СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/31/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м.Київ

Колегія суддів Святошинського районного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

під час судового розгляду у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2012 за № 0000029 про обвинувачення ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України,

клопотання адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 про скасування арешту майна,

за участю: прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі відео конференції), обвинуваченого ОСОБА_5 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

У Святошинському районному суді міста Києва на розгляді перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000029 про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України.

20 жовтня 2025 року представником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_6 подано клопотання про скасування арешту майна, яке обґрунтоване тим, що 09 серпня 2012 року Головним слідчим управлінням СБУ передано за підслідністю до ГСУ МВС України матеріали кримінальної справи № 779 стосовно ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 289 КК України.

У рамках розслідування кримінальної справи № 24-357 слідчим в ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 постановами від 12 листопада 2012 року та 16 листопада 2012 року накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому в АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Зокрема, накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044.

Щодо цієї земельної ділянки наявне обтяження (номер запису про обтяження: 1501673, а саме: арешт нерухомого майна, зареєстроване 3 липня 2013 року державним реєстратором ОСОБА_13 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, на підставі постанови про накладення арешту на майно, серія та номер: б/н, виданої 16 листопада 2012 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції ОСОБА_11 .

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

№ НВ-025 від 24 липня 2025 року земельна ділянка з кадастровим номером :82:185:0044 зареєстрована у наступних частках за наступними особами на праві спільної часткової власності:

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_14 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року, Державний акт від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980);

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_12 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141978, Державний акт

від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980);

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_7 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141978 Державний акт від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980).

За твердженням представника заявника вся земельна ділянка з кадастровим номером :82:185:0044 ОСОБА_12 не належить, а він є лише співвласником.

На думку заявника, арешт 1/3 частини земельної ділянки, яка належить на праві власності ОСОБА_7 , підлягає скасуванню як такий, що накладений необґрунтовано.

Тому ОСОБА_7 просила скасувати накладений постановою слідчого ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 16 листопада 2012 року арешт (номер запису про обтяження: 1501673) на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044, загальною площею 0,0686 га, на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 .

Представник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Прокурор заперечив щодо заявленого клопотання про скасування арешту з майна, оскільки арешт накладено постановами слідчого в ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 12 листопада 2012 року та 16 листопада 2012 року на майно, що зареєстроване за ОСОБА_12 , у кримінальному провадженні 0000029. Зазначив, що арешт на майно ОСОБА_7 постановою слідчого в ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 16 листопада 2012 року не накладався.

Захисники обвинуваченого не заперечували проти задоволення клопотання.

Колегія суддів, вислухавши учасників судового провадження, вивчивши доводи клопотання, дійшла таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що прокурорами Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора підтримується публічне обвинувачення у кримінальному провадженні 0000029 від 21.11.2012 за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочинів передбачених ч.3 ст. 27, ст.ч.5 ст.191, ч.3 ст. 27, ч.2 ст.366, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 209, ч.3 ст. 27, ч.3 ст. 289 КК України.

09 серпня 2012 року Головним слідчим управлінням СБУ передано за підслідністю до ГСУ МВС України передані матеріали кримінальної справи № 779, відносно ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст.191, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України.

Зазначеній кримінальній справі у зв`язку із передачею іншому органу досудового розслідування присвоєно 20 серпня 2012 року № 24-357.

В рамках розслідування кримінальної справи № 24-357 слідчим в ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 постановами від 12 листопада 2012 року та від 16 листопада 2012 року накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_12 .

У зв`язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувались в рамках кримінальної справи № 24-357 внесено 21.11.2012 року до ЄРДР та об`єднано в одне кримінальне провадження під єдиним номером № 0000029.

В подальшому, 26 лютого 2014 року матеріали кримінального провадження № 0000029 передано за підслідністю до Генеральної прокуратури України та 29 травня 2018 року обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , спрямовано до суду для розгляду по суті.

На цей час зазначене кримінальне провадження розглядається Святошинським районним судом м. Києва, триває стадія судового розгляду.

