ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/2511/25 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 25.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

встановила:

Вказаною ухвалою у задоволенні клопотання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 задоволено частково.

Продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, з утриманням у ДУ "Харківській слідчий ізолятор" до 23 січня 2026 року включно.

Застава, визначена ухвалами суду від 24.10.2025 року, а саме у розмірі 121120,00 грн продовжує свою дію до закінчення тримання осіб під вартою або набрання вироком законної сили і обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалах про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто в ухвалах суду від 24.10.2025 року.

Роз`яснено, що обвинувачені або заставодавці мають право у будь-який момент внести заставу, сума якої визначна в ухвалах суду від 24.10.2025 (справа № 645/2466/25, провадження № 1-кс/645/1161/25 та №1-кс/645/1162/25), до спливу терміну тримання під вартою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

На вищевказану ухвалу слідчого судді обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, яка містить прохання: змінити ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 25.11.2025 року та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, а саме запобіжний захід у виді домашнього арешту, або зменшити розмір застави.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду обставин справи, стороною обвинувачення не надано доказів про існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 КПК України. Вказує, що перебуває в межах слідчого ізолятору тривалий час, хоча має постійне місце проживання, має позитивну характеристику, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, звертає увагу, що визначена слідчим суддею застава є непомірною.

Додатково, на вищевказану ухвалу слідчого судді обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яка містить прохання: ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 25.11.2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід, а саме запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, або домашнього арешту, або зменшити розмір застави до 60 000 грн.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що тривалий термін знаходиться під вартою, а визначені у клопотанні ризики стороною обвинувачення не доведені та слідчим суддею не обґрунтовані. Вказує, що тяжкість обвинувачення не може бути підставою для застосування такого суворого запобіжного заходу як тримання під вартою.

Прокурор по справі, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх захисник про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, в судове засідання не з`явилися, на участі не наполягали, жодних заяв чи клопотань до початку судового засідання не подали. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності обвинувачених, їх захисників та прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та від них надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками слідчого судді, зокрема щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, якими слідчий або прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою застосовується до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років

Щодо ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років, не виключена можливість переховування обвинувачених від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене. Беручи до уваги той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матимуть можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою слідчого судді щодо можливості усвідомлення тяжкості та невідворотності покарання за вчинення тяжкого злочину обвинуваченим, у разі доведення його винуватості, останні можуть залишити та змінити своє місце проживання, а також може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Наявність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, обґрунтовується тим, що обвинувачені можуть знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей, якими вони заволоділи в момент вчинення правопорушення, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Щодо ризиків, передбачених п.3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, оскільки обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можу бути обізнаний про анкетні дані учасників по справі, тому імовірна можливість, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, обвинувачені зможуть впливати на вказаних учасників кримінального провадження. Враховуючи, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають реальну можливість впливати на вказаних осіб у даному кримінальному провадженні, не можна виключати можливість такого впливу обвинувачених на останніх з метою зміни їх свідчень на свою користь.

Разом з цим колегія суддів погоджується з існуванням ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років, з огляду на характер інкримінованого діяння, його суспільну небезпечність, а також особливий статус цього злочину, існує реальна і обґрунтована ймовірність того, що, перебуваючи на волі, обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, спрямоване на заволодіння чужим майном з корисливих мотивів. Крім того, тяжкість можливого покарання та контекст кримінального правопорушення, пов`язаного з посяганням на державну безпеку та посягання на безпеку інституту власності, свідчать про підвищену вірогідність вчинення нових протиправних дій у разі незастосування щодо нього найсуворішого запобіжного заходу.

Крім того, під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків, за клопотанням сторони захисту, але, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, було зроблено вмотивований висновок про те, що на даному етапі розгляду справи не дозволяється застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, на строк в межах строку досудового розслідування. З таким висновком погоджується й апеляційний суд.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відмовити обвинуваченому ОСОБА_6 у застосуванні запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, посилаючись на доводи апеляційної скарги, зважаючи на наступне.

Наведені у скарзі доводи не спростовують висновків слідчого судді та не дають підстав вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час відсутні або істотно зменшились. Наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 постійного місця проживання, позитивної характеристики, а також відсутність перебування на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра самі по собі не виключають можливості переховування від суду, незаконного впливу на свідків чи інших учасників кримінального провадження, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, з урахуванням тяжкості інкримінованого діяння, характеру обвинувачення та стадії кримінального провадження, у зв`язку з чим застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України. Додатково, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про непомірність визначеного слідчим суддею розміру застави, оскільки при її визначенні суд першої інстанції діяв у межах повноважень, передбачених ст. 182 КПК України, врахував тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його майновий стан, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим визначений розмір застави є співмірним, обґрунтованим та таким, що відповідає меті застосування запобіжного заходу.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції вважає за доцільне відмовити обвинуваченому ОСОБА_7 у обранні обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, а саме у виді особистого зобов`язання, або домашнього арешту, чи зменшення розміру застави до 60 000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі тривалий строк перебування під вартою не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, а оцінка наявних у провадженні матеріалів свідчить про те, що обраний запобіжний захід залишається необхідним та пропорційним у конкретних обставинах справи. При цьому доводи сторони захисту про недоведеність ризиків та неможливість застосування тримання під вартою з огляду виключно на тяжкість обвинувачення не спростовують висновків слідчого судді щодо доцільності саме такого запобіжного заходу, який на даному етапі кримінального провадження є єдиним, що здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З урахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, його спрямованості проти життя та здоров`я особи, а також наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, такі дані не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки слідчого судді щодо необхідності застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданих апеляційних скарг.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі досудового розслідування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м.Харкова від 25.11.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до 23 січня 2026 року включно, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді :