ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком суду у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під №0000474, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцька Волинської області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, який має на утриманні двох малолітніх дітей, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку ст.89 КК України не судимого,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання за ч.1 ст.190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме - заборонено виїжджати за межі Луцького району Волинської області.

Вироком також вирішено питання речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та у невстановленому місці, керуючись метою незаконного збуту, незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін», яку в подальшому незаконно зберігав при собі.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 31.01.2017 близько 16:55 год., біля кінотеатру «Промінь», що на пр.Грушевського, 2 в м.Луцьку Волинської області, діючи з корисливих мотивів, в ході проведення працівниками ВКП Луцького ВП та УПН ГУНП у Волинській області оперативної закупки, за грошові кошти в сумі 250 грн., незаконно збув зазначену вище психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін», ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані), в якого вона того ж дня була вилучена працівниками поліції.

Згідно висновку експерта №48/45 від 15.02.2017 речовина, вилучена у ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані), являє собою психотропну речовину, обіг якого обмежено «амфетамін», масою (в перерахунку на амфетамін основу) 0,1481 г.

Крім того, він же, 11.05.2017 близько 13:30 год., знаходячись поблизу будинку №8А на пр.Волі в м.Луцьку Волинської області, діючи умисно, з корисливих мотивів та керуючись метою незаконного заволодіння чужим майном, шляхом обману, під приводом продажу психотропних речовин, обіг яких обмежено «амфетамін», незаконно заволодів грошовими коштами в сумі 500 грн., які останньому передав ОСОБА_10 (анкетні дані легендовані) в ході проведення працівниками УПН ГУНП у Волинській області контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, чим заволодів грошовими коштами, які виділялися ГУНП у Волинській області для проведення оперативної закупки, спричинивши при цьому ГУНП у Волинській області майнову шкоду на вказану суму.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились в незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті психотропної речовини, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.307 КК України.

Крім того, він же, своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України.

Не погоджуючись із таким вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій вважає це судове рішення незаконним та необґрунтованим через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Так, захисник зазначає про те, що судом не було встановлено, яка саме достатня інформація, одержана у встановленому законом порядку стала підставою для зведення оперативно-розшукової справи і відповідно чи були наявні законні підстави для проведення оперативно-розшукових заходів, результати яких визнані судом допустимими доказами у кримінальному провадженні. При цьому, зазначає, що крім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку відкриттю підлягають і матеріали, які є правовою підставою для проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечує можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів. Однак, таких матеріалів, окрім постанови про проведення оперативної закупки від 27.01.2017 не було надано під час судового розгляду. Також стороною обвинувачення не було доведено, що після внесення відомостей до ЄРДР ОСОБА_7 займався збутом наркотичних речовин. Окрім того, захисник вважає, що в даному випадку могла мати місце провокація злочину, яка заборонена законом.

Посилаючись на вищевикладене, захисник просить скасувати оскаржуваний вирок, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , - закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діяннях останнього складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.307 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи поданої стороною захисту апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які їх підтримали, прокурора, яка скаргу заперечила через її безпідставність, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судом встановлено наступні обставини у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком від 01.02.2025 ОСОБА_7 був визнаний винуватим у вчиненні кримінальним правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 та ч.1 ст.307 КК України.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 06.02.2025 вищевказаний вирок щодо ОСОБА_7 скасовано. При цьому, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.307 КК України закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримати, а за ч.1 ст.190 КК України, - закрито на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Надалі, постановою Верховного Суду від 07.10.2025 ухвала Волинського апеляційного суду від 06.02.2025 щодо ОСОБА_7 в частині його виправдання за ч.1 ст.307 КК України скасована та призначено новий судовий розгляд справи в цьому суді, а в частині закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.190 КК України, - залишена без змін.

З урахуванням вищенаведеного, оскаржуваний вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2024 апеляційним судом перевіряється лише в частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.307 КК України.

Перевіряючи вирок в цій частині за апеляційними доводи колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.307 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії.

Як встановлено в ході судового розгляду кримінального провадження місцевим судом, і з цим повністю погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним вказаного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.84, ст.85 та ч.1 ст.86 КПК України.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст.307 КК України не визнав. При цьому суду показав, що він не збував психотропну речовину, а скоріше за все, - забирав якийсь борг. Ті речі, які були вилучені в ході проведення обшуку, йому не належали. Показав, що з цього приводу нічого пояснити не може у зв`язку з тим, що вже пройшов тривалий проміжок часу. Також додав, що у 2017 році він дійсно вживав психотропні речовини «амфетамін».

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами, яким надав відповідну юридичну оцінку.