Як встановлено в ході судового розгляду, земельна ділянка з кадастровим номером :82:185:0044 на АДРЕСА_2 на праві власності належить наступним особам: 1/3 частка ОСОБА_14 ; 1/3 частка ОСОБА_7 ; 1/3 частка ОСОБА_12 .

На об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 в спеціальному розділі наявне обтяження № 1501673, яке внесено на підставі постанови про накладення арешту на майно від 16 листопада 2012 року, відповідно до якої особою, майно/права якої обтяжуються є ОСОБА_12 .

Встановлено, що ОСОБА_7 з метою відчуження, зокрема, належних їй 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044, звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 .

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 від 5 вересня 2025 року на підставі пункту 9 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат» відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору дарування 29/100 (двадцять дев`ять сотих) часток у праві власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (двадцять три), та 1/3 (одна третя) частки у праві власності на земельну ділянку площею 0,0686 га (кадастровий № :82:185:0044), місцезнаходження: АДРЕСА_2, за яким ОСОБА_7 виступає в якості Дарувальника, а ОСОБА_16 в якості Обдаровуваного.

З постанови приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 від 5 вересня 2025 року, долученої до клопотання про скасування арешту майна, встановлено наступні обставини.

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії І-КВ № 141980, виданого 23 червня 1998 року Київською міською державною адміністрацією (зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 82-2-00044) на ім`я ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,0686 га, розташовану на території АДРЕСА_2 (в якому в розділі «Зміни у межах і розмірах земельної ділянки» зазначено про внесення змін 27 травня 2004 року № 274/1484 Рішенням Київської міської ради - 1/3 частки земельної ділянки 0,0686 га), ОСОБА_7 належить 1/3 частка у праві власності на таку земельну ділянку.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку

№ НВ-025 від 24 липня 2025 року вищезазначена земельна ділянка зареєстрована у наступних частках за наступними особами на праві спільної часткової власності:

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_14 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року, Державний акт від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980);

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_12 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141978, Державний акт

від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980);

- 1/3 (одна третя) частка у праві власності належить ОСОБА_7 (документ, що посвідчує право: Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141978 Державний акт від 27 вересня 2010 року КВ 134349, Державний акт від 23 червня 1998 року І-КВ 141980).

Згідно Свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 , виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 9 квітня 2004 року № 669-С/ЖБ, на ім`я ОСОБА_7 , ОСОБА_7 на праві приватної власності належить 29/100 часток у праві власності на будинок.

Згідно Інформаційної довідки ПБ-2025 № 810, виданої 22 серпня 2025 року Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок зареєстрований у наступних частках за наступними особами на праві спільної часткової власності:

- 30/100 (тридцять сотих) часток у праві власності належить ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 19 квітня 2004 року (Наказ № 669-С/ЖБ від 9 квітня 2004 року) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим № 10992);

- 29/100 (двадцять дев`ять сотих) часток у праві власності належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 19 квітня 2004 року (Наказ №669-С/ЖБ від 9 квітня 2004 року) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992);

- 41/100 (сорок одна сота) частка у праві власності належить ОСОБА_12 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_17 від 7 жовтня 2010 року за № 2018 та зареєстрованого в Бюро 15 жовтня 2010 року).

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 442289507, сформованої 5 вересня 2025 року шляхом безпосереднього доступу за результатом пошуку за параметром запиту: «кадастровий номер земельної ділянки: :82:185:0044», встановлено, що в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав наявне обтяження (номер запису про обтяження: 1501673) - арешт нерухомого майна, зареєстроване 3 липня 2013 року державним реєстратором ОСОБА_13 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ, на підставі Постанови про накладення арешту на майно, серія та номер: б/н, виданої 16 листопада 2012 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції ОСОБА_11 , згідно якого:

- обтяжувач: Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, , країна реєстрації: Україна;

- особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_12 ;

- об`єкт обтяження: земельна ділянка, кадастровий номер :82:185:0044, адреса: АДРЕСА_2 , цільове призначення - не вказано у документі-підставі виникнення обтяження,

з якого вбачається, що арешт накладено на об`єкт в цілому.

З огляду на встановлене обтяження приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 відмовила ОСОБА_7 у вчиненні нотаріальної дії і щодо будинку, і щодо земельної ділянки у відповідних частках.

За результатом розгляду звернення ОСОБА_7 від 5 вересня 2025 року щодо надання копії Інформаційної довідки ПБ-2025 № 810, виданої 22 серпня 2025 року Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо зареєстрованих прав на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (двадцять три), в якому ОСОБА_7 належить 29/100 (двадцять дев`ять сотих) частки у праві власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 19 квітня 2004 року (Наказ №669-С/ЖБ від 9 квітня 2004 року) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим №10992), приватним нотаріусом надано належним чином засвідчену копію такої довідки, яку долучено до клопотання заявника.

До клопотання про скасування арешту майна також долучено адвокатський запит до Офісу Генерального прокурора від 17 вересня 2025 року, в якому представник ОСОБА_7 просив: повідомити, на підставі яких відомостей встановлено, що вся земельна ділянка, а не 1/3 її частина, з кадастровим номером :82:185:0044, загальною площею 0,0686 га, на АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить виключно ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому в АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ; вказати, на яких правових підставах постановою від 12 листопада 2012 року накладено арешт на майно ОСОБА_7 , а саме на 29/100 часток земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044, загальною площею 0,0686 га, на АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (Наказ № 669-С/ЖБ) та зареєстрованого в Бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим № 10992.

На вказаний адвокатський запит надійшла відповідь від Прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_18 наступного змісту:

«Як Вам відомо, у ході розслідування кримінальної справи № 24-357 постановою слідчого в ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 16.11.2012 накладено арешти на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_12 , у тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером: :82:185:0044 та житловий будинок, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку із змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, які розслідувались у кримінальній справі № 24-357 внесено 21.11.2012 до Єдиного реєстру досудових розслідувань та об`єднані в одне кримінальне провадження за № 0000029 від 21.11.2012.

У подальшому, 24.05.2018 обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 направлено до суду для розгляду по суті. На даний час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження здійснюється Святошинським районним судом м. Києва.

Відповідно до змісту вищевказаної постанови про накладання арешту на майно захід забезпечення застосовано до майна, яке належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема до земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044.

При цьому, жодних тверджень про обсяг володіння ОСОБА_12 вищевказаною земельною ділянкою дана постанова не містить.

Арешт на майно ОСОБА_7 у кримінальній справі № 24-357 та в подальшому у кримінальному провадженні № 0000029 не накладався.

Питання законності арешту земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044 було предметом судового контролю у межах судової справи № 757/25899/18-к.

Відновлення ймовірно порушених прав має забезпечуватися належним правовим механізмом, в межах кримінального провадження на засадах змагальності сторін та свободі в поданні своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості під час судового розгляду.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано».

Як зазначається у Висновку № 20 (2017) Консультативної ради європейських суддів про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону від 10 листопада 2017 року, однакове й уніфіковане застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Натомість неодноразове ухвалення суперечливих судових рішень, особливо судами останньої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд.

З метою забезпечення балансу прав та законних інтересів учасників кримінального провадження КПК України передбачає два процесуальні механізми захисту цих прав та інтересів: шляхом апеляційного оскарження ухвали слідчого судді про накладення арешту, а також шляхом звернення до слідчого судді або суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Відповідно до частини першої статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, а також інший власник або володілець майна, які не були присутні при вирішенні питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про його скасування повністю або частково.

Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна може бути скасовано повністю або частково у разі, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно (частина друга статті 174 КПК України).

Тобто, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється статтею 174 КПК України, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Такий висновок міститься в постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц.

У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 визначено, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

У пункті 41 розділу IV доповіді Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія) від 4 квітня 2011 року № 512/2009, схваленої Комісією на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року «Верховенство права» (CDL-AD (2011) 003rev) (далі - Доповідь), визначено, що обов`язковими елементами верховенства права є, зокрема, законність та заборона свавілля.

Так, принцип законності, по-перше, означає, що слід неухильно додержуватись приписів права. Ця вимога поширюється не лише на фізичних осіб, а й на органи, що їх наділено повноваженнями, публічні й приватні. Позаяк доконечна умова законності висувається до діяльності посадовців публічної влади, то вона також вимагає, щоб вони мали дозвіл на свої дії та діяли в межах наданих їм повноважень (пункт 42 розділу IV Доповіді).

Здійснення повноважень у свавільний спосіб уможливлює ухвалення істотно несправедливих, необґрунтованих, таких, що суперечать здоровому глуздові, або деспотичних рішень, що є несумісним із принципом правовладдя (пункт 52 розділу IV Доповіді).

Украй важливо, щоб судівництво мало повноваження визначати, які з нормативних актів є застосовними та дійсними (юридично значущими) в конкретній справі, розв`язувати питання факту та застосовувати приписи права до фактичних обставин за належною, себто достатньо прозорою й передбачуваною методологією тлумачення (пункт 54 розділу IV Доповіді).

Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За своєю правовою природою арешт майна як захід забезпечення кримінального провадження застосовується не лише для забезпечення досягнення дієвості цього провадження, але й з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, якщо щодо нього існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації, за його рахунок можливо відшкодувати шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення, стягнути з юридичної особи отриману неправомірну вигоду, можливо здійснити конфіскацію.

Водночас особа, на майно якої накладено арешт, фактично позбавляється права розпорядження та користування ним, однак не втрачає права володіння таким майном. Безумовно, внаслідок накладення арешту на майно особа зазнає втручання з боку держави в особі її державних органів у її право на мирне володіння таким майном у розумінні

статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Збереження заходів щодо накладення арешту на власність заявників та відмова органів влади скасувати ці заходи протягом декількох років незважаючи на те, що заявники не визнані винними або обвинуваченими у кримінальному або цивільному провадженні є порушенням статтю 1 Протоколу № 1 (захист власності) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у справі «Узан та інші проти Туреччини» (заяви № 19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08) зазначив, що судове провадження, яке стосується права на повагу до майна, повинне надавати зацікавленій особі можливість пояснити її справу компетентним органам влади з метою ефективного оскарження заходів.

Таким чином, обмеження прав, викладених у статті 1 Протоколу № 1, не можуть бути обґрунтовані за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін. Отже, призначення і автоматичне збереження заходів накладення арешту щодо власності заявників відповідно до національного законодавства на єдиній підставі того, що деякі з них були пов`язані з керівниками банку і іншими особами, були несумісними з цими принципами. Вони перешкоджали встановити баланс між законною метою, яка лежить в основі, та правами осіб, які постраждали від санкцій.

За таких підстав Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що органи влади Туреччини не встановили «справедливий баланс» між обов`язками інтересу суспільства та вимогами захисту права заявників на повагу до їх власності. Отже, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

Як встановлено судом, на момент винесення постанови про накладення арешту,16 листопада 2012 року ОСОБА_12 не належить вся земельна ділянка з кадастровим номером :82:185:0044, загальною площею 0,0686 га, на вулиці Панфіловців, 23 у місті Києві, а лише 1/3 її частина.

З огляду на викладені вище обставини, арешт, накладений постановою слідчого ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 16 листопада 2012 року на майно ОСОБА_7 , є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки його накладено без доведеності зв`язку майна із особою обвинуваченого.

Докази необхідності подальшого обмеження права власності ОСОБА_7 відсутні.

Накладений арешт не відповідає вимогам чинного кримінального процесуального законодавства, порушує право власності ОСОБА_7 та підлягає скасуванню у встановленому статтею 174 КПК України порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 179, 194, 196, 331, 369-372 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати накладений постановою слідчого ОВС ГСУ МВС України ОСОБА_11 від 16 листопада 2012 року арешт (номер запису про обтяження: 1501673) на 1/3 частку земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044, загальною площею 0,0686 га, на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

ОСОБА_3