруст, відчув запаморочення і впав на землю. Биту ОСОБА_9 кудись заховав. Згодом приїхали швидка та поліція.

Свідок ОСОБА_16 показав, що 25 серпня 2020 року події відбувались на вул. Цимбалів Яр в м. Києві, де ним була придбана земельна ділянка для будівництва для себе. Проходили збори забудовників та мешканців сусідніх будинків. Через деякий час з`явився ОСОБА_9 у збудженому стані і на вимогу останнього він перепаркував автомобіль в інше місце. Сталася сутичка і ОСОБА_6 хотів притримати обвинуваченого за плечі. Надалі ОСОБА_9 з`явився з битою, вдарив нею по автомобілю та розмахував до всіх людей. Потім обвинувачений гучно вдарив ОСОБА_6 битою по голові та зник. Після цього приїхали швидка та поліція, поліцейські надягли на обвинуваченого кайданки, оскільки він агресивно поводився.

Свідок ОСОБА_15 показав, що в кінці літа 2020 року на вул. Цимбалів Яр в м. Києві була зустріч активістів. Обвинувачений виражався ненормативною лексикою, щоб прибрали машини, його попросили не виражатися, на що він продовжив погрожувати. ОСОБА_6 обхопив ОСОБА_9 ззаду, щоб той не махав руками. Потім обвинувачений вдарив потерпілого битою по голові і цією битою побив машини. Бита була дерев`яна, довжиною 70-80 см. Після удару по голові ОСОБА_6 присів, а що робив ОСОБА_9 , не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_19 дав показання аналогічного змісту і також підтвердив показання потерпілого, що ОСОБА_9 вдарив в обличчя Іллю, після чого ОСОБА_6 , затримуючи обвинуваченого, разом з ним впав на землю.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_18 в серпні 2020 року зібралася активна громада щодо будівництва та дивились документи, нікому не заважали. До них прибіг ОСОБА_9 , який нецензурно лаявся і вдарив одну особу в обличчя. Надалі обвинувачений зник і знову прибіг вже з битою, якою вдарив ОСОБА_6 по голові. Це була бейсбольна дерев`яна бита.

Свідок ОСОБА_23 показав, що влітку 2020 року сусіди зібралися на вул. Цимбалів Яр в м. Києві для обговорення питань забудови. ОСОБА_9 прийшов п`яний і висловлювався ненормативною лексикою. Він зробив обвинуваченому зауваження, після чого той вдарив його в обличчя. Обвинувачений забіг в гараж, взяв биту і пішов махати нею до людей. І коли ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_6 , то вдарив у скроню битою, від чого потерпілий присів.

Свідок ОСОБА_17 показала, що того дня відбувались збори мешканців та власників земельної ділянки, оскільки були побоювання, що на земельній ділянці поруч будуть будувати багатоповерхівку. ОСОБА_9 прийшов п`яний, йому пояснили, для чого зібралися люди, але йому не сподобалось, як припарковані автомобілі. Він всіх проганяв, махав руками, бив чоловіка на ім`я ОСОБА_21 . Згодом обвинувачений прийшов з битою, і коли ОСОБА_6 намагався його зупинити, то отримав удар битою по голові. ОСОБА_6 впав, а обвинувачений побіг до гаража. Також тоді хтось вибіг з родичів ОСОБА_9 .

Показання потерпілого та цих свідків суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони послідовні, логічні. Про такі самі обставини потерпілий, свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_18 зазначали в ході досудового розслідування під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками (т.1 а.с.164-167, 173-176, т.2 а.с.14-16), а також під час проведення слідчих експериментів (т.1 а.с.168-172, 177-181, т.2 а.с.17-21).

Згідно з висновком експерта № 042-667-2020 від 30.06.2021 дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 25 серпня 2020 року о 17 годині 32 хвилини у ОСОБА_6 мала місце: закрита черепно-лицева травма у виді струсу головного мозку, перелому дуги правої вилицевої кістки. Локалізація, морфологія ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони однократною травмуючою дією тупого предмета, характерні особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженні не відобразились, могли утворитись 25 серпня 2020 року. Вказана закрита черепно-лицева травма за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (т.1 а.с.157-163).

Не спростовують висновків суду і показання ОСОБА_9 , який вину у вчиненні злочину не визнав, стверджуючи про те, що перебував у стані необхідної оборони.

Відповідно до показань обвинуваченого 25 серпня 2020 року він був з сім`єю у своєї бабусі. Події відбулися на АДРЕСА_3 . В той вечір він побачив, що невідомий автомобіль перегородив виїзд з його гаража, тому звернувся до людей, які стояли поруч, з питанням, для чого вони зібралися, і попросив прибрати машину. Так розпочався конфлікт. Хтось з чоловіків невисокого зросту нецензурно висловився до нього, ОСОБА_6 повалив його на асфальт, після чого чоловік невисокого зросту почав бити його ногами. Він звільнився від ОСОБА_6 , побіг взяв дрючок та, ні на кого не кидаючись, сказав, що якщо хтось підійде, застосує знаряддя захисту. ОСОБА_6 почав підходити, тому він вдарив його дрючком навідмаш, влучивши вище вуха, від якого той присів, після чого пішов у гараж.

При цьому обвинувачений не заперечував, що автомобіль від його воріт було перепарковано після його зауваження, що вживав ненормативну лексику, але не до когось персонально, а в загальному. З ОСОБА_6 до цих подій знайомий не був, удар наніс не битою, а дрючком довжиною 50-60 см. Коли до нього підходив ОСОБА_6 , сприйняв це як загрозу для себе та захищався.

Свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_12 повідомили лише, що обвинуваченого побили, проте зі змісту їхніх показань вбачається, що ОСОБА_13 не спостерігала конфлікт в його повному перебігу і не бачила, за яких обставин обвинувачений завдав удар ОСОБА_6 битою, а свідок ОСОБА_12 бійку не бачила, взагалі.

Цим показанням, а також показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 суд дав відповідну оцінку і правильно їх відкинув, розцінивши як намагання уникнути відповідальності, оскільки вони спростовуються сукупністю інших досліджених та перевірених під час судового розгляду доказів.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної), суспільних інтересів, інтересів держави. Оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання. За загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною. Вона можлива від наявного і реального посягання, тобто такого, яке вже почалось, ще не закінчилось і існує не лише в уяві того, хто захищається. Проте стан необхідної оборони може виникнути й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Згідно з довідкою № 7330 від 26.08.2020, виданою травматологічним пунктом Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Голосіївського району м. Києва, 26 серпня 2020 року о 12 годині 20 хвилин ОСОБА_9 звертався до травмпункту і у нього було виявлено тілесні ушкодження у виді саден обох ліктьових суглобів, правого колінного суглобу, лівого гомілковостопного суглобу, на підборідді та синця правої половини в ділянці шиї (т.1 а.с.43).

Наявність цих ушкоджень відповідає показанням потерпілого про те, що після того, як ОСОБА_9 вдарив чоловіка на ім`я ОСОБА_21 , він обхопив обвинуваченого руками ззаду і вони разом впали на землю.

Що стосується заяви ОСОБА_12 від 26.08.2020 щодо дій працівників поліції та заяви ОСОБА_9 від 27.08.2020 про кримінальне правопорушення, копії яких долучив захисник, то вони не містять даних про подання їх до Голосіївського УП ГУНП у м. Києві (т.1 а.с.44-46, 47-48). І навіть у разі їх подання лише цей факт не доводить, що відносно ОСОБА_9 було вчинено кримінальне правопорушення.

Між тим, з показань потерпілого і свідків вбачається, що причиною конфлікту стала поведінка ОСОБА_9 , який з самого початку був агресивно налаштований, нецензурно висловлювався і продовжив свої дії навіть після того, як на зауваження обвинуваченого прибрали автомобіль, який нібито заважав його проїзду. Під час конфлікту ОСОБА_9 вдарив в обличчя ОСОБА_23 , після цього ОСОБА_6 обхопив обвинуваченого руками ззаду і вони разом впали на землю. В подальшому ОСОБА_9 у гаражному приміщенні за місцем свого проживання взяв дерев`яну биту, повернувся на місце конфлікту і умисно з достатньою силою завдав битою потерпілому удар в обличчя.

Допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_14 показав, що влітку 2020 року, коли вийшов з СТО, бачив, як ОСОБА_9 валяють по землі і б`ють. Потім ОСОБА_9 побіг, взяв палицю і вдарив нею ОСОБА_6 , коли той до нього підходив. Потерпілий, у свою чергу, забігав на СТО та хотів взяти монтировку, проте у нього її відібрали.

З цих доказів вбачається, що вже після припинення фізичного контакту з потерпілим ОСОБА_9 побіг додому, взяв знаряддя злочину, повернувся на місце, де відбувся конфлікт, і вдарив битою ОСОБА_6 , у якого в руках нічого не було і який ніяких активних дій щодо обвинуваченого не вчинював, що б давало підстав вважати, що ОСОБА_9 побоювався за своє життя та здоров`я.

Отже, колегія суддів вважає, що з боку потерпілого дій, які б свідчили про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, яке б за своїм характером і ступенем суспільної небезпечності могло реально заподіювати чи створювати реальну загрозу заподіяння шкоди правам та інтересам ОСОБА_9 , що охороняються законом, зокрема, його життю чи здоров`ю, а відвернення чи припинення його вимагає заподіяння шкоди тому, ким вчинюється посягання, не було.

А тому доводи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відсутність у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, оскільки він діяв у межах необхідної оборони, необґрунтовані.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, спричинило тривалий розлад здоров`я.

Непереконливими є і доводи захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які виразились у розгляді справи упередженим судом, який поклав в основу прийнятого рішення недопустимі докази і не врахував позицію сторони захисту в клопотаннях від 13.06.2024, 30.09.2024, 23.10.2024.

Під час судового розгляду суд з дотриманням загальних засад кримінального провадження, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав. Твердження захисника про упередженість суду ґрунтуються виключно на тому, що суд не взяв до уваги показання обвинуваченого і свідків захисту, ухваливши обвинувальний вирок, і на користь цього свідчить те, що сторона захисту не скористалася своїм правом заявити відвід головуючому.

У клопотанні про повернення обвинувального акта від 13.06.2024 захисник стверджував, що він підписаний прокурором ОСОБА_24 , яка не входить у групу прокурорів. Також вказував, що відомості в акті, що ОСОБА_9 не має на утриманні малолітніх дітей, стосовно місця реєстрації та проживання обвинуваченого не відповідають дійсності, висловлював незгоду з висунутим обвинуваченням, звертав увагу на відсутність в акті інформації про судово-медичну експертизу. Стосовно реєстру матеріалів досудового розслідування вказував, що він не містить всіх реквізитів здійснених процесуальних дій та прийнятих процесуальних рішень, наголошуючи на тому, що низка процесуальних дій була здійснена слідчим без його участі, хоча станом на 30.05.2024 тому достовірно було відомо про укладення між ним і ОСОБА_9 угоди про надання правничої допомоги. У додатку 9 до п.6.2 Інструкції про єдиний облік злочинів прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_9 вказані російською мовою і невірно вказано місце його проживання. З цього захисник робив висновок, що під час досудового розслідування не було дотримано законність як загальну засаду кримінального провадження і про порушення прав сторони захисту.

В підготовчому судовому засіданні було долучено копію постанови заступника керівника Голосіївської окружної прокуратури м. Києва від 30.05.2024 про зміну групи прокурорів на спростування доводів захисника про складання, підписання і затвердження обвинувального акта не уповноваженим прокурором (т.1 а.с.108). Не встановив суд і таких порушень за формою та змістом при складанні обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, які б перешкоджали судовому розгляду на підставі нього. Що ж стосується незгоди з висунутим обвинуваченням, то така позиція захисту не може бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору, як і помилки в додатку 9 до п.6.2 Інструкції про єдиний облік злочинів.

Долученою до обвинувального акта розпискою підтверджується, що його копію ОСОБА_9 отримав 31.05.2024 (т.1 а.с.9). У той же час, укладання 30.05.2024 між ОСОБА_9 і адвокатом ОСОБА_8 угоди про надання правничої допомоги не доводить, що слідчий був обізнаний з цим фактом, оскільки ОСОБА_9 принаймні повинен був надати в розпорядження слідчого ці документи.

А тому підстави вважати, що було порушено право ОСОБА_9 на захист, відсутні.

За клопотаннями захисника від 30.09.2024 та від 23.10.2024 суд допитав свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та долучив документи.

Підстави, з яких суд першої інстанції не взяв до уваги показання цих свідків, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, викладені раніше.

Незрозумілими є і посилання на нібито подвійну реєстрацію кримінального провадження. З долученого прокурором витягу з ЄРДР від 30.05.2024 вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за заявою ОСОБА_6 30.10.2020 (т.1 а.с.126). Долучена ж захисником копія витягу повністю не читабельна (т.1 а.с.230).

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Постановою начальника відділення СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві від 20.10.2021 вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Як зазначено в цій постанові, під час досудового розслідування не встановлено свідків та очевидців події, а також камер відеоспостереження, які б могли зафіксувати дану подію.

Постановою прокурора Голосіївської окружної прокуратури від 31.07.2023 ця постанова скасована і матеріали кримінального провадження направлені до СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві для організації подальшого досудового розслідування. (т.1 а.с.231, 232).

Згідно з п.7 ч.2 ст.36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих. Таке ж право надано прокурору і ч.6 ст.284 КПК України.

Захисник слушно вказує, що ч.6 ст.36 КПК України, на яку послався прокурор у постанові, не надавала процесуальному керівнику право скасовувати постанову слідчого, оскільки цією нормою прокурору вищого рівня надано відповідне право. Проте помилкове зазначення у постанові норми кримінального процесуального закону не свідчить про її незаконність, оскільки прокурор діяв у межах наданих йому повноважень. Після скасування постанови про закриття кримінального провадження досудове розслідування здійснювалось у загальному порядку, у зв`язку з чим твердження захисника, що продовження досудового розслідування за вказаних обставин не передбачено КПК України, безпідставні, як і доводи про те, що рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження є діючим, недопустимість всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, що ОСОБА_9 не є підозрюваним, тощо.

Даних, які б підтверджували, що докази, якими суд мотивував свої висновки, отримані всупереч встановленому порядку, сторона захисту не надала. Решта аргументів захисника на підтвердження позиції про недопустимість доказів зводиться до незгоди з наданою цим доказам оцінкою судом, що не може бути підставою для визнання їх недопустимими.

Зокрема, нібито зацікавленість ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , як вважає захисник, не свідчить про те, що ці особи в розумінні ст.65 КПК України не можуть бути свідками, оскільки цим особам відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і саме про ці обставини вони давали показання безпосередньо в суді першої інстанції, а також деякі з них брали участь у впізнанні особи за фотознімками та при проведенні слідчих експериментів.

Стверджуючи про недопустимість даних у протоколах тимчасового доступу до речей і документів - медичних карт, які знаходились у володінні Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги", Національного військово-медичного клінічного центру "Головний військовий клінічний госпіталь" та висновку експерта, захисник висловлює лише свої припущення про лікування ОСОБА_6 у Національному військово-медичному клінічному центрі "Головний військовий клінічний госпіталь" на підставі домовленості і особистих взаємовідносин, однак не наводить жодних передбачених законом підстав для визнання цих доказів недопустимими.

Між тим, достовірність даних у медичній карті стаціонарного хворого не викликає жодних сумнівів, оскільки те, що у цьому лікувальному закладі можуть лікуватися виключно військовослужбовці, не відповідає дійсності, і перебування ОСОБА_6 на стаціонарному лікуванні на договірній основі у відділенні нейрохірургії підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 65 від 21.09.2020, рахунком-фактурою № 428 від 28.08.2020 (т.1 а.с.67, 68).

Доводи, що захисник ОСОБА_11 участі у розгляді справи не приймав, які зводяться до невірного зазначення у вироку ініціалів захисника, також не можуть бути підставою для задоволення апеляційних вимог. І у разі, якщо для сторони захисту це є принциповим, захисник має право звернутися із заявою про внесення виправлень у судове рішення в порядку, передбаченому ст.379 КПК України.

Таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

За наслідками розгляду цивільного позову суд повністю задовольнив його в частині стягнення на користь потерпілого майнової шкоди, яка складається з витрат на лікування, що підтверджені документально, і частково задовольнив цивільно-правові вимоги ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, врахувавши тривалість душевних страждань, негативні емоції та переживання з приводу ушкодження здоров`я, порушення звичного способу життя та необхідність докладання додаткових зусиль для його нормалізації, обставини, за яких потерпілий отримав тілесні ушкодження. Таке рішення відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_9 вчинив нетяжкий злочин, особу винного, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, не працює, його сімейний стан, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, - і правильно призначив покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, установлений у санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3