Показаннями легендованого свідка ОСОБА_9 , який суду показав, що на початку 2017 року він зустрічався із ОСОБА_7 , в якого купував 1 грам психотропної речовини «амфетамін» за 250 грн. в рамках оперативної закупки, який в подальшому у нього був вилучений працівниками поліції. Про те, що ОСОБА_7 займається збутом психотропної речовини, яку у нього можна придбати, він дізнався від знайомих. Окрім того показав, що він цілком добровільно погодився бути залученим для оперативної закупки. Додав, що перед проведення оперативної закупки працівники поліції надали йому спецзасоби для фіксації слідчої дії та вручили грошові кошти в сумі 250 грн. Після цього він зателефонував ОСОБА_7 , вони домовились про зустріч, під час якої придбав у нього психотропну речовину «амфетамін» за 250 грн. Сама ж оперативна закупка проводилась на пр.Грушевського, 1 в м.Луцьку, поблизу супермаркету в арці. Окрім того, показав, що з обвинуваченим його познайомив їх спільний товариш.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , який суду першої інстанції показав, що він працює старшим оперуповноваженим Управління боротьби з наркозлочинністю. У 2017 році він здійснював супровід у кримінальному провадженню щодо ОСОБА_7 і, зокрема займався проведення другої оперативної закупки та брав участь у проведенні обшуку, за місцем проживання на той час обвинуваченого. Також показав, що щодо ОСОБА_7 проводились негласні слідчі (розшукові дії), він проводив аналіз інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, де з телефонних розмов ОСОБА_7 було встановлено, що останній продовжує займатись збутом психотропних речовин. Тому у подальшому було прийнято рішення про проведення оперативної закупки психотропної речовини, у зв`язку з чим підібрано особу закупника та проведено саму оперативну закупку. Під час проведення обшуку у помешканні ОСОБА_7 і його співмешканки було виявлено та вилучено предмети за допомогою яких здійснювалось виготовлення психотропної речовини «амфетамін», а безпосередньо в руках ОСОБА_7 була одна колба, яку він розбив коли працівники поліції зайшли у квартиру. При цьому, на кухні були різні предмети, які застосовувались обвинуваченим для виготовлення психотропної речовини, а також порошок білого кольору.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- протокол огляду грошових коштів від 31.01.2017, з якого вбачається, що працівниками поліції проведено огляд грошових коштів, які виділені і використовувались під час проведення оперативної закупки по факту збуту психотропної речовини «амфетамін» в рамках ведення ОРС в сумі 250 грн.;

- протокол огляду покупця та вручення грошових коштів від 31.01.2017 відповідно до якого покупцю ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані) вручені грошові кошти в сумі 250 грн. для проведення оперативної закупки у ОСОБА_7 психотропної речовини «амфетамін»;

- протокол вручення оперативно-технічних засобів від 31.01.2017, з якого вбачається, що покупцю вручено оперативно-технічні засоби на підставі постанови про проведення оперативної закупки від 27.01.2017 та ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області від 27.01.2017;

- протокол вилучення товару та огляду покупця від 31.07.2017, яким зафіксовано, що ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані), який залучався в якості покупця до проведення оперативної закупки у ОСОБА_7 психотропної речовини «амфетамін» добровільно видав працівникам поліції поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, котрий був поміщений до пакету МВС «Експертна служба» №1550169, що підтверджується підписом покупця;

- протокол оперативної закупки від 31.01.2017, згідно якого ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані) під час вилучення психотропної речовини, обіг якої обмежено «амфетамін», пояснив, що дану речовину о 16:50 год. 31.01.2017 він придбав у ОСОБА_7 за 250 грн. неподалік кінотеатру «Промінь», що в місті Луцьку Волинської області;

- протокол про результати аудіо-,відеоконтролю місця (за особою) від 08.02.2017, яким зафіксовано хід проведення оперативної закупки покупцем ОСОБА_9 (анкетні дані легендовані) у ОСОБА_7 31 липня 2017 року;

- висновком експерта №48/45 від 15.02.2017, з якого вбачається, що надана на експертизу порошкоподібна речовина білого кольору, містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежено «амфетамін». Маса амфетаміну (в перерахунку на амфетамін-основу) становить 0,1481 г.

Апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, яка мала місце 31 липня 2017 року за участі ОСОБА_7 та вказують на причетність останнього до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, що й відповідно спростовує доводи сторони захисту про відсутність належних та допустимих доказів у його винуватості.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню у порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.85, ч.1 ст.86 КПК України.

При цьому, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних доводів сторони захисту про те, що усі докази, на які сторона обвинувачення посилається в якості винуватості ОСОБА_7 і, зокрема, які здобуті в межах оперативно-розшукової справи є недопустимими із посиланням на те, що орган досудового розслідування розпочав розслідування ще до внесення відомостей до ЄРДР з огляду на таке.

За положеннями ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, згідно із ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит.

За положеннями ч.2 ст.99 КПК України матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Відповідно до п.7-1 ч.1 ст.8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених ст.6 цього Закону підстав надається право з метою виявлення та фіксації діянь, передбачених ст.305, 307, 309, 311, 318, 321, 364-1, 365-2, 368, 368-3, 368-4, 369, 369-2 КК України, проводити операції з контрольованого вчинення відповідних діянь. Порядок отримання дозволу, строк його дії та порядок проведення операції з контрольованого вчинення корупційного діяння визначаються КПК України.

Прийняття рішення про проведення оперативно-розшукових заходів, подання та розгляд відповідних клопотань, проведення оперативно-розшукових заходів, фіксація та використання їх результатів, проведення цих заходів до постановлення ухвали слідчого судді та інші питання їх проведення регулюються згідно з положеннями глави 21 КПК України з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом, щодо мети проведення оперативно-розшукових заходів, суб`єкта ініціювання та проведення цих заходів, обґрунтування клопотання про їх проведення та підстав для його задоволення слідчим суддею, використання результатів оперативно-розшукових заходів та інших питань, обумовлених специфікою мети їх проведення. Прийняття рішень про проведення оперативно-розшукових заходів, які не потребують дозволу слідчого судді або рішення прокурора, здійснюється керівником відповідного оперативного підрозділу або його заступником з повідомленням про прийняте рішення прокурора (ч.2 ст.8 вказаного Закону).

У даному кримінальному провадженні відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України внесені були 01.02.2017.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала оперативно-розшукова справа №58/14/6цт-17, 20 січня 2017 року заведена на підставі Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Саме у межах цієї оперативно-розшукової справи проводились оперативно-розшукові заходи, які оформлені відповідними протоколами і, зокрема: огляд грошових коштів від 31.01.2017; огляд покупця та вручення грошових коштів від 31.01.2017; вручення оперативно-технічних засобів від 31.01.2017; вилучення товару та огляд покупця від 31.01.2017; оперативна закупка від 31.01.2017; а також аудіо-,відеконтолю місця (особи) від 08.02.2017, який здійснено на підставі ухвали слідчого судді від 27.01.2017 та інші (а.с.31-44 т.1).

Вбачається і те, що проведення оперативної закупки фіксувалося на відео- та аудіо- записи. Фіксування механізму проведення та результатів цього заходу відповідає загальним правилам фіксування кримінального провадження, передбачених КПК України. Вказані заходи були проведені з урахуванням вимог ст.104, 107, 252 КПК України, про що складені відповідні протоколи.

Колегія суддів апеляційного суду проаналізувавши зміст вказаних протоколів за результатами проведених оперативно-розшукових заходів не вбачає того, що вони були отримані внаслідок порушення прав і свобод особи чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки матеріали кримінального провадження з цього приводу не містять будь-яких даних, що й відповідно не дає підстав вважати ці докази недопустимими з огляду на вимоги ст.86, 87 КПК України.

Окрім того, як вбачається з вироку, місцевий суд з дотриманням вимог ч.9 ст.352 КПК України у судовому засіданні допитав свідка ОСОБА_9 (легендовану особу), який підтвердив участь у проведених оперативних заходах на добровільних засадах і, при цьому вказав, що він саме у ОСОБА_7 31 грудня 2017 року придбав психотропну речовину.

Усі матеріали були розсекречені, а 09.10.2017 сторона захисту ознайомилась з матеріалами кримінального провадження.

Отже, за матеріалами провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.307 КК України ОСОБА_7 було вчинене 31 грудня 2017 року, а відомості про його вчинення до ЄРДР внесено відразу ж на наступний день - 01 лютого 2017 року, тобто у термін, визначений ст.214 КПК України, де передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

З огляду на вищевикладене, твердження сторони захисту про недопустимість усіх доказів здобутих стороною обвинувачення в межах оперативно-розшукової справи та до внесення відомостей до ЄРДР є цілком безпідставним, оскільки суперечить обставинам провадження та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

Водночас, апеляційний суд критично відноситься до апеляційних доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України із посиланням, як можна зрозуміти з апеляційної скарги, на можливу провокацію зі сторони правоохоронних органів чи легендованої особи, оскільки вони суперечать дослідженим доказам у кримінальному провадженні, не відповідають обставинам, встановленим під час судового провадження, а тому відповідно розцінюються як стратегія захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене.

Тому колегія суддів апеляційного вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в частині, що стосується його обвинувачення за ч.1 ст.307 КК України, оскільки повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Повторно у порядку ст.404 КПК України апеляційний суд не досліджує докази про які сторона захисту в апеляційній скарзі зазначає, оскільки вони стосуються кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, кримінальне провадження щодо якого закрито на підставі 4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Також апеляційний суд зазначає, що обране ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання за ч.1 ст.307 КК України, відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів також не встановлено, у зв`язку з чим підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Таким чином, апеляційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 у переглядуваній апеляційним судом його частині, а саме визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України із призначенням покарання, без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 лютого 2024 року в частині визнання винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України із призначенням покарання, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді